Райс Хайди

Seksualus nepažįstamasis

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Heidi Rice

Seksualus nepažįstamasis

Romanas

Vilnius, 2013

Versta iš Heidi Rice,

Surf, Sea and a Sexy Stranger, 2011

© Heidi Rice, 2011

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti

visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar

mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Milda Baronaitė,

vertimas iš anglų kalbos, 2012

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© Dreamstime.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2012

ISBN 978-609-406-517-0

Pirmas skyrius

– Tas vaikinas turbūt blogiausias banglentininkas pasaulyje, – drebėdama su savo gelbėtojos striuke ir negalėdama patikėti tuo, ką mato, sumurmėjo Medė Vestmor.

Nors dėl spalio šlapdribos buvo sunku sutelkti žvilgsnį, ji negalėjo atitraukti akių nuo aukštos atletiškos figūros, aptrauktos juodu naro kostiumu, maždaug už šešiasdešimties metrų bangose besivartančios kūliais. Kalta ir susižavėjusi stebėjo, kaip jis atsitupia ant lentos, atgauna pusiausvyrą, išsitiesia.

Tada, jam pavojingai susverdėjus, staigiai įkvėpė.

Vargšas vaikinas gaudė bangas – ar, greičiau, stengėsi jas gaudyti jau daugiau kaip valandą ir dar gana nemaloniu Kornvalio apylinkėms būdingu oru, dėl kurio dar septynioliktame amžiuje Laukinių vandenų įlanka gavo savo pavadinimą. Ir didžiąją to laiko dalį Medė jį stebėjo. Stebėjo, kaip metodiškai jis nusiirdavo tolyn, laukdavo didžiausios bangos ir tada pakeldavo savo banglentę. Bet vis tiek neišsilaikydavo ant lentos ilgiau nei kelias sekundes. Ji žavėjosi vaikino atkaklumu, bet pradėjo abejoti jo sveiku protu. Nors kostiumas išryškino raumeningą figūrą, jis jau turėjo būti sušalęs į ragą ir arti išsekimo ribos, o grįžtamosios bangos šiame paplūdimio ruože buvo ne juokai.

– Nežinau, – tarė Lukas, kolega gelbėtojas, ryškiu Australijos akcentu. – Jis geros formos. Neblogai užlipa ant banglentės.

Kai Netikęs Banglentininkas, atrodo, jau šimtąjį kartą atbulas nuvirto nuo lentos, Medė giliai atsiduso.

– Nors neišlaiko pusiausvyros, – nusivylęs užbaigė Lukas, atsiversdamas apykaklę. – Nori paraginti juos lįsti iš vandens? – pridūrė jis viltingai. – Šiaip ar taip, paplūdimys už dešimties minučių užsidarys, o audra gali prasidėti bet kurią sekundę.

Banglentininkui vėl užsikabarojus ant lentos, Medė pajuto užplūstantį palengvėjimą ir nužvelgė temstantį paplūdimį. Pora užsigrūdinusių poilsiautojų dar buvo vandenyje tarp geltonų vėliavėlių, kuriomis buvo pažymėta gelbėtojų prižiūrima teritorija. O šiaip paplūdimys apleistas. Ir ne be priežasties. Ši vasara šiaurinėje Kornvalio dalyje nebuvo puiki, o artėjant žiemai, orai sparčiai prastėjo. Net labiausiai užsispyrę banglentininkai pasidavė jau prieš kelias valandas. Visi, išskyrus vieną. Kuris suteikė naują prasmę žodžiui užsispyrimas.

– Žinoma! – suriko ji, stengdamasi peršaukti kylantį vėją, – nutraukim jo kančias.

Eidama link gelbėtojų sunkvežimio, stovinčio ant smėlio tarp vėliavų, Medė pagriebė garsintuvą, jau pradėdama nekantrauti, kada galės išgerti puodelį Ypatingo Karštojo Šokolado, kurio išprašys savo viršininko Filo, pradėjusi vakarinę pamainą Laukinių vandenų kavinėje.

Ji pašaukė poilsiautojus į krantą ir, nors dundantį jos balsą pasigavo ir nusinešė vėjas, jie sureagavo akimirksniu. Svirduliuojantys nuo bangų mūšos jie nuskubėjo per smėlį, droždami tiesiai kavinės link. Praeidami jie pamojavo ir sušuko pasisveikindami – be jokios abejonės, svajodami apie savo Ypatingo Karštojo Šokolado porcijas.

– Oho, jis vis dar ten.

Medė išgirdo skeptišką Luko repliką ir pastebėjo juodą banglentininko lentą su ryškiai geltonu žaibo ornamentu, šokčiojančią didžiulių bangų link.

– Jis pamišęs. Kitaip negali būti, – sušnibždėjo ji. Arba jis nori mirti.

Tolumoje patamsėjo audros debesys, pakibę virš horizonto kaip rūkstančios juodos varnos, o pašėlęs kryžminis vėjas įgavo pagreitį, nuo kurio bangos pradėjo šuoliuoti ir šokinėti tarsi bėgantys mustangai. Net ir prityrusiam banglentininkui būtų sudėtinga išsilaikyti ant tokių bangų. O Ponas Nelaikantis Pusiausvyros neturėjo jokių šansų. Medė vėl pakėlė garsintuvą prie lūpų.

– Gelbėtojų stotis šiame paplūdimyje užsidaro. Mes reikalaujame tuoj pat išlipti iš vandens.

Ji dar du kartus pakartojo įsakymą, bet banglentininkas su savo lenta vis yrėsi priešinga kryptimi.

– Galbūt jis mūsų negirdi? – pasakė ji, stengdamasi nesijaudinti.

Garsintuvas buvo įjungtas specialiu vėjo režimu, bet po visų tų kritimų vaikino ausys galėjo būti užsikimšusios nuo vandens.

– Atneškime vėliavas, – pasakė Lukas stovėdamas šalia ir trindamas rankas. – Jis didelis berniukas. Jeigu nori nusižudyti, mes tikrai negalėsime jo sustabdyti. – Paėmęs garsintuvą iš sustingusių Medės pirštų, nusviedė jį sunkvežimį. – Be to, po valandos manęs laukia karštas pasimatymas su Džeku. Vietoj deserto man pažadėtas aistringas seksas, – užbaigė jis, turėdamas omenyje naująjį savo vaikiną, su kuriuo susitikinėjo tris savaites.

Banglentininkas nerangiai vėl užsiropštė ant lentos.

Medė atitraukė žvilgsnį.

– Štai kas mane žavi, Lukai, – pasakė ji slopindama besismelkiantį susirūpinimą. Banglentininkai savižudžiai – ne jos problema. – Tu toks romantiškas.

Vyniodamas vėliavą, kabojusią arčiau sunkvežimio, Lukas sukikeno.

– Ei, karštas seksas irgi gali būti romantiškas, jeigu darai tai teisingai.

Medė pakėlė vienos vėliavos kotą ir padėjo Lukui įmesti jį į sunkvežimio priekabą.

– Ar tikrai? – Tyliai nusijuokė, negalėdama nuslėpti ilgesio.

Praleidusi metus atnaujindama senelės vasarnamį, be to, pamainomis dirbdama gelbėtoja ir padavėja įlankoje, o daugumą vakarų atidavusi savo kuriamiems paveikslams ant šilko, Medė neturėjo laiko romantikai. Ir ji buvo beveik tikra, kad niekada nėra patyrusi aistringo sekso. Ar drungnas skaitosi?

Kai jie kartu įgrūdo antrąją vėliavą į sunkvežimį, Medė susiraukė. Vėjas perpūtė striukę, ir jos speneliai sustangrėjo.

Tikras stebuklas, kad ji apskritai neuždžiūvo. O gal? Juk vis tiek nebūtų kaip pasitikrinti.

Praeitą vasarą, kai Stivas audringai nutraukė santykius, apkaltinęs ją labiau besidomint savo kuriamais šilko darbais negu kada nors domėjosi juo, ji negalėjo to paneigti.

Net ir leisdama kiekvieną laisvą valandą nuomojamose dirbtuvėse Medė jautė, kad turi daugiau darbo su Stivu ir jų santykiais nei su savo šilko darbais. Ir, gerai, galbūt jie negalėjo suteikti jai orgazmo, bet ji buvo netoli to, kai pabaigė pirmąjį savo kūrinį, įkvėptą Smaglers Pointo paplūdimio, – o Stivas orgazmo srityje taip pat nebuvo labai patikimas. Todėl jautėsi dar labiau apgailėtinai, kad taip ilgai taikstėsi su juo, o po išsiskyrimo kankinosi kelis mėnesius.

Medė sudrebėjo ir įsikišusi rankas į kišenes susigūžė prieš vėją. Vis dėlto ji bent kartą pasinaudojo savo brolio Kelemo patarimu ir nepadarė klaidos priimdama Stivą atgal arba paskolindama jam pinigų, kurių šis maldavo, nors Medė puikiausiai žinojo, kad niekada jų nebepamatytų.

Jos seksualumo mirtis bei šilto kūno, prie kurio būtų galima prisiglausti naktį ir šalia kurio atsibusti ryte, stoka buvo nedidelė kaina, sumokėta už savigarbą. Nors tuo metu taip neatrodė. Jai reikėjo liautis draugauti su nevykėliais ir paklydėliais, kaip Kelemas juos vadindavo, ir įtikinėti save, kad gali juos pataisyti. Kelas galbūt buvo pats netinkamiausias žmogus, galintis ką nors patarti apie santykius, nes, jos žiniomis, broliukas niekada nedraugavo su niekuo ilgiau nei mirksnį, bet dėl šito jis buvo teisus. Nuolat griūvanti jų tėvų santuoka pavertė Kelą nevaldomu mergišiumi, turinčiu rimtų problemų dėl įsipareigojimų, o ji tapo Mažąja Panele Tvarkytoja.

Stivas buvo vienas iš nedidelės, bet graudžios saujelės vaikinų, su kuriais ji draugavo, kurie paimdavo viską, ką ji turėdavo, o patys neduodavo nieko, – pradedant Edžiu Mejeriu, kuris pabučiavo ją per mokyklos diskoteką ir tada išviliojo kišenpinigius. Per ilgus žiemos mėnesius Medė nusprendė, kad šiemet atvers naują lapą. Prieš dvi savaites ji atšventė dvidešimt ketvirtąjį gimtadienį, o tai reiškė, kad jau laikas liautis nuolat kartoti tas pačias klaidas.

Šiais metais Panelės Pastumdėlės nebebus. Nebebus ir Panelės Maloniosios. Ir Panelės Tvarkytojos. Šiais metais ji imsis valdyti ir gaus tai, ko nori. Ji pati bus išnaudotoja. Deja, jau buvo dešimtas naujųjų metų mėnuo, ir ji dar nerado nė vieno kandidato, kuris norėtų būti išnaudojamas.

– Hm, keista. Kur jis dingo?

Sugrįžusi iš savo pražūtingo meilės gyvenimo, Medė pastebėjo gilią raukšlę gražiame Luko veide, jam įdėmiai žiūrint į horizontą.

Jai susuko skrandį, o rūpestis, visą popietę draskęs jos minties kamputį kaip pasiutęs šuo, persimetė į gerklę.

– Ar jis pro mus praėjo? – abejingai sumurmėjo Lukas.

Medė atsisegė striukę, numetė ją ant šlapio smėlio ir pagriebė gelbėjimo lentą, atremtą į sunkvežimį.

– Ne, nepraėjo! – šūktelėjo ji per petį, ristele bėgdama jūros link, paklaikusi dairydamasi į bangas. Jai įbridus į seklumą, ledinis vanduo apsupo kulkšnis.

– Pakviesiu pagalbos! – sušuko Lukas, stovėdamas šalia su savo lenta po pažastimi ir pakrantės sargybos racija prie ausies. – Reikia išsikviesti vandens motociklą.

– Ne, palauk. Štai jo lenta.

Ji parodė pirštu į ryškų žaibą šėlstančiose bangose. Medei pasidarė silpna supratus, kad tamsi jį dengianti figūra nejuda.

– Matau jį.

Lukas kažką sušuko, bet garsas pasiklydo vėjyje, o Medė peršoko ateinančią bangą ir nėrė tiesiai į vandenį. Gelbėjimo lenta kaip torpeda iškėlė ją ant bangos keteros. Per kelias sekundes bangų tempimas ir traukimas išsunkė jos energiją, ir ji yrėsi automatiškai. Laimei, sužeistas banglentininkas nebuvo labai toli, bangos nešė jį kranto link. Sūrus vanduo graužė Medei akis, ji išvargusi nelygiai kvėpavo, stengdamasi tausoti jėgas, ir pamatė, kad jis judina galvą. Virš išbalusio skruosto švietė ryški raudona dėmė.

Jis kraujuoja.

Ji pradėjo irtis dar įnirtingiau, kovodama su besiplakančiu vandeniu, akimis matuodama atstumą, pradėjo skaudėti rankas ir pečius, nutirpo kojos.

Pagaliau pasiekusi banglentininką, Medė pakišo gelbėjimo lentą jam po liemeniu.

– Laikau jus – nesijaudinkite! – sušuko ji.

Medė kovojo su dirželiu, kuriuo kulkšnis pritvirtinta prie lentos, kai juos užgriuvo pusantro metro aukščio banga. Kraujas prasisunkė ir nutekėjo dailiu banglentininko skruostikauliu, Medė išgirdo jį sudejuojant.

Susikaupk. Atlaisvink dirželį.

Ji nustūmė banglentę ir apsivijo jį rankomis, kaip tik tuo metu, kai kurtinamai riaumojanti banga lūžo ant jų.

Banga įtraukė juos gilyn, ir Medė sekundei sustingo iš baimės. Bet tada prisiminė viską, ko buvo išmokusi. Ji tvirtai įsikibo į gelbėjimo lentą, prispaudė skruostą jam prie liemens ir stipriai atsispyrė. Jie kartu iškilo į paviršių ir susitiko su įniršusia jūra. Medei prireikė akimirkos susiorientuoti, tada ji slysdama banga ėmė pašėlusiai irtis, įsikibusi į sukniubusį nepažįstamojo kūną. Krantas, regis, buvo už milijono mylių, jos kojos lyg guminės, ji vos galėjo jas pajudinti, o krūtinė tiesiog plyšo nuo pastangų įkvėpti pakankamai oro. Medė pasistengė nurimti ir yrėsi toliau.

Po, regis, kelių tūkstantmečių, didelis delnas sugriebė jos ranką ir ištraukė į viršų. Prisimerkusi dėl akis graužiančios druskos ji pažvelgė aukštyn ir pamatė tamsiai geltonus Luko plaukus, prilipusius prie veido.

– Viskas gerai, laikau jį! – sušuko jis. – Atsistok, nuo čia gali eiti.

Medės kojos nesuvaldomai virpėjo, ji susigūžė ir apsikabino kelius. Kaip galėjo nesuprasti, kad jie beveik krante? Ji apsivijo rankomis pečius, o Lukas ištempė gelbėjimo lentą su banglentininku ant smėlio ir atsiklaupė šalia jo.

Apdujusi, svirduliuodama nuo išsekimo ji prisiartino prie Luko, kuris, būdamas kur kas labiau kvalifikuotas dėl dirbtinio kvėpavimo, apžiūrinėjo nukentėjusįjį. Užuot leidęs banglentininkui atsigauti, Lukas paguldė jį ant šalia numestos stuburą prilaikančios lentos ir pritvirtino dirželį aplink jo krūtinę.

– Jis kvėpuoja. Gaivinti nėra reikalo. – Jis išsišiepė. – Netrukus turėtų atsigauti. Turbūt trinktelėjo galva į savo lentą.

Lukas kilstelėjo jo šlaunis.

– Atvykę paramedikai apžiūrės jį išsamiau. – Jis pasirėmė keliais ir atsistojo. – Atnešiu jums po gelbėjimo antklodę, kad sušiltumėt, kol jie atvyks.

Lukui žingsniuojant sunkvežimio link, Medė nusibraukė nuo akių plaukus. Nors panika vis dar gniaužė jai gerklę, o druska skausmingai graužė akis, pažvelgus į vyrą, kurį ką tik išgelbėjo, papilve nuvilnijo karštis.

Sužavėta ji pakreipė galvą.

Galbūt jo grožis ir nebuvo klasikinis kaip Luko, bet ryškus tamsių antakių brūkšnys, aukšti skruostikauliai virš įdubusių skruostų ir šiurkšti netvarkingai nuskusta barzdelė, pabrėžianti tvirtą žandikaulį, suteikė jam laukinio grožio, užėmusio Medei kvapą. Jos žvilgsnis nukrypo žemyn. Platūs pečiai, tobulas pilvo presas, ilgas raumeningas liemuo dailiai išryškėjo aptemptas glotnaus juodo plaukimo kostiumo. Pasidarė dar karščiau.

Medė sudrebėjo, nors jau visiškai nebejautė šalčio, ir aplink jo geidulingas lūpas pastebėjo neryškų mėlyną atspalvį. Vaikinas sudejavo, ir, jam pajudėjus, dirželis įsirėžė į krūtinę.

Medė atsitokėjo. Ką ji daro? Nužiūrinėja jį kaip kokį striptizo šokėją per mergvakarį. Vargšas vaikinas buvo sužeistas ir greičiausiai mirtinai sušalęs. Ji atsiklaupė, pridėjo delną jam prie skruosto. Šiurkštūs barzdos šeriai brūkštelėjo ranką ir pasiuntė dar vieną nepadorią karščio bangą jos kūnu. Medė stengėsi tvardytis.

– Viskas gerai, – dusliai sušnibždėjo ji. Susigėdusi stabtelėjo. Velnias, jeigu jau pradėjo geisti nepažįstamųjų, ir dar be sąmonės, jai tikrai reikėtų atgaivinti savo asmeninį gyvenimą. – Jums viskas gerai. Nejudėkite, – sumurmėjo ji, liesdama jo kaktą, braukdama atgal tankias garbanas, užkritusias jam ant antakių. Kraujas, plūstelėjęs jūroje iš siauros žaizdelės ties jo plaukų linija, dabar tik lėtai sruvo smilkiniu.

Ji pridėjo prie žaizdos nykštį, ir vaikinas staigiai atsimerkė. Jai įsistebeilijus į žydriausias akis, kokias kada nors yra regėjusi, kakle pradėjo tvinkčioti pulsas. Ryški rainelių turkio spalva atrodė tokia tyra ir akinama, kad priminė seną šeštojo dešimtmečio Karibų jūros atviruką – spalva per daug sodri, kad galėtų būti tikra.

Vaikinas pabandė pakilti, trūktelėjo ir suraukė kaktą – jo kūnas buvo suveržtas dirželiu.

– Koks čia?.. – šiurkščiai šnibždėdamas nusikeikė. – Kas mane pririšo?

Medė uždėjo ranką jam ant dilbio, tikėdamasi taip jį nuraminti. Deja, pirštų galiukais pajutusi, kaip įsitempia kietas kaip akmuo bicepsas, dar labiau susijaudino.

– Aš, – pasakė ji. – Tai dėl jūsų saugumo.

Jo nuostabios mėlynos akys susiaurėjo.

– Kas, po velniais, tu tokia?

Nepaisant šalčio ir įkyrios rudeninės dulksnos, jos oda nuraudo.

– Aš – viena iš gelbėtojų Laukinių vandenų įlankoje. Mes turėjome jus ištraukti į krantą. Jūs susitrenkėte galvą.

Jis liovėsi kovojęs ir susierzinęs bei pritrūkęs kvapo atmetė galvą.

– Nuostabu, – sumurmėjo. Kartėlis aptemdė akis, bet neatrodė, kad pastaba skirta tiesiogiai jai. – Ačiū, – tarstelėjo jis nenuoširdžiai. – Dabar atlaisvinkite dirželį.

Medė stengėsi nesuirzti dėl tokio vadovaujamo tono.

Po visko, ką jis patyrė, turbūt galima tikėtis ir atžarumo.

– Aš to nedarysiu, – pasakė ji, kaip galėdama griežčiau bet pamokomu tonu. – Jūs turite nejudėti, kol atvyks paramedikai.

Jo žandikaulis įsitempė.

– Jokių paramedikų, – tarė jis. – Leiskite man atsikelti.

– Tikrai nemanau, kad tai gera mintis, – atkirto Medė.

– Gerai, pats atsikelsiu.

Ji apstulbusi stebėjo, kaip vaikinas pakreipė petį žemyn, pasuko liemenį ir viena ranka nuplėšė dirželį. Jam sunkiai atsirėmus alkūnėmis ir atsisėdus, Medė atsitraukė. Jis sudejavo ir palietė kaktą.

– Taip jums ir reikia. – Griežtas ir valdingas tonas dabar atrodė tinkamesnis. – Jums reikia atsigulti ir laukti, kol jus apžiūrės paramedikai.

Jis tyliai nusikeikė ir atitraukė pirštus. Vos žvilgtelėjęs į ryškiai raudoną dėmę jis įsmeigė į ją šaltą žvilgsnį. Supratusi, kad jam skauda galvą, Medė nusprendė patylėti.

Vaikinas pasilenkė į priekį, ketindamas stotis.

Ji sugriebė jo ranką.

– Paramedikai bus čia bet kurią minutę. Jums negalima judėti.

Jis pažvelgė į jos pirštus, ir Medė instinktyviai atitraukė ranką.

– Aš pats nuspręsiu, ko man reikia, – šiurkščiai tarė jis.

Medė iš visų jėgų stengėsi išlikti rami. Kodėl su juo taip baisiai sudėtinga?

– Bet jūs galite turėti žaizdų, apie kurias net nenutuokiate.

Jo trikdantis žvilgsnis nuklydo jos krūtine, ir jos speneliai pasirinko kaip tik tą akimirką lyg torpedos įsmigti į plaukimo kostiumą.

– Surizikuosiu, – atkirto sarkastiškai, bet, kai vėl pažvelgė Medei į veidą, lūpos buvo perkreiptos taip, tarsi jis vos sulaikytų šypseną, o žvilgsnis jau nebebuvo toks šaltas.

Medės kaklu pasklido šiluma. Neįtikėtina. Negi blogiausias pasaulyje pacientas ją kabina? Bet vaikinas krūptelėjo, ir ji buvo tikra, kad tai tik jos vaizduotė.

– Ei, drauguži, kur susiruošei? – įtemptą tylą pertraukė Lukas, artėdamas su sidabrinėmis kūną šildančiomis antklodėmis. Medė svarstė, ar jų atgabenti jis nebus nuvykęs iki pat Timbuktu.

– Aš išeinu. – Banglentininkas sunkiai atsistojo ant kojų.

Tada susverdėjo, Lukas jį prilaikė.

– Ar manai, kad tai protinga? Tu gerokai trinktelėjai.

Jis šaltai pažvelgė į Luką.

– Žinau.

Medę pašiurpino toks elgesys, bet neatrodė, kad Lukas kreiptų į tai dėmesį.

– Bent jau paimk antklodę, vyruti, – pasakė jis paduodamas vieną iš sidabrinių apklotų. – Turbūt esi sustiręs.

Nepažįstamasis pažvelgė į Luko pasiūlytą antklodę, padvejojo, bet paėmė.

– Ačiū.

Drebančiom rankom nerangiai apsivyniojo antklodę aplink pečius. Medė suprato, kad jeigu jis nebūtų ant hipotermijos ribos, būtų atsisakęs.

– Kur tu apsistojęs? – atsargiai paklausė Lukas, tarsi kalbėtų su laukiniu žvėrimi, kuris bet kurią minutę galėtų nukąsti jam ranką.

Medė žinojo, koks tai jausmas.

– Gal tave kur nors pavėžėti? – pridūrė Lukas, kai banglentininkas smeigė į jį įtarumo kupiną žvilgsnį.

Minutę vienintelis garsas buvo vėjo gausmas ir Medės pulso tvinksniai ausyse.

Pagaliau banglentininkas papurtė galvą, siaurutė kraujo srovelė nepastebėta nubėgo jo smilkiniu.

– Aš gyvenu Trevanų dvare, – pasakė jis linktelėdamas galva link didžiulio namo, stūksančio ant uolų ir žvelgiančio į įlanką. – Ten veda takas uolomis.

Medė, kiek priblokšta to, ką išgirdo, pažvelgė į pastatą. Ją žavėjo tas senas didžiulis namas nuo tada, kai pradėjo dirbti šioje įlankoje praeitą birželį, – aukštai iškilę stogo kraigai ir pilko akmens bokšteliai priminė jai rūmus iš Emilės Brontės, Šarlotės Brontės ir Dafnės diu Morjė romanų. Ji buvo padariusi prielaidą, kad namas tuščias, o jos meniška prigimtis kūrė visokias įmantrias jo tokios apleistos išvaizdos istorijas.

Ji vėl pažvelgė į banglentininką. Laukinis vaikino grožis beveik tobulai derėjo prie nuostabaus gotikinio dvaro. Deja, jis taip pat turėjo ir ūmų Hitklifo charakterį, ir Maksimo de Vinterio aroganciją, ir pono Ročesterio globėjiškumą, – visus bruožus, kurie tinka žaviems literatūriniams personažams, bet tikrovėje yra tikras košmaras.

Kai nepažįstamasis pasisuko nueiti, Medė žengtelėjo į priekį.

– Palaukite. Jūs negalite tiesiog...

Lukas ištiesė ranką sulaikydamas ją iš nugaros.

– Nereikia, Med. Jis nenori tavo pagalbos.

– Bet tai absurdiška – jis gali būti rimtai sužeistas, – sušnabždėjo įpykusi, nors nebuvo tikra, kodėl jai tai rūpi.

– Visų neišgelbėsi, – gailiai šyptelėjo jai Lukas, primindamas Kelą, tada apvyniojo ją antklode ir raminamai patrynė pečius. – Grįžkime į kavinę. Statau pirmąjį puodelį šokolado.

Medė delnais sugniaužė antklodę ir linktelėjo, bet jos žvilgsnis nuklydo atgal į smėliu nueinantį nepažįstamąjį. Sidabrinė antklodė plazdėjo vėjyje lyg apsiaustas. Ji prisimerkė ir tik dabar pastebėjo, kad jo eisena keista.

– Jis šlubuoja, – sumurmėjo. – Jis susižeidė koją.

Susirūpinimas vėl užspaudė jai gerklę.

Jis sustojo pasitrinti šlaunies ir apsunkęs, pasviręs nuėjo toliau, jo pečiai buvo sustingę bei statūs ir atrodė tarsi keistoje gynybinėje pozicijoje.

– Regis, tai sena žaizda, – pasakė Lukas. – Turbūt dėl to jis ir nesugebėjo išsilaikyti ant banglentės.

Nerimas ir sumaištis Medės pilve susisuko į mažus tvirtus erzulio mazgelius. Koks arogantiškas kvailys praleidžia visą popietę bandydamas padaryti tai, ko nesugeba? Ir beveik pražudo save?

– Tačiau gražus užpakaliukas, – įžūliai tarė Lukas, ir Medės akys įsmigo į tvirtus raumeningus jo obuoliukus, nepadoriai išryškintus aptempto kostiumo.

Jos pulsas vėl sukilo, ir susijaudinimo spiralė nenoromis susisuko papilvėje.

Nors ir labai to nenorėjo, teko pripažinti, kad Lukas teisus.

– Deja, nemanau, kad jis tavo skonio, – sumurmėjo Medė.

Lukas nusijuokė.

– Dėl to, kaip jis nužiūrinėjo tavo papus, turiu su tavimi sutikti.

Ignoruodama Luko repliką – ir jo sukeltą naujai pasklidusį karštį – Medė prisivertė liautis žavėtis eržiliškais banglentininko turtais. Galbūt vaikinuko sėdynė ir labai žavi, bet jis aiškiai turi ir per daug testosterono bet kuriai jautriai moteriai.

Ji išgelbėjo jam gyvybę... Ir, nors ji nesitikėjo konkrečios padėkos, jis bent jau galėjo turėti pakankamai padorumo elgtis bent kiek pagarbiau.

Tačiau kai Medė įlipo į vairuotojo kabiną ir su Luku važiavo į kavinę, jos krūtys dilgčiojo, o tarp šlaunų įkyriai pulsavo karštis.

Nuostabu.

Matyt, jos kūnas nubudo iš žiemos miego ir šoko linksmą šokį dėl vaikino, kuris laisvai galėtų virš galvos nešiotis neoninį ženklą su užrašu: Moterys, artintis pavojinga.

Vilktelėjęs koją dar vieną žingsnį, Rajenas Kingas nusikeikė. Jis panarino galvą, suskaičiavo iki dešimties ir susikaupęs stengėsi sulaikyti žarnas sukantį pykinimą. Tai nebuvo lengva, kai jo šlaunis unisonu tvinkčiojo su veriančiu skausmu smilkinyje, o visas kūnas buvo toks sušalęs, kad jis buvo beveik tikras, jog greitai dėl nušalimo teks amputuoti koją ar ranką.

– Kvailas idiotas. Pats kaltas, – sušnypštė jis. – Ką, po velnių, stengeisi įrodyti? – Jis sudrebėjo, o žodžiai atsimušė į uolas.

Puiku, dabar tu dar ir šnekiesi su savimi.

Man ne tik nepasisekė, aš tiesiog susimoviau, – niūriai galvojo Rėjus, sugriebdamas šlaunį sustirusiomis rankomis ir pakeldamas koją žengti paskutinį žingsnį. Skausmas persmelkė jam petį ir sutraukė kirkšnies raumenį. Kai lipnus prakaitas susimaišęs su sūriu vandeniu nudegino žaizdą kaktoje, jis giliai įtraukė oro ir sušvokštė.

Nusikeikė ir laukė, kol praeis agonija.

Deja, jis turėjo per daug laiko apmąstyti, koks buvo kvailys.

Praleisti beveik dvi valandas bandant įrodyti, kad jis vėl gali užsiimti banglenčių sportu ir faktiškai gauti hipotermiją nebuvo protingiausias dalykas, kurį yra padaręs. Susitrenkti galvą į savo paties lentą ir būti išgelbėtam gelbėtojo – ir dar merginos – dar labiau sustiprino pažeminimą. Bet leisti sau, kad aistringos smaragdo spalvos merginos akys, liekna, bet stebėtinai geidulinga figūra išprovokuotų jį galvoti, kad jos akivaizdoje galėtų prarasti savitvardą ne vien tik žodžiais, turbūt buvo vienas gėdingiausių dalykų jo gyvenime.

Galbūt ne toks gėdingas, kaip tos pirmosios savaitės ligoninėje, pripumpuotam vaistų bei prirakintam prie lovos, skendinčiam agonijoje. Ir galbūt ne toks gėdingas, kaip vienas atsitikimas, praėjus trims mėnesiams po dviračio avarijos, kai sužinojo, kad nepataisomai sužalota ne tik jo koja, bet ir ego. Kad ir kaip ten būtų, per pastaruosius šešis mėnesius jo gyvenimas tikrai nuėjo šuniui ant uodegos.

Pajuto pamirštą susijaudinimo tvinkčiojimą kirkšnyse ir turėjo vos sekundę pasidžiaugti užplūstančiu karščiu prieš tai, kai šalta tikrovė jį užgesino, vėl palikdama tik pyktį, kartėlį ir pažeminimą.

Pabaigę jį zonduoti ir badyti daktarai užtikrino, kad jo impotencija buvo psichosomatinė ir tik laikina – sukelta fizinės ir dvasinės traumos. Ir jis tikėjo jais.

Iki vieno vasaros vakaro Kensingtono mansardoje, kai gaili ir netikinti išraiška Martos veide privertė pripažinti tiesą.

Viena buvo aišku – jeigu visiškai nuoga Marta Miuler su savo brangiu modelio kūnu ir superžvaigždės manieromis, kurios tarsi sakė: Gali mane paimti negalėjo jo pakelti, jokiai laumiško grožio aistringų akių merginai, įspraustai į plaukiojimo kostiumą, nepavyks to padaryti.

Stumdamas pažeminimą į toliausią minčių užkaborį Rajenas stengėsi sutelkti dėmesį į tikslą – kaip nors nusigauti namo. Visiškai nebevaldė niekam tikusios kojos ir buvo priverstas tempti ją per akmenuotą žemę, o basos pėdos slydo purvu. Kiekvienas iškilimas ir nuolydis skausmu sudurdavo po keliu ir tarsi spaustuvais suspausdavo šlaunį. Jis piktai pažvelgė į tamsius debesis, pilantį lietų ir žiaurų vėją – tobulą akompanimentą jo niūriai nuotaikai.

Pirštais sugriebęs sunkią žalvarinę rankeną, vaikinas drebėdamas atsiduso ir pastūmęs petimi atidarė sandėliuko duris. Greitai užtrenkė jas atsiribodamas nuo darganoto oro ir nelinksmai kikendamas nurioglino link kambarių, kuriais naudojosi savo senelio name, palikdamas purvo ir vandens pėdsakus ant marmurinių blausaus koridoriaus plytelių.

Jeigu tik jo senukas dabar jį matytų. Viena iš daugelio paskaitų, kurias Čarlzas Kingas jam dėstė maištingos paauglystės laikais, buvo ta, kad pabaigoje jis turės atkentėti už visas savo nuodėmes. Kas galėjo žinoti, kad senas mulkis karste galiausiai juoksis paskutinis?

Antras skyrius

– Filai, ar jau galiu šiandien baigti savo pamainą? – prisivertė paklausti Medė, nusprendusi daugiau neatidėlioti nė akimirkai. Perėjusi tuščią kavinę, ji grįžo prie baro. Kol kas šįvakar čia apsilankė tik trys klientai ir, nors pagaliau apstojo lyti, danguje vis dar kybojo audros debesys. Ji galėjo išeiti prieš kelias valandas ir abejojo, kad Filas būtų prieštaravęs. – Man reikia kai ką padaryti, – tarė ji, nutrenkdama padėklą ant baro ir prisėsdama ant vienos iš baro kėdžių.

Filas skalavo stiklines, o jo sveikai įraudusiame veide blykstelėjo nerūpestinga šypsena.

– Po velnių, moterie, juk žinai, kad tavo rankose aš kaip šiltas molis. Kad kiekvienas tavo noras – man įsakymas.

– Puiku, ar tai reiškia, kad pakelsi man algą? – paklausė Medė, koketiškai mirksėdama akytėmis, žaisdama pažįstamą flirto žaidimą.

Ji žinojo, kad Filas susitikinėja tik su ilgakojėmis ir tuščiagalvėmis. Ir ji neatitiko nė vienos šių kategorijų. Be to, Filas – jos viršininkas, o miegoti su viršininku jai griežtai nepriimtina – tai buvo vienas iš daugybės nedidelių froidiškų kompleksų, įgytų sunkioje vaikystėje, su kuriais reikėjo susigyventi.

– Kai tik nueisi su manimi į pasimatymą, mes būtinai pakalbėsim apie algos pakėlimą, – toliau žaidė Filas.

– Aha, kurgi. – Medė nusijuokė. – Klausyk, atidirbsiu rytoj, jeigu nori. Šiandien man buvo paskutinė sezono pamaina gelbėtojų stotyje, – pridūrė, nusprendusi griebti jautį už ragų.

Ji nežinojo, kaip ilgai dar nelis ir neatslūgs jos ryžtas.

Dėdamas nešvarias stiklines į indaplovę, Filas žvilgtelėjo į sieninį laikrodį.

– Nėra reikalo atidirbinėti, Med, – atsakė, kaip ji ir tikėjosi. – Gali eiti.

Nors Filas nuolat flirtuodavo, visais kitais aspektais buvo puikus viršininkas.

– Ačiū, Filai.

Medė nulipo nuo baro kėdės, atsirišo prijuostę, išsitraukė iš plaukų smeigtukus ir įsikišo juos į kišenę. Pakratė galvą, kad neilgos kaštoninės garbanos sugultų į vietas.

– Ei, dar vienas dalykas. Girdėjau, galima tave sveikinti, – dar pasakė Filas. – Lukas sakė, kad šią popietę kaip tikra profė ištraukei pirmąjį savo skenduolį.

– Ačiū, – atsakė Medė, šiek tiek sutrikusi dėl Filo pagyrų. Tas įvykis nesibaigė taip gerai, kaip galėjo, ir dėl to visą popietę ją graužė sąžinė. – Nors bijau, kad ne iki galo padarėme savo darbą. Tam vaikinui neatlikome jokių standartinių tyrimų. Jis pernelyg greitai dingo.

Filas įmetė baro šluostę į kriauklę ir tarė:

– Man atrodo, jeigu jis išėjo nepasitikrinęs, tai – jo problema, ne tavo.

– Formaliai galbūt. – Medė visą popietę stengėsi tuo save įtikinti. Tačiau neleido sąžinė. – Bet turėjau įsitikinti, ar jam viskas gerai, prieš paleisdama.

O jeigu į jo plaučius pateko vandens? O jeigu jam sutrenktos smegenys? Kad ir dabar jis gali gulėti be sąmonės ant savo rūmų grindų. Ji niekada sau to neatleistų. Kadangi ištraukė vaikiną iš jūros, jautėsi už jį atsakinga. Žinoma, tai buvo absurdiška – ir tai turbūt dar vienas jos, Panelės Tvarkytojos, prakeiksmas, – bet žinojo, kad šiąnakt negalės ramiai miegoti, jeigu nebus tikra, jog jam viskas gerai.

– Dabar jau nieko nebegali padaryti, – pridūrė Filas.

– Tiesą sakant, galiu. – Apėjusi barą Medė padėjo savo prijuostę ir bloknotą į sandėliuką. – Aplankysiu jį.

Ji žinojo, kur jis gyvena. Potvynis jau užtvėrė taką uolomis, bet jai neprireiks nė dvidešimties minučių numinti į jo namus dviračiu ir pagaliau nusiraminti. Ji pasuko kavinės durų link ir nuo kabyklos pagriebė lietpaltį.

– Esi tikra, kad jis nori, jog jį tikrintum? – jai iš paskos šūktelėjo Filas.

Medė atsisuko.

– Ne, esu tikra, kad jam tai labai nepatiks, – atsakė ji, užsivilkdama lietpaltį. – Bet tai – jo bėdos. – Apimta teisuoliško ryžto ji stumtelėjo duris. – Nereikėjo bandyti nusižudyti per mano pamainą.

Bet kai beveik po valandos Medė įvažiavo pro Trevanų dvaro vartus, teisuoliškas ryžtas buvo virtęs apgailėtina kančia, o jos gelbėjimo operacija – epiniu farsu. Ką ji sau galvojo? Nekalbusis vyrukas, kurio ji atvažiavo aplankyti, turbūt yra visiškai sveikas ir, be jokios abejonės, užtrenks duris jai prieš nosį, jeigu apskritai teiksis jas atidaryti, o kelionė namo per, regis, prapliupsiančią pragarišką audrą tikriausiai pražudys ją pačią.

Kelionė į dvarą pajūrio keliuku buvo tikras košmaras. Kelio betonas buvo slidus nuo neseniai pasibaigusios audros prinešto purvo ir lapų, be to, du kartus nukrito jos seno kledaro grandinė, o mynimas į kalną privertė protestuoti jos ir taip po šiandieninės gelbėjimo operacijos įtemptus raumenis. Lietui purškiant už lietpalčio apykaklės, ji nulipo nuo dviračio ir vedėsi jį pro aukštas gyvatvores, juosiančias pastatą. Stumdama sunkų dviratį pravažinėtu taku, Medė žvilgtelėjo per petį į temstantį dangų ir meldėsi, kad dar bent pusantros valandos neprasidėtų audra. Jos dviratis buvo be šviesų ir jeigu oras subjurtų, kelionė į jos kotedžą kitame įlankos gale prilygtų savižudybei.

Ji prakeikė savo sąžinę ir jautrią prigimtį. Kelemas buvo teisus. Kartais užknisa būti geruoju samariečiu.

Tada ji įėjo į namo kiemą. Ir jai atvipo žandikaulis.

Priešais ją dunksojo Trevanų dvaras, labiau panėšėdamas į Drakulos pilį nei rūmus iš Emilės Brontės romanų. Įmantrūs bokšteliai ir stogo kraigai iš arti atrodė dar dramatiškiau ir įspūdingiau, o aukšti tamsūs skersiniai langai tarsi spoksojo į ją – nepritardami ir nemirksėdami. Ji atrėmė dviratį į vieną iš akmeninių stulpų šalia įėjimo ir drebėdama užkopė tris laiptelius milžiniškų ąžuolinių durų link, jausdamasi tarsi Dorotė, prieš įeidama į burtininko urvą.

Nesėkmingai paieškojusi skambučio, Medė pakėlė sunkų žalvarinį belstuką. Garsus stuktelėjimas nuaidėjo vėjyje.

Penkias ilgiausias Medės gyvenimo minutes durys nepajudėjo, ir ji dar kartą trenkė belstuku į duris. Dukart.

Jokio atsakymo.

Ji žengtelėjo atgal ir buvo apsisprendusi nutraukti savo gailestingumo misiją, bet staiga ją užklupo vaizdinys. Nepažįstamasis vis dar su plaukiojimo kostiumu, be sąmonės gulintis šių tuščių Fantomo rūmų vestibiulyje. Nusliūkinusi prie durų ji pasilenkė pažiūrėti pro plyšelį laiškams. Atkeliavus tokį kelią būtų kvaila nė nežvilgtelėti.

Žalvarinis skydelis grėsmingai girgžtelėjo ir lengvai atsivėrė. Medė prisimerkė, stengdamasi įžiūrėti juodą siluetą, judantį koridoriumi, ir tada ją apakino šviesa. Pastebėjo balto rankšluosčio švystelėjimą ir staigiai atsilapojus durims metėsi į priekį.

– Koks čia?!. – riktelėjo gargždus balsas, jai veidu atsitrenkus į šiltą kūną. Šiltą, tvirtą, nuogą kūną, viliojamai kvepiantį pušų muilu ir jūros vandeniu.

Ji atšoko taip greitai, jog apsisuko galva. Tas tamsus gražus veidas sujaukė jos mintis taip pat, kaip ir anksčiau. Deja, rūstus žvilgsnis kėlė ir nerimą.

– Tu gyvas, – išpyškino ji.

– Gelbėtoja, – sumurmėjo vaikinas, kilsteldamas antakius. – Taip, gyvas. Bent jau kol kas. – Jis vėl rūsčiai dėbtelėjo. – Ką tu čia veiki? – įsakmiai paklausė. – Be to, kad mane šnipinėji?

– Aš ne... – Medė nutilo, gėdos karštis pradėjo kilti jos kaklu, kai ji nužvelgė, kaip vaikinas apsirengęs. Jis vilkėjo tik storą kilpinį chalatą, banguoti atgal suglostyti plaukai atidengė aukštą kaktą. Ji turbūt sutrukdė, kai jis buvo duše. Vienas chalato atlapas atsivėrė, atidengdamas seksualius krūtinės raumenis ir plokščio rudo spenelio, įsitaisiusio tarp šviesą atspindinčių plaukelių, kamputį. Ar ji ką tik čia atsitrenkė?

Medė susivaldė, stengdamasi nuraminti kraujo spaudimą į normalų lygį.

– Atvažiavau patikrinti, ar tau viskas gerai.

Jo žvilgsnis tapo dar rūstesnis.

– Kodėl turėtų būti kitaip?

Jis susiveržė chalato diržą ir sugadindamas visą vaizdą pasitaisė atlapą.

– Tu ne... – Ji kiek patylėjo, nurijo seiles, norėdama sudrėkinti perdžiūvusią burną. – Nepasilikai, kad tave apžiūrėtų. Po tokio įvykio turėjai važiuoti į ligoninę.

– Ar tikrai?

Jis tyčia stengėsi priversti ją nervintis tuo jaudinančiu žvilgsniu?

– Tiesą sakant, taip.

Jo akys nuslydo jos kūnu, ir Medė pasijuto nejaukiai dėl purvo ant džinsų, beformio lietpalčio ir šlapios žiurkės šukuosenos.

Veriamai mėlynos vaikino akys grįžo prie jos veido.

– Ar kas nors man nežinant paskyrė tave mano angelu sargu? – sausai paklausė jis.

– Aš... – užsikirto ji ir dar labiau nuraudo.

Na, dėl Dievo meilės. Juk tai tiesiog nemandagu.

– Po velnių, labai tikiuosi, kad nepaskyrė... – tarė ji, jo sarkazmas grąžino į tikrovę. Vaikino kūnas galbūt tikrai kaip graikų dievo, bet arogancija irgi ne ką mažesnė. – To nelinkėčiau net savo didžiausiam priešui, – pridūrė Medė. Kodėl ji iš viso gaišo laiką jaudindamasi dėl šio vaikino? Vyrukas aiškiai per daug paniuręs, kad leistų tokiai smulkmenai kaip smegenų sutrenkimas paveikti jo šlykščią nuotaiką. – Kadangi tu akivaizdžiai gyvas, – deja, – paliksiu tave vieną puikiai leisti laiko. Viso gero.

Ignoruodama dundantį griaustinį Medė nulipo laiptais ir pagriebė dviratį.

Ji dings iš čia. Nereikėjo atvažiuoti. Jam nereikėjo pagalbos, ir ji tikrai neprivalėjo taikstytis su paciento irzlumu. Medė nusivarė šokčiojantį dviratį taku ir prižadėjo sau, kad tai buvo paskutinis kartas, kai leido Panelei Tvarkytojai paimti viršų.

Tiesą sakant, Panelė Tvarkytoja yra oficialiai mirusi. Laimingos jai kelionės!

Virš galvos suriaumojo griaustinis. Ji krūptelėjo, kai keli lietaus lašai tekštelėjo ant smakro ir skruostų.

– Grįžk, kvailute. Permirksi. – Ji dar labiau pasipiktino dėl šiurkštaus įsakymo.

Nusibraukusi nuo kaktos šlapius plaukus ji atsisuko pasižiūrėti į nepažįstamąjį, stovintį tarpduryje. Įrėmęs rankas į šonus, nuogomis kojomis ir aplink kelius besiplaikstančiu chalatu jis atrodė toks dramatiškas ir grėsmingas kaip ir dvaras.

Ji pastebėjo paraudusį kryžiuko pavidalo randą virš dešiniojo kelio ir stengėsi užgniaužti kylančią užuojautą.

Nedrįsk jo gailėtis. Dėl to ir įklimpai į šį jovalą.

– Iki, pikčiurna! – sušuko Medė, perrėkdama kylančią audrą. – Geriau jau nuskęsiu.

Jis gūžtelėjo pečiais ir svirduliuodamas pasislėpė namo tamsoje.

– Gerai. Kaip nori.

Užsitrenkdamos dunkstelėjo durys, ir netrukus pasigirdo dar vienas griaustinio trenksmas.

Laimingos kelionės ir tau.

Prieš atsiveriant dangui, Medė nuvažiavo lygiai tris metrus ir per kelias sekundes jos apgailėtinas lietpaltis, džinsai ir sportbačiai permirko iki paskutinio siūlo.

Ir dar už dviejų metrų ji suprato, kad užpakalinė dviračio padanga yra nusibaigusi kur kas labiau nei Panelė Tvarkytoja.

Trečias skyrius

Rėjus užgesino šviesą koridoriuje ir klausydamasis, kaip audra atakuoja namą, stengėsi numalšinti kaltę.

Jis neprašė, kad ji atvažiuotų. Jam nereikėjo pagalbos. Ir tikrai nenorėjo, kad jo, po velnių, gailėtųsi. Galbūt kiaurai permirkusi panelytė pasimokys nekišti nosies į svetimus reikalus.

Bet eidamas koridoriumi pajuto, kad netgi skausmas raišojoje kojoje negalėjo sustabdyti kylančios kaltės, mintyse iškilo vaizdas tų samanų žalumo akių, apsuptų ilgų nuo lietaus lašelių blizgančių blakstienų, įdėmiai žiūrinčių į jį po to, kai švelnus jos skruostas atsitrenkė jam į krūtinę.

Rėjus sustojo ir delnais atsirėmęs į sieną spoksojo į šaltas marmurines grindis sau po kojomis. Sąžinė prasigraužė pro pyktį, kurį stengėsi palaikyti kelis mėnesius, ir smogė į atvirą žaizdą, iki šiol taip puikiai nepaisytą.

– Po velnių!

Kada jis tapo tokiu žmogumi, kokių negalėjo pakęsti? Tokiu kaip jo senelis?

Savęs gailėtis ir sau nuolaidžiauti dar buvo dovanotina, bet leisti, kad avarija paverstų jį paniurusiu zirzliu be humoro jausmo, kuris prieš daugelį metų pasitiko jį, pirmą kartą atvykusį į Trevanų dvarą, – tai buvo nepateisinama.

Jis papurtė galvą ir įdėmiai pažvelgė į duris; suraukė antakius, kai žvilgsnis užkliuvo už lietaus skalaujamo spalvoto stiklo langelio virš jų.

Velniai rautų, jeigu visos moterys, kurias jis sugundė ir kurių draugija mėgavosi metai iš metų, – nuo Klaros Bigs, barmenės Truro mieste, kurią įsiviliojo į lovą kitą dieną po jos šešioliktojo gimtadienio, iki Martos tą rytą prieš jo lemtingą kelionę A30 greitkeliu, – būtų girdėjusios, kaip piktai ir atžariai jis kalbėjo su ta mergina, jos nebūtų jo atpažinusios.

Velnias, jis net nebuvo tikras, ar atpažįsta pats save.

Kadaise jis dievino moterų draugiją. Jų švelnius kvepiančius kūnus, grakščius judesius ar nuolatinį tauškėjimą apie nieką, jų aistrą kvailiems dalykams – tokiems kaip mada ar odos priežiūra. Jis netgi mėgavosi jų užsiplieskiančiais charakteriais ir kad jos vonioje praleidžia valandų valandas ar tuo, kaip paliktas pakeltas klozeto dangtis joms pasidaro svarbiausias dalykas pasaulyje.

Seksas niekada nebuvo vienintelė priežastis, kodėl jam patiko leisti laiką su moterimis. Kadaise jos žavėjo jį.

Bet daugiau nebežavi ir su jomis leisti laiko jis nenori – kam save kankinti? Tačiau tai nepateisina jo elgesio su ta mergina.

Galbūt ji ir kišosi ne į savo reikalus, bet tose aistringose akyse jis pamatė nuoširdų rūpestį. Ir, jeigu ji nors kiek jo gailėjosi, tai velniškai greitai išgaravo.

Rėjus nušlepsėjo prie durų. Jis niekada nebebus nerūpestingas laisvai bendraujantis viliotojas, koks buvo kadaise, bet bent jau galėjo pasiūlyti merginai prieglobstį nuo audros. Juk galėjo ištverti jos draugiją kokią valandą ir elgtis civilizuotai. Ji ištraukė jį iš vandens. Jis atsidėkos jai tuo pačiu.

Jo tvirtai suspaustos lūpos šyptelėjo. Be to, pasiūlęs pagalbą, dar ir atsiskaitys su ja. Negalėjo pakęsti likti kam nors skolingas.

Pagalvojo apie jos repliką prieš nuvažiuojant ir susiraukė.

Jeigu ji nenori būti išgelbėta, jai nepasisekė.

Sugriebęs rankeną, išgirdo aiškų bilstelėjimą į duris.

Ji atrodė miela, šlapia ir sušalusi, kaip permirkusi mažoji našlaitė Onutė. Kaleno dantimis, o vanduo varvėjo nuo jos drabužėlių ir tiško į balą ties slenksčiu. Jis pastebėjo nuverstą senovinį dviratį, mergina nusiplėšė savo lietpaltį ir numetė ant grindų.

Jų žvilgsniai susitiko, ji kilstelėjo smakrą, ir tose žaviose aistringose akyse žybtelėjo žalia liepsna.

Gerai, galbūt ji atrodo labiau kaip mažoji Terminatorė Onutė. Tartum ankstesnis jos susierzinimas peraugo į laukinį gaivalą. Bet tada jo žvilgsnis užkliuvo už spenelių, ryškėjančių per šlapius marškinėlius, ir jis jau nebegalvojo nei apie Onutę, nei apie našlaitę, nei apie jokią kitą.

– Jeigu pasakysi: juk sakiau, – suurzgė ji, – nusižudysiu.

Jis staiga atitraukė akis nuo jos krūtų ir pajutęs pulsuojantį karštį kirkšnyse bei neatpažįstamą kutenimą gerklėje, atsikrenkštė.

– Užeik, – tarė Rėjus, stengdamasis atrodyti griežtas, bet dėl kutenimo buvo sudėtinga.

Jis plačiai atidarė duris ir, žengęs atgal, tylėdamas ją įleido.

Sustirusi ir nelaiminga, ji įšlepsėjo į vidų ir sumurmėjo kažką panašaus į Nekenčiu tavęs, Panele Tvarkytoja.

Kutenimas gerklėje dar labiau sustiprėjo, jis atsikrenkštė. Nužvelgus jos standų užpakaliuką, aptemptą džinsais, karštis supulsavo dar stipriau.

Atmesdama atgal plaukus aptaškė jį ir pasakė kažką apie savo dviratį, bet žodžius užgožė laukinis zvimbimas jo ausyse ir palaimingas karštis, kylantis papilvėje.

Ji per petį metė į jį susierzinusį žvilgsnį.

– Nesitvardyk dėl manęs. Pasakyk. Žinau, kad nori.

Dėl rūsčios veido išraiškos ji atrodė dar mielesnė. Tarsi staiga įniršusi laumė. Jo žvilgsnis vėl užkliuvo už jos krūtinės. Tebūnie tai labai patraukli staiga įniršusi laumė.

– Ir rizikuoti savo gyvybe bei būti ketvirčiuotam? – atkirto jis. – Dėkui, ne.

Merginos akys išsiplėtė, žvilgsnis tapo dar rūstesnis.

– Taigi, pasirodo, pikčiurna turi humoro jausmą. – Ji uždėjo vieną ranką ant smulkaus, bet išraiškingo klubo ir tapo dar patrauklesnė. – Kokia staigmena, kad jo akmenukai svaidomi į mano daržą.

Karštis sukilo, ir grįžo nebevaldomas kutenimas. Jis kostelėjo, stengėsi susikaupti, bet viduje sukunkuliavo kažkas nepaaiškinamai šviesaus ir lengvo.

– Kuris iš mūsų čia pikčiurna? – pajuokavo jis, tačiau tai nuskambėjo kaip prislopinta dejonė, nes kutulys virto visa užliejančia spaudimo banga, besitelkiančia po krūtine ir duriančia šonkaulius.

Ji įsmeigė pirštą jam į krūtinę, šlapios garbanos karojo ant kaktos.

– Nedrįsk iš manęs juoktis. – Ji treptelėjo koja ir kiaurai permirkęs sportbatis sužliugsėjo. – Nes tikrai turėsi dėl ko supykti pats.

Rėjus nebuvo tikras, kas jį paveikė, – ar absurdiškas grasinimas, toks įtikinamas, kad tik įpykusi laumė galėtų taip grasinti, ar iš įniršio nuraudę jos skruostai, šalia kurių jos smaragdinės akys žibėjo įtūžiu. Bet užtvanka sutraškėjo ir sugriuvo. Garsas, kurį jis sunkiai atpažino, nugriaudėjo ir nuaidėjo tarp šaltų tuščių sienų. Rėjus gaudė orą, susigriebęs už skaudamų šonų, o seniai pamirštas garsas vis sodrėjo ir gilėjo vis mažiau kontroliuojamas, pripildydamas jį šiluma, kurios nejautė jau kelis mėnesius.

Medei atvipo žandikaulis, įniršį pakeitė nuoširdi nuostaba.

Jos pikčiurna Adonis juokėsi taip stipriai, kad akyse pasirodė ašaros. Iš pradžių juokas skambėjo gergždžiančiai, beveik skausmingai, bet dabar jis susirietęs laikėsi pasirėmęs rankomis sienos, kad išsilaikytų. Jo arktinio mėlynumo akys šelmiškai atgijo, o kvatojimo kruša galiausiai atslūgo ir virto giliu kikenimu.

Net jeigu šis vyras būtų pradėjęs šokti čečiotką, ji nebūtų taip nustebusi kaip dabar.

Medė nuleido ranką, nesugebėdama užgniaužti šypsenos. Turint omenyje, kad juokėsi iš jos, Medė turėjo dar stipriau ant jo supykti, bet niekaip neįstengė.

Ji švelniai stumtelėjo jam petį ir sukikeno.

– Mulkis.

Jų žvilgsniai susitiko, ir ji nusišypsojo. Jis taip pat išsišiepė ir tarsi iš marmuro iškaltuose skruostuose stebuklingai atsirado dvi duobutės.

– Nejuokinga, – sudejavo ji. – Aš kiaurai šlapia.

Vaikinas vėl sukikeno.

– Pastebėjau.

Medė lėtai trūksmingai įkvėpė. Atsipalaidavus ir šelmiškai blizgančiomis dangaus žydrumo akimis, jo nuožmus vyriškas grožis tapo užburiantis. Ji sukryžiavo rankas ant krūtinės staiga skausmingai suvokusi, kad turbūt atrodo kaip lauko kaliausė.

– Turbūt labai sušalai? – Plati šypsena virto užjaučiamu šypsniu. – Nori persirengti?

Jo žvilgsnis nusileido, ir Medė sudrebėjo, tik jau ne dėl šalčio.

Ji be žado linktelėjo.

Jis parodė kelią koridoriumi.

– Nenaudojamas miegamasis – trečios durys kairėje. Spintos stalčiuose yra keli seni mano treningai. – Žvilgsnis nuslydo jos figūra. – Visi jie tau bus per dideli, bet bent jau sausi.

– Ačiū, – atsakė Medė, pagaliau atgavusi balsą. – Tikrai tai vertinu.

– Šalia yra vonios kambarys su rankšluosčiais ir... – Gilus jo balsas užlūžo ir sekundę ji svarstė, ar jis jaučiasi taip pat nepatogiai kaip ir ji. Duobučių skruostuose nebebuvo. – Jauskis kaip namuose. – Jis vėl nutilo, atsikrenkštė. – Aš būsiu virtuvėje, koridoriaus gale. Kai susitvarkysi, ateik.

– Gerai.

Ji vėl linktelėjo. Tada atkišo ranką. Kadangi jau du kartus grasino jam prievarta, turėjo prisistatyti, kaip ją mokė močiutė Modė.

Jis pažvelgė į jos delną, bet nepaspaudė.

– Mano vardas Medlina Vestmor, – visiškoje tyloje žodžiai nuskambėjo kurtinamai. Ji pritildė balsą iki šnabždesio. – Bet draugai vadina mane Mede.

Jis tau ne draugas, žiople tu.

– Jeigu tau įdomu, – pridūrė, jos rankai vis dar kabant ore.

Jis perbraukė ranka chalatą.

– Sveika, Mede, – tarė jis pagaliau, sugniauždamas jos ranką savo ilgais stipriais pirštais. – Aš – Rajenas Kingas, bet gali mane vadinti Rėjumi.

Jo šiurkštaus nuospaudomis nusėto delno karštis nukrėtė tarsi elektra, nuvilnijo kraujagyslėmis ir atgaivino pulsą.

Medė atitraukė ranką ir susikišo dilgčiojančius pirštus po pažastimi.

– Malonu susipažinti, Rėjau, – sumurmėjo, nors malonu buvo ne pats tinkamiausias žodis.

Jis išsišiepė, tada prie šėlstančio pulso prisidėjo dar ir hormonai.

– Net neįsivaizduoji, Mede, – tarė jis paslaptingai.

Ji staigiai parodė nykščiu sau per petį.

– Geriau aš jau eisiu, kol dar neužtvindžiau tavo prieškambario.

Arba kol ta superseksuali šypsena neįvarys man infarkto.

Jis sukikeno, šį kartą sodriai ir draugiškai.

– Aha, geriau jau eik.

Medė nušlepsėjo Rėjaus nurodyta kryptimi, ji visa buvo tarsi įsielektrinusi, o ją sekė gilus, laisvas ir griausmingas juokas.

Ketvirtas skyrius

Pasirodė, kad nenaudojamas miegamasis – tai didžiulis puošniais baldais apstatytas mauzoliejus su akį traukiančiu gigantišku langu per visą sieną, žvelgiančiu į uolas.

Dėl lauke šėlstančios audros, vėjo ir į stiklą besidaužančio lietaus kambarys atrodė dar įspūdingesnis. Skersvėjis prasiskverbė pro drėgnus Medės drabužius, ir ji sudrebėjo. Apėjusi lovą su baldakimu ir senovine atlasine lovatiese ji nudrožė į vonios kambarį.

Ši patalpa taip pat atrodė tarsi iš Viktorijos laikų: baltos keraminės plytelės, elegantiška lenktos formos vonia ir sienoje įtaisytas dujinis židinys. Laimei, jį užkūrus, vonios kambaryje tuoj pat pasklido šiluma, ir jis tapo kur kas jaukesnis nei miegamasis už durų. Ant pintos skalbinių dėžės gulėjo pora purių rankšluosčių, neišpakuotas gabalėlis muilo ir buteliukas vyriško šampūno. Nusivilkusi purvinus drabužius Medė nusičiaudėjo ir įlipo į vonią.

Puiku – prie jos šlapios žiurkės įvaizdžio trūko tik bėgančios nosies.

Vos apie tai pagalvojus, skruostus nudegino gėda, ir hormonai vėl pradėjo šėlti. Ji iškvėpė ir užtraukė dušo užuolaidą.

Ak, dėl Dievo meilės. Atsipeikėk.

Ji nedomina Rajeno Kingo. Toks patrauklus vaikinas turbūt susitikinėja tik su manekenėmis. Ji nejaudina jo – jam iš juoko vos nelūžo šonkaulis. O tai nėra tas pats.

Be to, šiaip ar taip, juk iš tikrųjų jis taip pat jos nedomina. Nebent tik fiziškai. Ir tai vyko tik dėl metus badavusių, sekso ištroškusių jos hormonų.

Kad ir koks išvaizdus būtų Rėjus Kingas, ji dar nebuvo tokia buka, kad prasidėtų su žaviu nepažįstamuoju, tik norėdama numaldyti savo geismą. Kad ir ko trokštų jos hormonai. Tuo labiau kad šis nepažįstamasis – kietas riešutėlis.

Bet gundanti šypsena, kelios ypatingos akimirkos ir krūtinės raumenys, dėl kurių būtų galima numirti, nekompensuoja jo ankstesnio pašlemėkiško elgesio.

Atsukusi senovinę žalvarinę dušo rankeną Medė klausėsi, kaip kliuksi vanduo ir šnypščia vamzdžiai. Kai ledinis vanduo per kelias sekundes virto karštu, ji atsiduso iš malonumo.

Palindusi po tarsi adatomis durstančia srove, mėgavosi vandens masažu ir prisiekė daugiau nebegalvoti apie seksualią Rajeno Kingo šypseną ar įspūdingus krūtinės raumenis.

Bet, nepraėjus nė sekundei, savo priesaiką sulaužė.

Dešimt minučių pasimėgavusi dušu, senuose ąžuoliniuose miegamojo stalčiuose Medė pradėjo ieškoti ko nors sauso apsirengti. Galiausiai teko pasitenkinti nudėvėtu Los Andželo banglenčių mokyklos bluzonu, pora storų vilnonių kojinių ir savo vis dar drėgnokomis kelnaitėmis. Visos sportinės kelnės jai buvo per didelės. Laimei, bluzonas siekė beveik iki kelių. Medė įvertino savo išvaizdą veidrodyje. Jeigu tik prieš jį nesilankstys, turėtų pavykti išlikti padoriai.

Medė nužvelgė baltas kojas. Jeigu ištisą vasarą nebūtų dėvėjusi plaukiojimo kostiumo, gal bent jau būtų įdegusi. Nors, šiaip ar taip, šią vasarą nebuvo pakankamai saulės, kad įrustų jos įdegiui atspari oda. Nusivylusi ji atsiduso ir įkvėpė pušų muilo aromato. Staiga prisiminė, kaip atsitrenkė į pasakišką Rajeno Kingo krūtinę, kūną suskaudo nuo geismo, o širdis, regis, pradėjo daužytis į šonkaulius.

Priesaika. Atsimink savo kvailą priesaiką.

Susinervinusi ir supykusi ant savęs Medė pirštais perbraukė susivėlusius plaukus. Atsiduso, kai jie vėl sukrito į chaotišką gniužulą.

Nuostabu. Ji praleis vakarą su gražiausiu vaikinu, kokį tik yra mačiusi, atrodydama kaip koks naminukas. Bus stebuklas, jeigu Rajenas Kingas bent jau pastebės, kad ji – moteris.

Medė susiraukė. Ir tai, žinoma, bus gerai, nes ji nenori būti pastebėta.

Nepamiršk priesaikos.

Pritemdytu koridoriumi eidama į kitą namo galą, ji stengėsi įsivaizduoti Rajeną Kingą su tuo pašlemėkišku žvilgsniu, kuris padėtų jai laikytis priesaikos įsikibus. Bet vaizduotėje jis atrodė žavus ir stiprus, mėlynos jo akys spindėjo...

Pripažink, priesaika žlugusi.

Žengdama į virtuvę, ji iškvėpė. Jo ten nebuvo. Gerai, bus laiko nuraminti kvėpavimą ir priimti naują, lengviau įvykdomą priesaiką. Galbūt.

Medė kelis kartus giliai įkvėpė ir apžiūrinėdama virtuvę stengėsi nepaisyti tvinkčiojimo krūtyse. Dėl į didžiulį langą virš viryklės tuksenančio lietaus ši į urvą panaši erdvė atrodė dar nykesnė. Net ir prietemoje pro langą atsivėrė kitas įspūdingas uolų vaizdas. Pasistiebusi ant pirštų galiukų, apačioje pamatė Laukinių vandenų paplūdimį.

Ji įjungė šviesą ir išvydo gražiai drožinėtas tikmedžio spinteles, kriauklę su autentišku vamzdynu ir, regis, originaliu prestižinės firmos virtuvės komplektu. Už grotelių liepsnojo židinys, todėl patalpa atrodė šilta ir jauki. Per šachmatines plyteles ji nuėjo ten, kur šilta, ir numetė šlapius drabužius į seną pintą krepšį po kriaukle. Apsisuko, bet nepastebėjo nei skalbimo mašinos, nei džiovintuvo, nebuvo netgi indaplovės.

Taip pat atkreipė dėmesį, kad, nors ant padėklo padžiauti dubenėlis ir puodelis, kambarys buvo be dėmelės, visiškai tuščias ir bedvasis, kaip ir negyvenamas miegamasis. Ji patrynė delnus – buvo vėsoka. Žavus senovinis, ko gero, devyniolikto amžiaus interjeras tobulai tiko didingame gotikiniame pastate, tačiau prisiminus blizgantį sportinį automobilį prie įvažiavimo ir šeimininko išvaizdą bei kūną, kuriam neįmanoma atsispirti, tapo aišku, kad namas visiškai neatspindėjo jo gyventojo. Keista, kad jis visai nesistengė šios erdvės pritaikyti sau. Jeigu Medė turėtų spėti, galėtų įsivaizduoti Rėjų kokiame nors fantastiškai šiuolaikiniame viengungio būste, prigrūstame moderniausių berniukiškų žaisliukų.

Galbūt jis čia įsikėlė neseniai? Bet nematyti jokių dėžių, lagaminų ar kitų nereikalingų daiktų, kurie dar mėnesių mėnesius mėtėsi aplink, kai ji įsikraustė į savo močiutės kotedžą praeitą vasarą. Galbūt jis nuomojasi namą atostogoms? Bet kam gi jam nuomotis tokį didžiulį namą vienam?

Ji prikando lūpą, o klausimai galvoje zvimbė tarsi neramios mažytės bitutės.

Galbūt jis gyvena čia ne vienas? Nuo šios minties Medei apmirė širdis. Nors jai ir nerūpi, ar jis gyvena vienas, ar ne...

Ji papurtė galvą. Reikia prasiblaškyti, kol hormonai vėl nepradėjo siautėti. Pripylusi senovišką virdulį vandens ir pastačiusi ant viryklės, pasistiebė ir pradėjo naršyti viršutines spinteles. Langus vis dar plovė vanduo, taigi ji turbūt turės dar kurį laiką iškęsti šeimininko draugiją. Puodelis arbatos padės nuraminti įtemptus nervus ir, jeigu pasiseks, per daug lakią vaizduotę. Niūniuodama senos ritmenbliuzo dainos melodiją Medė naršė spinteles, ieškodama arbatos maišelių.

Rėjus nurijo kylančią dejonę ir kaip įbestas sustojo ant virtuvės slenksčio. Ne į toną atliekama Persio Sledžo dainos When a man loves a woman versija skambėjo lydima tokio vaizdo: jo viešnia su senu jo bluzonu bei stangriu, gražiai apvaliu užpakaliuku, kuris, jai pasistiebus pasiekti spintelių, pasirodydavo su ryškiai rožinėmis kelnaitėmis.

Burna išdžiūvo, o karštis, kuris, kaip jis tikino save rengdamasis, buvo tik laimingas atsitiktinumas ir visiškai nieko nereiškė, vėl šovė tiesiai į tarpkojį. Jos krūtys sujudėjo po bluzonu, ir širdis šoktelėjo į gerklę.

O dangau. Ji be liemenėlės. Aš – lavonas.

Gundantis užpakaliukas dingo po bluzonu, bet kai Rėjus akimis rijo jos lieknas kojas, švelnias raumeningas blauzdas ir kraštelį jos profilio, pasirodančio pro raudonai rudų garbanų užuolaidą, įsivaizdavo putlias nuogas krūtis, stangrius ir pabrinkusius spenelius, besisupančius jo delnuose, ir skausmingas susijaudinimas nuvilnijo kaip nenumaldomo cunamio banga.

Rėjus palenkė galvą, pažiūrėjo į milžinišką palapinę savo kelnėse ir turėjo susilaikyti nuo noro atlošti galvą, kumščiais daužytis į krūtinę ir kaukti iš džiaugsmo.

Pirmą kartą per šešis mėnesius jis buvo kietesnis nei granitas. Rėjus jautėsi galingesnis nei Supermenas. Pasiruošęs peršokti Everestą vieninteliu...

Spiegiantis virdulio švilpimas išblaškė superherojaus fantaziją. Bet tik šiek tiek. Medė atšoko, jos krūtys vėl sukrutėjo, ir granitas pavirto volframu.

Apspangęs stebėjo, kaip ji tiesia ranką arbatinuko link. Jos pirštams suėmus rankeną, jis pagaliau susivokė.

– Neliesk...

Per vėlu. Ji sušuko ir staigiai atitraukė ranką.

– Po velnių. – Rėjus perėjo per virtuvę ir sugriebė jos riešą. – Nusideginai?

Jos akyse suspindėjo ašaros.

– Kokia kvaiša, – tarė ji, raudonio dėmės išmušė skruostus. – Negaliu patikėti, kad tai padariau.

Ji sudrebėjo, ir maži balti dantukai įsmigo į putlią apatinę lūpą. Jis prisivertė nukreipti žvilgsnį, – taip beviltiškai norėjo jos paragauti, jog galvojo, kad sprogs.

Ryškiai raudona linija išryškėjo ant jos nykščio sąnario.

– Oi, – sudejavo ji.

Ištrauk galvą sau iš klyno, Kingai. Jai skauda.

Jis įkišo jos delną į kriauklę, pulsas po jo nykščiu apsuko galvą. Pasilenkdamas atsukti šaltą vandenį, Rėjus įsitempė stengdamasis, kad jų kūnai nesusiliestų. Jai krūptelėjus, giliai įkvėpė jos aromato. Jo paties šampūnas, sumišęs su kažkuo aštriu ir nepakeliamai erotišku. Kaktą išmušė prakaitas, prabudo nenugalimoji ironija. Po šešių mėnesių neveiklumo jis pagaliau sukietėjo ir buvo pasiruošęs pakilti į orbitą pačiu netinkamiausiu momentu.

Čiaupas sugurgė ir ištekėjo vanduo. Jis užliejo Medės delną, ir ji pašokusi instinktyviai atsitraukė ir dubeniu atsitrenkė į milžinišką Rėjaus penį.

Penktas skyrius

Kas, po galais, tai buvo?

Išsprogusiomis akimis, išsišovusiais speneliais ir kaistančiomis erogeninėmis zonomis Medė visiškai pamiršo deginantį skausmą plaštakoje.

Ji išgirdo pakuždomis išspaustą keiksmažodį, suvirpinusį jos ausies lezgelį, tada Rėjus atšoko ir paleido jos riešą.

Šokiruota Medė stovėjo nejudėdama ir stebėjo, kaip jos ranka bėga vanduo. Ji to nejautė. Delnas buvo maloniai nutirpęs. Priešingai nei jos užpakaliukas, tarsi paženklintas jo anspaudu.

Perfrazuojant garsųjį Mėjos Vest posakį, arba šeimininkas kišenėje turėjo metalinį strypą, arba jis buvo labai laimingas, ją matydamas. Tai kartu ir gąsdino, ir jaudino... Bet nebūtinai tokia tvarka.

Visi jos pojūčiai buvo įsitempę tarsi ištikus pavojui, sruvenantis vanduo ir rimstančio lietaus tekšėjimas skambėjo beveik taip pat kurtinamai, kaip ir žemas šniokščiantis jų alsavimas. Ji galėjo užuosti jį – tą viliojantį jūros vandens ir pušų muilo dvelksmą – nuo jo artumo odą tarsi nupurtė elektra. Jis nepasitraukė, stovėjo įbestas ir nepasiekiamas, kaip ir ji.

Ką, po velnių, ji turėtų sakyti? Užsuko čiaupą, bijodama atsigręžti ir dar labiau bijodama likti nusisukusi.

– Aš, – pradėjo ji. – Eee... – Nuo susijaudinimo jai ant sprando pasišiaušė plaukeliai.

Puiku, Med. Šauniai tvarkaisi.

Rėjus atsikrenkštė taip garsiai, kad ji krūptelėjo.

– Tai ne tai, ką tu galvoji, – sudundėjo gilus balsas, ir jos nervai suspirgėjo, dar prieš spėjant suvokti žodžių prasmę.

Ką?

Ji apsisuko, ir žvilgsnis atsitrenkė į milžinišką kyšulį nusitrynusiuose džinsuose. Įvyko trumpasis jungimas, Medė stengėsi suprasti, ką jis norėjo pasakyti.

– Nežinau, ką manai, kad galvoju, – pažvelgė jam į veidą, – bet jeigu tai ne didžiausia erekcija, kokia tik esu regėjusi, labai norėčiau sužinoti, kas tai.

Jis iškėlė delnus aukštyn.

– Gerai, pričiupai mane. – Rėjus išsiviepė. – Nepyksti? – paklausė su palengvėjimu.

– Ne, – atsakė Medė supratusi, kad nejaučia nė kruopelytės pykčio. – Nepaisant priesaikos.

Jis suraukė kaktą.

– Ko?

– Nesvarbu.

Užsičiaupk, Med, ir susikaupk.

Ji vėl pažvelgė žemyn. Oho, jis buvo didingas ir, be abejonės, taip pat susidomėjęs ja, kaip ir ji – juo. O tai reiškė, kad ji turi dvi galimybes.

Medė gali elgtis kaip tipiška mergina ir grįžti prie savo buvusio vaidmens. Pasinerti į apmąstymus, ar Rėjus Kingas būtų jai tinkamas partneris, ir rėkdama pasileisti laukais. O jos erogeninės zonos nusiramintų po dešimtmečio ar dviejų.

Arba ji galėjo pasielgti kaip tipiškas vaikinas. Griebti pasitaikiusią progą ir bent kartą gauti tai, ko nori, nesijaudindama dėl pasekmių. Ir suteikti savo erogeninėms zonoms begalinės laimės.

– Nenoriu tavęs skubinti. – Jis pakišo krumplį jai po smakru ir kilstelėjo jos galvą. – Bet jeigu tu nepyksti, – nykščiu perbraukė apatinę jos lūpą, – gal galėtum pasakyti, kaip jautiesi? Nuoširdžiai?

Ji išsišiepė, iš jaudulio erogeninės zonos pradėjo linksmai šokti. Medė ieškojo ko nors, kuo galėtų pasinaudoti. Ir šis vaikinas – tiesiog tobulas kandidatas. Nemandagus, šiurkštus, žavingas ir visiška priešingybė gyvenimo partneriui, kokio ji ieškojo. Ir jis aiškiai norėjo ją išnaudoti taip pat, kaip ji – jį.

Ko ji laukė?

Išsitiesusi nedrąsiai rankomis apsivijo jo kaklą, pasistiebė ant pirštų galiukų ir stengėsi atrodyti tikra viliojimo profesionalė. Gundymo menas jai buvo nepažinta teritorija – ji visada tuo pasirūpinti leisdavo vaikinams, dažniausiai po kelių nedrąsių pasimatymų ir ilgo laikymosi už rankų. Ir tai turbūt būdavo jos pirmoji klaida.

Laikas pradėti kontroliuoti savo seksualinį gyvenimą, Medlina Vestmor.

Tada ji prisispaudė prie sustandėjusio jo tarpukojo, pajuto, kaip pritariamai šoktelėjo pati. Ir Medę užliejo galios pojūtis.

Ji niekada nesielgė begėdiškai. Nė karto nebuvo nė trupučio nerūpestinga. Bet dabar suprato, ko jai reikia, kad sudrebintų nykų laimingą gyvenimėlį – vieno laukinio, begėdiško, nerūpestingo nuotykio.

– Nuoširdžiai? – Ji koketiškai pakėlė antakį. – Aš pamaloninta, dički. Ir velniškai tikiuosi, kad tam daiktui turi pakankamai didelį sargį, – burbtelėjo, ir pati nustebo dėl tokio įžūlumo.

Rėjus užvertė galvą ir nusijuokė.

Braukdamas didžiulius nuospaudomis nusėtus delnus per nuogą Medės odą po bluzonu jis surimtėjo.

– Mede Vestmor, manau, galėtum man būti ideali moteris, – sumurmėjo.

Medė turėjo pripažinti, kad ją sujaudino Rėjaus rodomas švelnumas.

Jis pasilenkė ir prisiglaudė jai prie kaklo, Medė aiktelėjo. Barzdos šereliai braižė jautrią odą, o karštos lūpos prigludo prie pulsuojančios gyslos, Rėjus nykščiais perbraukė sustandėjusius spenelius. Jis mėgavosi jos lūpomis alkanu ieškančiu bučiniu, tada atsitraukė ir pakėlė ją ant rankų.

– Eime. Sargiai mano miegamajame. Pasimatuosime, ar tiks.

Jis žengė žingsnį į priekį, tada susvirduliavo. Medė išslydo iš jo glėbio.

Jis nešvankiai nusikeikė, pasilenkė ir susigriebė koją.

– Atsiprašau, ar sužeidžiau tave? – paklausė ji persigandusi.

Kaip galėjo pamiršti apie sužeistą jo koją?

Rėjus tirštai nuraudo, nusuko žvilgsnį į šalį, trindamas šlaunį.

– Ne, – atrėžė jis.

Vėl pastebėjusi tą piktą šunišką žvilgsnį, Medė paglostė jam skruostą, atsuko veidą į save.

– Gerai. – Pajuto, kad jo žandikaulis atsipalaidavo. – Tai tu vis dar pasiruošęs matuotis?

Rėjus išsitiesė ir nervingai susijuokė.

– Kodėl, po galais, nori eiti į lovą su luošiu? – Jo balse skambėjo kartėlis ir pyktis, bet Medė išgirdo ir liūdesį.

– Nes mane jaudina ne tavo koja.

Jis prisimerkė, bet įtampa pamažu dingo. Dar kartą nusijuokė, nenuoširdumas buvo dingęs.

– Tada puiku.

Jis paėmė jos ranką, pakėlė pirštus prie lūpų ir pabučiavo krumplius. Gestas buvo toks mielas ir toks netikėtas, kad Medė pajuto, kaip rausta.

– Nenoriu tavęs nuvilti, – sukuždėjo, o akyse blykstelėjo kažkas neįskaitoma.

Medė neįsivaizdavo, ką Rėjus nori pasakyti, bet tai skambėjo rimtai... O ji tikrai nenorėjo nieko rimto.

Taip ir nebuvo. Tai buvo jos pirmas ir vienintelis laukinis, nerūpestingas, begėdiškas nuotykis. Ji nenorėjo jo pažinti, ir jis neprivalėjo pažinti jos. Rimtumas buvo skirtas Panelei Tvarkytojai, kuri buvo mirusi ir palaidota.

– Jeigu tik nušlubuosi iki miegamojo, – ji abiem delnais pagriebė jo ranką, – patikėk manimi, nenuvilsi.

Jeigu jis nepaskubės, atsitiks kas nors kvailo, tarkim sveikas protas pakiš koją jos hormonų šėlsmui.

– Nušlubuosiu? – Jis kilstelėjo antakius ir nusekė paskui ją, jo šlubčiojimas, kitaip nei pūpsantis tarpukojis, nebuvo toks pastebimas. – Tai nėra labai malonu, – tarė jis labiau žaismingai nei įsižeidęs.

– Jeigu nori malonumų, – sumurmėjo Medė, mirksėdama akytėmis ir tikėdamasi, kad nežada daugiau negu galės ištesėti, – turi pasiskubinti.

Jis nusijuokė ir leidosi išvedamas pro duris.

Rėjaus kūną užplūdo adrenalinas ir neviltis, kai jis sau už nugaros užtrenkė miegamojo duris. Medė trūksmingai alsuodama stovėjo priešais, o tos ryškiai žalios akys degė aistra. Jis pagriebė ją už bluzono ir trūktelėjo į savo glėbį.

– Noriu, kad būtum nuoga, – sumurmėjo jai į garbanas, sugriebė už klubų ir po kelnaitėmis pajuto švelnią gundančią odą.

Ji buvo švelni, šilta ir tobula, jos svaiginantis kūnas virpėjo, kai Rėjus nutraukė bluzoną jai per galvą ir numetė šalin. Susiūbavo putlios krūtys, speneliai buvo dideli ir raudoni kaip prinokusios laukinės braškės.

Medė papūtė lūpas, bet atrodė nebe tokia pasitikinti savimi.

Suėmęs vieną krūtį, Rėjus pasilenkė prie standžiojo spenelio.

Ji tyliai ir švelniai sukūkčiojo, panėrė pirštus jam į plaukus ir giliai pabučiavo. Jos kvapas ir skonis užliejo Rėjų, ir jis supanikavo.

Jis turi įsiskverbti į ją. Dabar pat, kol neprarado erekcijos. Jis negalėjo laukti, negalėjo žaisti, negalėjo rizikuoti ir delsti, ją malonindamas.

Atitraukęs jis nuvertė Medę ant lovos. Sustingusiais pirštais segdamas užtrauktuką, jis išlaisvino milžinišką, vis dar nenusakomai standžią erekciją. Prireikė dar kelių akimirkų, kol nusimovė džinsus ir išsinėrė iš marškinėlių.

Jis pažvelgė į viršų ir pamatė, kad Medė stebi jį. Ji žiūrėjo atsirėmusi ant alkūnių ir prasižiojusi. Nuostabos kupinas žvilgsnis suteikė jam pasitikėjimo. Ji išsižiojo ne dėl jo randų, ji neatrodė pasibaisėjusi, o veikiau apstulbusi.

Ji nežinojo net pusės istorijos. Ir, tikėkimės, niekada nesužinos.

– Sargiai spintelėje prie lovos, – pasakė jis įsitempęs. – Gal gali juos paimti?

Jis sugaištų per daug laiko.

Ji linktelėjo ir nusiridenusi juos ištraukė, o Rėjus atsisėdo ant lovos, stengdamasis nesusitrenkti kojos.

– Ar nori, kad aš tai padaryčiau? – jos balsas virpėjo.

– Minutėlę.

Jis apglėbė ją per liemenį, tada užkišo pirštus už ryškiai rožinių kelnaičių.

Jis gali skirti minutę ir jai. Pagaliau.

Medė kilstelėjo klubus, ir jis nutraukė kelnaites jos lieknomis įdegusiomis kojomis. Dieve, jei tik galėtų surizikuoti ir neskubėti. Jis norėjo mėgautis ja visą amžinybę. Ji kvepėjo taip skaniai, atrodė tokia gardi, silpna audros šviesa už lango auksu nudažė jos perlo baltumo odą, ir jis tvinkčiojo dar stipriau. Bet baimė ir panika jo galvoje skalijo kaip pikti šunys, grasindami sugadinti, regis, ranka pasiekiamą malonumą.

Jis šiurkščiai trūktelėjo Medę po savimi ir godžiai įsisiurbė į lūpas. Ji pirštais įsikirto jam į pečius, negiliai atsiduso, ir jo liežuvis įslinko jai į burną. Palietė ją, pajuto, kaip ji krūptelėjo, kai panėrė ieškančius pirštus į jos siaurą švelnią lytį.

Ačiū Dievui. Ji pasiruošusi. Karšta, drėgna, glotni nuo geismo.

Rėjus atplėšė pakuotę dantimis, jo kvėpavimas trūkčiojo, kai viena ranka užsimovė sargį.

Skausmas nudiegė koją, panika užgniaužė gerklę, jis pataisė jos klubus ir įsitaisė jai tarp kojų.

Padaryk tai dabar. Kol vėl visko nepraradai.

Medė aiktelėjo, sugriebė jo kaklą; nesuvaldomas geismas tarsi replės spaudė jam širdį

Įsiskverbė giliai. Užplūdo tokia stipri galios, malonumo ir triumfo banga, kad negalėjo kvėpuoti.

Aksominė lytis jį suspaudė taip tvirtai, kad jis turėjo atsitraukti ir įsiskverbti vėl. Galiausiai jis įsikūrė giliai, užplūdo neapsakomas karštis. Jis stumtelėjo klubais pamiršęs skausmą kojoje ir kūnu nuvilnijo visa griaunantis, stichiškas, nesustabdomas orgazmas.

Rėjus sušuko iš palengvėjimo ir krito į bedugnę, plaučiai, regis, plyšo, viduje tarsi audra lauke siautėjo niekada nepatirta euforija.

Šeštas skyrius

Medė spoksojo į gipsinius lubų papuošimus, jos nusivylimas – beveik toks pats didžiulis kaip ir sunkus ją dusinantis vyriškas kūnas.

Ir tai viskas?

Ar tai buvo jos laukinis, nerūpestingas, begėdiškas nuotykis? Visiškas laiko ir pastangų švaistymas.

Rajenas Kingas turėjo erotiškiausią kūną, kokį tik yra mačiusi, ir didžiausią... na, tą daiktą, bet jis buvo toks rafinuotas kaip buldozeris.

Medė prisimerkė, ir šokas palengva nuslūgo.

Ji prašė judėti lėčiau, bandė jį nukreipti reikiama linkme. Bet ar jis klausė? Ne, jis nekreipė dėmesio ir toliau darė savo, naudojo savo įrankį kaip taraną.

Jai juk neskaudėjo. Bet tik dėl to, kad buvo labai susijaudinusi. Taip įsiverždamas, galėjo ir sužeisti.

Ji pasirangė, susiraukė, įspraudė ranką jam po petimi ir stumtelėjo. Rėjus suinkštė, bet tik vos pajudėjo. O jo erekcija, vis dar tokia pat, supulsavo joje. Medė sudejavo, tempimas kas sekundę vis labiau erzino ir kėlė diskomfortą.

Viskas būtų galėję būti daug geriau. Jeigu būtų neskubėjęs, jeigu būtų buvęs šiek tiek kantresnis ir skyręs dėmesio jos malonumui, jos jausmams. Tačiau akivaizdu, kad jis vienas iš tų vaikinų, kurie galvoja, kad moteriai užtenka gražaus veidelio ir didesnių nei vidutiniai privalumų. Bet to nė iš tolo negana. Ne jai. Galbūt iš tikrųjų yra moterų, kurios spontaniškai įsiliepsnoja kaip pagal įsakymą per dvi preliudijos sekundes, bet ji ne tokia. Ir nesiruošė dėl to jaustis nevisavertė.

Medė dar kartą jį stumtelėjo, šį kartą stipriau, ir prikando lūpą, kai jis nusirito ir atsigulė šalia.

Suglaudė kojas, pajuto tarp šlaunų karštį ir žvilgtelėjo į jį. Užsimerkęs ir su palaiminga šypsena veide jis atrodė kaip mažas berniukas, ką tik vienu mauku prarijęs visą saldainių dėžutę.

Deja, jai neteko nė vieno.

Užplūdo apmaudas, kurį greitai pakeitė savigrauža.

Pati dėl visko kalta. Ką, po velnių, galvojai?

Jeigu ji apskritai ką nors galvojo. Medė prisiminė, kad ne be reikalo reikia pažinti žmogų, prieš leidžiantis su juo į laukinį nuotykį. Dar niekada nejautė, kad jos senelės mėgstamiausias posakis – Jeigu kas nors atrodo per gerai, kad būtų tiesa, tikriausiai... – yra toks teisingas.

Spausdama antklodę prie smakro ji dar šiek tiek patyrinėjo lubų papuošimus.

Negalėjo leisti hormonams ir nykiai savo romantinių santykių istorijai atimti visą savitvardą ir sveiką protą. Ji juk žinojo, kad šis vaikinas yra arogantiškas, valdingas ir paniuręs, bet vis tiek nusprendė jį suvilioti.

Pasimuistė lovoje, pertempti raumenys protestavo, o apmaudas sukilo dar labiau.

Na, bent jau pasimokė. Daugiau jokių laukinių, begėdiškų, nerūpestingų nuotykių, bent jau kurį laiką. Nes už šį ji mokės dar ne vieną dieną.

Ji nuleido kojas ant grindų, pažvelgė į lietų, barbenantį į langą, ir atsiduso. Ir visai ne dėl to, kad turės ilgai eiti namo per uraganą.

Ji pasislinko, norėdama atsikeli.

– Mede? – sududeno balsas, ir ji atsisuko. Rėjus pasirąžė, vieną ranką pasikišo po galva ir vis dar su savimi patenkinta šypsenėle veide, išsitiesęs, vienu pirštu paglostė jai ranką. – Kur nors išeini?

Nuostabu. Kodėl jis negalėjo likti komos būsenos, kad būtų galima ramiai pasišalinti? Medę užliejo apmaudas.

– Einu namo, – atkirto.

Ar jis bent įsivaizduoja, kaip ją nuvylė?

– Neik. Pabūk šiek tiek.

Kurių galų?

– Negaliu pasilikti. Turiu grįžti, – tarė įsitempusi, stengdamasi nuslėpti jausmus. Jeigu pasakytų jam, koks nevykęs buvo lovoje, tik dar labiau viską sureikšmintų.

– Vis dar lyja, tavo drabužiai kiaurai šlapi, o dviračio padanga prakiurusi, – atsakė jis. – Nekoks sumanymas.

Jis paglostė jai kaklą, ir Medė sudrebėjo.

– Kelias ne toks ir tolimas, – pamelavo atitraukdama ranką. Nenorėjo, kad ją liestų. – Visada galiu...

– Tu nelikai patenkinta, – pertraukė jis, o Medė nustebusi nutilo. – Atsiprašau dėl to.

– Nesijaudink, tai ne tavo bėdos, – atsakė ji, nepatikėjusi atsiprašymo nuoširdumu. Jeigu jis iš tikrųjų jaučiasi blogai dėl tragiško savo elgesio, ką reiškia ta apykvailė šypsena?

– Tikrai? – jis sukikeno, dar labiau ją erzindamas. – Kodėl tada toks piktas žvilgsnis?

Medė stengėsi tvardytis.

– Aš ne pikta, – atkirto ji, sutelkusi visą savo kantrybę. Situacija jau ne tik erzinanti, bet ir nejauki. Ji buvo nuogut nuogutėlė, o įsiaudrinę nervai vis dar pokšėjo ir šnypštė dėl Rėjaus nuogos krūtinės ir pilvo preso, kurį galima būtų naudoti vietoj skalbimo lentos, vaizdo. – Man tikrai reikia eiti.

Ji nužvelgė kambarį, ieškodama bluzono. Kur tas kvailas daiktas?

Rėjus paėmė jos ranką.

– Gal išklausyk manęs, prieš išlėkdama?

Ak, po galais...

– Gerai. – Ji išsitiesė, jautėsi tarsi patekusi į spąstus ir puikiai suvokė, kad yra nuoga. – Bet ar galiu iš pradžių pasiimti bluzoną? – Ji nežinojo, ką Rėjus nori pasakyti, ir jai nerūpėjo. Bet neklausys jo nuoga. – Regis, jis tavo pusėje, prie lovos.

Jis vyptelėjo, paleido jos ranką. Sugraibęs nuo grindų bluzoną, pametėjo jai. Išgirdo, kaip jis sunkiai atsiduso.

– Taigi, ką nori pasakyt? – griežtai paklausė Medė, nes jis vis dar tylėjo, o žvilgsnis apsiblausė.

– Kad dažniausiai nesu toks prastas. – Jis nusibraukė nuo kaktos plaukus, šypsena – kaip mažo padykusio berniuko. – Tam yra priežasčių, kuriomis tavęs nevarginsiu, – sumurmėjo, jo akys patamsėjo ir tapo sodriai mėlynos. – Leisk tau atsilyginti.

Medė pajuto, kaip pritariamai patankėjo pulsas ir prakeikė idiotiškus savo hormonus. Anksčiau jis taip pat atrodė žaviai ir galingai, pasirodo, tai buvo tik klaidinanti reklama.

– Tai tikrai nėra būtina, – pabrėžtinai šaltai tarė ji.

Dar vienas toks raundas, ir jos seksualinis potraukis dings negrįžtamai.

– Būtina.

– Klausykite, pone Kingai, laikas nutraukti šiuos kvailus žaidimus, manęs tai nedomina.

– Pone Kingai? – Atrodė, kad jis smaginasi. – Ar aš tikrai buvau toks niekam tikęs?

– Taip, tiesą sakant, buvai.

Kam vynioti teisybę į vatą?

Vaizduodamas pasibaisėjusį, jis uždėjo ranką sau ant krūtinės.

– Tu sužeidei mane, Mede.

– Na, dabar žinai, koks tai jausmas, – nukirto ji suirzusi. Kas gi čia juokingo?

Jis susiraukė, išsitiesė kaip strėlė, tingi šypsenėlė išblėso.

– Juk tau neskaudėjo? – Jis išbalo. – Tu buvai įsitempusi, bet maniau, kad esi pasiruošusi.

Ji šiek tiek susigėdusi nuraudo. Jis atrodė tikrai persigandęs.

– Ne. Ne tai turėjau omeny.

– Ačiū Dievui. – Rėjus persibraukė delnais veidą, tada vėl įsmeigė į ją tą seksualų veriantį žvilgsnį, ir Medė pajuto, kad vis labiau jaudinasi. – Gal susitarkime, Medlina?

Jai nepatiko, kaip tai nuskambėjo, ir norėjo, kad jis liautųsi kartoti jos vardą tuo žemu intymiu tonu. Bet tada Rėjus vėl suėmė jos ranką, prispaudė nykštį prie riešo, ir ji sutriko.

– Dėl ko?

– Įmesiu tavo drabužius į skalbimo mašiną, o paskui pravešiu tave namo, jeigu vis dar nori važiuoti.

– Turi skalbimo mašiną?

– Aha. – Jis vėl šyptelėjo. – Žinau, kad ši vieta atrodo kaip iš akmens amžiaus, bet joje yra ir keli šiuolaikiniai patogumai.

– Supratau.

Jo pasiūlymas buvo daug malonesnis nei sumanymas beveik penkis kilometrus stumti dviratį pakrante per lietų su šlapiais džinsais. Taigi. Bet ji nebuvo tikra dėl to jeigu. Ir dėl to, kaip jo nykštys audrina jos pulsą.

– Prižadi, kad parveši mane namo? Be jokių klausimų?

– Būtinai.

Bet ji nebuvo visiškai tikra, ar gali juo pasitikėti. Jis vėl atrodė toks patrauklus ir stiprus.

O galbūt negalėjo pasitikėti savimi. Kodėl jos pulsas šoka fokstrotą?

Rėjus paleido riešą ir kilstelėjo jos smakrą rodomuoju pirštu.

– Eik, prisileisk vonią, aš įdėsiu drabužius į skalbyklę. – Atsirėmęs alkūne, trumpai jai pakštelėjo. – Atsipalaiduok, – pasakė jis, ji prikando apatinę lūpą, stipriai jausdama, kaip dilgčioja ta vieta, kur prilietė jo lūpos. – Nebepuldinėsiu tavęs. Pažadu.

– Gerai, – atsakė ji nedrąsiai. Nesuprato, kaip jis laimėjo šią partiją, bet buvo tikra, kad kažkaip laimėjo.

Rėjus atmetė antklodę norėdamas atsikelti, o Medė puolė į vonios kambarį. Kad vėl visiškai prarastų savitvardą, jai tetrūko tik to labai simpatiško užpakaliuko vaizdo.

Uždariusi duris klausėsi, kaip iššlubuodamas pro duris Rėjus velka pėdas ąžuolo grindimis.

Ir tik iki kaklo panirusi į pušų aromato putas suprato, kad jo pažadas daugiau jos nepuldinėti suteikė gana daug laisvės improvizuoti.

Septintas skyrius

– Ką tu darai?

Rėjus krūptelėjo nuo spygtelėjimo, o Medei panirus iki kaklo, vanduo išsiliejo per vonios kraštą.

Jis tyliai sukikeno ir užtrenkė duris. Matydamas dvi raudonio dėmeles jai ant skruostų ir šlapias garbanas, prilipusias prie grakščios kaklo linijos, jautė, kaip darosi sunku kvėpuoti, kol perėjo per vonios kambarį.

– Gal malonėsi? – vėl paklausė Medė, žvelgdama pasipiktinimu degančiomis akimis.

– Ak, prašau, – negalėdamas sulaikyti šypsenos atsakė Rėjus ir, atsisėdęs ant pintos kėdės šalia vonios, ištiesė apmirusią koją.

Ji dėbtelėjo.

– Juk pažadėjai, kad daugiau manęs nepuldinėsi. Atsimeni?

Dieve, bet ji vis tik atrodo nuostabiai. Ypač pykdama. Nieko keisto, kad kaip tik ji prikėlė jį antram gyvenimui. Pagaliau.

– Neketinu tavęs puldinėti, – atsakė, užkišdamas garbaną jai už ausies.

Nykščiu perbraukė jai kaklą ir Medei trūksmingai nurijus seiles gyslas užliejo pasitenkinimas. Per paskutinius šešis mėnesius jis prarado daug dalykų, bet ši mergina grąžino vieną brangiausių, ir jis ruošėsi atsidėkoti vieninteliu būdu, kurį žinojo. Deja, šią akimirką jautė ne vien dėkingumą.

– Ką tada ketini daryti? – įtariai nužiūrinėdama paklausė ji.

Kūno buvo matyt nedaug, bet vaizduotei piešiant tos drėgnos rausvos odos po vandeniu vaizdą, darėsi vis sunkiau laikytis plano, kurį buvo sukurpęs, dėdamas šlapius jos drabužius į senovinę senelio skalbimo mašiną.

Žinoma, jeigu jis būtų džentelmenas, leistų jai ramiai išsimaudyti. Bet jis niekada toks nebuvo, taip pat niekada nebuvo ir ypatingai kantrus.

Negalėjo jos kaltinti, kad nenorėjo su juo turėti nieko bendro. Juk anksčiau elgėsi kaip visiškas kvailys. Kodėl ji turėtų tikėti, kad jis gali pasirodyti daug geriau? Tikėjosi, kad bus daug geriau. Iki šiol jis tikrai nesielgė su ja kaip su karaliene.

– Ketinu tave sugundyti.

– O vargeli. Ar negali to tiesiog pamiršti?

Nors labai stengėsi nesijuokti, jis sukikeno. Medė tikrai atrodė įpykusi. Ir tokia velniškai skani – norėjosi ją visą nulaižyti.

– Bet aš negaliu pamiršti, Mede. Tu suteikei man patį įspūdingiausią orgazmą per visą mano gyvenimą.

Ji išpūtė akis, o rausvos dėmelės ant skruostų pražydo ryškiai raudonai.

– Tikrai? – paklausė ji tokia apstulbusi, kad norėjosi ją apkabinti.

Rėjus ir pats šiek tiek nustebo, kad nesutirštino spalvų. Žinoma, orgazmo stiprumui daugiau įtakos turėjo jo paties jausena, bet tai vis tiek buvo tiesa.

– Ir ne vien tai, – tęsė jis žiūrėdamas į nuraudusį merginos veidą. – Šią popietę išgelbėjai man gyvybę, – tiesą sakant, du kartus. Aš tau skolingas.

Pirštu perbraukė vandenį ir palietė kietą kaip akmenukas spenelį, kyšantį iš putų.

Ji atsiduso, vyzdžiai išsiplėtė.

– Iš tikrųjų?

– O aš esu vyras, kuris visada grąžina skolas.

– Ak, supratau. – Ji atrodė tokia suglumusi ir tokia susijaudinusi, kad jis turėjo įsikąsti sau į skruostą, kad sulaikytų šypseną. – Tik nesu tikra... – Ji padvejojo. – Noriu, kad tu... – Jos žvilgsnis nuslydo jo kelių link, ir ji dar labiau nuraudo.

Jis žinojo, kas negerai.

Jau suprato, kad akiplėšiškos vilionės virtuvėje Medei nebuvo įprastos. Ir kad paprastai ji nebūna tokia seksualiai reikli. Moterys, su kuriomis yra miegojęs anksčiau, iš karto būtų pareikalavusios pasiaiškinimo dėl tokio brutalaus elgesio, bet ji to nedarė, bent jau ne iš pradžių, nors turėjo tam teisę.

Kadangi patyrusios moterys niekada jo itin netraukdavo, dabar suprato, kad užburiantis demonstruojamos drąsos bei naivumo mišinys tiesiog svaigina. Ir nepakeliamai jaudina.

– Dėl to nesijaudink, – tarė jis suprasdamas, kad ji pastebėjo, jog jis susijaudino. – Viskas bus dėl tavęs. – Rėjus buvo prisiekęs likusį vakarą laikyti savo granito gabalą kelnėse. – Ir dėl tavo malonumo. – Jis suėmė jos pakaušį, gnybtelėjo į apatinę lūpą. – Aš savąją dalį jau gavau.

Po šešių ilgų priverstinio susilaikymo mėnesių tai bus sunkiausia, ką jam teks padaryti, bet prieš tuos šešis mėnesius jis prarado ne tik savo seksualinę potenciją. Dar būdamas besiplunksnuojantis paauglys sužinojo, kad geras seksas – tai ne tik susijaudinimas ir išsiliejimas. Bet, begailėdamas savęs, buvo tai pamiršęs.

Rėjus troško susigrąžinti savo seksualinį gyvenimą. Visą.

Mėgautis šia nuostabia moterimi, parodyti jai, ką jis sugeba... Ir, kaip numanė, ką sugeba ji, tai jiems abiem suteiks daugiau malonumo nei pakankamai.

Per ją ištiesęs ranką nuo padėklo šalia vonios paėmė kempinę ir panardino į vandenį.

– Gal padėti tau nusiprausti? – paklausė braukdamas varvančią kempinę jos raktikauliu.

Medės vokai lėtai nusileido, ir ji tyliai atsiduso.

– Turbūt gali, – atsakė ji žemu balsu, – jeigu tau ne per daug sunku.

Jo kirkšnys įsitempė, kai stebėjo tuos prinokusius tarsi laukinės braškės spenelius, žaidžiančius slėpynes tarp putų. Įsitempęs nusijuokė.

– Visai nesunku.

Medės pulsas pašėlusiai daužėsi, mintys sukosi, o oda tvinkčiojo, tarsi būtų nukrėsta elektros srovės. Ji sutelkė visą savo dėmesį į lėtas glamones kempine po smakru, žemyn kaklu, krūtine.

Ką ji daro? Kaip jis įkalbėjo ją?

Ji nuoga gulėjo vonioje ir leidosi glostoma kone iki beprotybės, bet nebuvo tikra kodėl. Regis, jis nuoširdžiai sakė nieko nesitikėsiąs mainais. Bet ar leisti jam daryti tai, negaunant nieko atgal, nebuvo šiek tiek per įžūlu? Bėda tik ta, kad pasiūlymas buvo toks gundantis.

Joks vyras niekada nėra siūlęsis pamaloninti jos, nieko nesitikėdamas mainais. Visada būdavo priešingai. Ji planavo pasinaudoti juo, bet galiausiai jis pasinaudojo ja, taigi galbūt ji turi teisę į visą šį dėmesį ir neprivalo dėl to jaustis kalta...

– Mede, atsipalaiduok. – Ji atsimerkė ir išvydo jį stebintį ją ir liūdnai besišypsantį. – Liaukis tiek daug galvoti.

– Iš kur žinai, kad aš daug galvoju?

Ar tos veriamai žydros akys mato kiaurai? Juk ji šio vaikino nepažįsta.

Rėjus sukikeno, numetė kempinę, uždėjo didžiulius delnus ant pečių ir ėmė masažuoti.

– Tu įsitempusi. Atsipalaiduok. Mėgaukis. Mes turime visą vakarą.

Jo nykščiai slinko jos raktikauliu, tada paniro po vandeniu ir ėmė sukti aplink spenelius.

Nespėjusi susivaldyti, Medė tyliai suinkštė.

– Taip jau geriau, – tarė jis tarsi mokytojas ypatingai gabiam mokiniui. – Tavo krūtys labai jautrios, ar ne?

– Taip, – sumurmėjo ji nebūdama tikra, ar iš viso dar sugeba kvėpuoti. – Argi ne visų?

Jis nusijuokė.

– Nebūtinai. Kai kurios netgi gali patirti orgazmą. O kai kurios išvis beveik nieko nejaučia.

Su keliomis moterimis jis yra miegojęs? Iš to, kaip išmoningai glamonėjo jos krūtis, kaip nuo jo prisilietimų jos tvinkčiojo ir jos kūnu nuvilnijo ugnis bei geismas, spėjo, kad su gana daug. Medė šią mintį nuvijo.

Ji suraukė kaktą. Ji neturėtų jaustis nesmagiai.

Švelnios lūpos palietė kaktą, o pirštai vis dar glostė spenelius.

– Tu vėl galvoji, Mede.

Ji atsimerkė.

– Žinau, negaliu liautis. – Ji pakreipė galvą, įsižiūrėjo į ilgus pirštus, glamonėjančius jos besisupančias krūtis, ir pajuto, kaip visą kūną užplūsta geismas. – Aš nepratusi prie tiek daug dėmesio. Jaučiuosi keistokai.

Vos tai pasakiusi, pasigailėjo.

Šaunuolė, Med. Dabar atrodo taip, lyg priimtum labdarą.

Juk, šiaip ar taip, ji nesijautė nejaukiai, buvo įkaitusi, geidulinga ir pavojingai praradusi savitvardą. Bet jautėsi ir nesaugi.

Rėjus liovėsi glamonėti krūtis ir nubraukė plaukus jai nuo kaktos.

– Žinai, Mede, aš dar nesu sutikęs tokios moters kaip tu.

Nespėjus nieko atsakyti, jis pakilo nuo kėdės.

Tai buvo komplimentas ar priekaištas?

Rėjus iš spintelės išėmė purų baltą rankšluostį ir jį išlankstė.

Medės širdis nusirito į kulnus. Ji pabodo jam. Visiškai sugadino savo seksualinį nuotykį per daug galvodama. Turėjo progą būti suviliota ir ja nepasinaudojo.

Bet, kai atsisuko, jo akys juokėsi ir kibirkščiavo aistrą.

– Lįsk iš vandens, Medlina. – Jis laikė rankšluostį priešais ją kaip matadoras. – Noriu paragauti tavęs ir negaliu to daryti, kol esi vonioje. Bent jau be nardymo vamzdelio.

Jos kūnas užsiliepsnojo, ir ji turėjo užsidengti rankomis krūtinę, kad sustabdytų tą laukinį tvinkčiojimą.

Ko jis nori?

Gražiame Rėjaus veide sušvito šypsena, vėl atsirado tos prakeiktos duobutės.

– Po velnių, Mede. Tik nesakyk, kad joks vaikinas nėra tavęs ragavęs anksčiau. Su kokiais idiotais susitikinėjai?

Ji ir pati jau spėjo apie tai pagalvoti. Vien tik mintis apie tas reiklias jausmingas lūpas ant vienos labai jautrios jos kūno vietelės svaigino...

– Aš...

Rėjus dar labiau išsišiepė. Ir Medė suprato, kad jis atrodo labai savimi patenkintas.

– Žinoma, kad ragavo, – pamelavo ji, išlipdama iš vonios ir prisidengdama rankomis.

Šis vyrukas jau ir taip valdo situaciją. Laikas ir jai atsikovoti šiek tiek erdvės Šiaip ar taip, čia ji turėjo valdyti, ne jis. Medė nuleido rankas prie šonų ir leido jam apvynioti rankšluostį aplink pečius.

Liaukis elgtis kaip drovi skaistuolė. Tu ne tokia. Tu stipri, seksualiai galinga moteris, kuri tuoj išgyvens labiausiai jaudinančią naktį savo gyvenime.

Rėjus ištraukė smeigtukus jai iš plaukų, perkėlė šlapias garbanas į vieną pusę ir palinko prie jos kaklo. Medė suvirpėjo.

– Puiku, vadinasi, tau patinka oralinis seksas? – žemo balso murmesys suvirpėjo prie jos sprando.

– Aš jį dievinu, – atsakė drąsiai, jausdamasi tarsi ėriukas, besistengiantis vaidinti liūtą.

Medė stebėjo, kaip per džinsus ir jos rankšluostį į sėdmenis atsirėmė jo iškilimas.

Jis buvo milžiniškas, tikrai didesnis, nei pirmąjį kartą.

Medė žinojo, jos seksualinis gyvenimas visada buvo gana proziškas. Turėjo tik du rimtus vaikinus ir nė vienas jų nebuvo labai išradingas lovoje, tad jai pradėjo atrodyti, kad jie taip pat nebuvo ir gamtos apdovanoti. Dėl to ji ir troško laukinio, nerūpestingo, begėdiško nuotykio. Bet kodėl staiga pasijuto kaip visiška naujokė? Ir kodėl karštis plūstelėjo tarpukojyje kaip lava?

Rėjus apsuko ją, į savo pusę, patrynė delnais jos rankas ir uždėjęs rankas ant klubų prisitraukė ją arčiau.

– Gerai, – tarė, paliesdamas jos nosį. – Nes aš taip pat jį dievinu. O jeigu tavo skonis toks pat nuostabus kaip ir kvapas, mūsų abiejų laukia puiki puota.

O varge, – pagalvojo Medė, vedama į miegamąjį.

Ar labai laukinis, begėdiškas ir nerūpestingas bus šis nuotykis?

– Prašau... Rėjau. – Ji užgniaužė atodūsį, pasibaigusį ilga lėta dejone. – Negaliu. Tik ne vėl. Aš mirsiu.

Jo galva nuslinko žemyn, o Medė sugniaužė pirštus jo tankiuose plaukuose. Ji norėjo paslinkti jį aukštyn, kad išsaugotų sveiką protą, bet kojos prasiskėtė, nugara išsilenkė, instinktyviai pasikeldama jam prie burnos.

Dusdama iškvėpė, jis palaižė jos papilvę ir įsiskverbė, įgudusiais pirštais atverdamas jos paslaptis.

– Kokia tu graži. – Ji krūptelėjo, kai šnabždesys karštu oru sujaudino nepakeliamai įjautrintą odą ir vėl be gailesčio užtvindė karštis.

Rėjus lyžtelėjo vidines jos šlaunų puses.

– Prašau, – aiktelėjo Medė, jau nebe tokia tikra, ko maldauja.

Ji negalėjo patirti orgazmo. Tik ne dar kartą. Tai juk neįmanoma fiziškai!

Jis ne paprastai jos ragavo, o ryte rijo. Gardžiavosi kiekvienu jos nuogo kūno coliu. Atrado erogeninių zonų, kurių Medė nė nenumanė turinti.

Ji patyrė palaimą tiek kartų, kad pametė skaičių. Jis leisdavo pasiilsėti, be paliovos lėtai ją glostydamas, ir vėl pradėdavo viską iš naujo.

Jos kūnas tapo vienu atviru pulsuojančiu nervu, visiškai atsidavusiu jo valiai. Oda tapo jo šiurkščių, griežtų liežuvio judesių, ir patyrusių, nuospaudomis nusėtų pirštų glamonių įkaitė.

– Dar kartą, Medlina. – Jis sukikeno. – Aš reikalauju.

Tada jis susirado jos standų, drėgną, paburkusį pumpurą ir jį apžiojo.

Medė sukūkčiojo, gaivališkai sušuko, kai visą amžinybę viduje augusi karščio spiralė užsiliepsnojo. Siautulinga pragaro ugnis degino kūną, o ji šaukė, trūkčiodama po juo, suskilo į begalę sidabrinių šukių, sprogo ir staiga nunešė ją iki prarajos krašto ir žemyn į bedugnę.

– Medlina, ar tau viskas gerai?

Medė po truputį vėl atgavo sąmonę. Jautėsi taip maloniai apsvaigusi, kad nė kiek nesuirzo.

Ji lėtai atsiduso, pagaliau vėl ėmė jausti rankas ir kojas.

– Aš mirusi, – sumurmėjo ji. – Aišku, kad man ne viskas gerai.

Jos vokai virpėdami pakilo, pasitenkinimo kupina šypsena išlenkė lūpas ir atkartojo jo šypsnį. Oho, niekada net neįsivaizdavo, kad įžanga gali būti tokia nuostabi. Ir Rėjus Kingas buvo tikras meistras. Po valandos, praleistos jo glėbyje, pradėjo suprasti, kad ankstesnis jos seksualinis gyvenimas buvo beveik apgailėtinas.

Jis pabučiavo ją – jos pačios skonis ant jo lūpų buvo nepakeliamai erotiškas.

– Manau, išgyvensi, – tarė jis, apglėbdamas ją per pečius ir prisitraukdamas.

Padėjusi skruostą ant nuogos jo krūtinės Medė girdėjo, kaip daužosi jo širdis, užuodė aitrų šviežio vyriško prakaito kvapą ir jautė jo erekciją, vis dar pulsuojančią išblukusiuose džinsuose.

Rėjus kategoriškai atsisakė visiškai išsirengti, būdamas su ja, primygtinai teigė, kad likęs vakaras skirtas tik jai. Bet ji vis tiek pasijuto nesmagiai.

Turėjo būti skausminga. Juk jis toks buvo beveik valandą. Kad ir kaip nuostabu buvo būti jo dėmesio centre ir mėgautis visu tuo sunkiu darbu, Medė negalėjo nesijausti kalta ir neįtikėtinai savanaudiška, kad jam taip ir nepalengvėjo.

Uždėjusi delną jam ant krūtinės, atšlijo ir pažvelgė į jį.

– Rėjau, ar tikrai nenori, kad aš... – Ji nuraudo. – ...ką nors tau padaryčiau? Tu man davei tiek daug.

Jis uždengė jos delną, o nuo svajingos šypsenos suspurdėjo širdis.

– Mede, tu davei man daugiau. Patikėk.

Ją pribloškė jo švelnumas. Ką tokio ji galėjo jam duoti? Jis atsilygino dešimteriopai...

– Nesuprantu, – tarė ji. Labai norėjosi sužinoti daugiau. – Kaip aš galėjau?

Jis įsitempė, patraukė ranką ir atsisėdo.

– Pamiršk. Nesvarbu.

Medė iškart suprato, kad Rėjus ją atstumia. Ir stengėsi nepaisyti kvailo skausmo dilgtelėjimo.

Dabar ji negali pradėti elgtis kaip tipiška mergina. Tai tik grynai seksualinis nuotykis ir nieko daugiau. Ji negalėjo nieko pajusti šiam vyrui. Nieko dvasiško. O jis nieko nejautė jai. Tai buvo suprantama, kai jie įšoko į lovą, neturėdami nieko bendro, tik seksualinę trauką.

Trūktelėjęs antklodę Rėjus pakilo nuo lovos.

– Einu, įkišiu tavo drabužius į džiovyklę, – pasakė nusisukęs, griebdamas nuo grindų marškinėlius. – Paruošiu mums vakarienę prieš važiuojant, ką manai?

– Būtų malonu. Ačiū, – atsakė Medė, nors ir sutrikusi dėl staigaus jo elgesio pokyčio. Rėjui išeinant iš kambario, ji prispaudė antklodę prie krūtinės.

Durys užsidarė, ir ji pliumptelėjo ant pagalvių.

Bėda ta, kad Medė neturėjo jokios patirties tokiuose santykiuose ir nežinojo taisyklių. Kol jie mylėjosi... tiksliau, užsiiminėjo seksu... buvo paprasta susitelkti tik į fizinius pojūčius. Bet intymumas ją užklupo iš pasalų. Jai tikrai nevertėjo pradėti analizuoti to, ko nėra.

Rajenas Kingas buvo graži, jaudinanti, nuostabiai seksuali mįslė. Toks jis ir turėjo likti. Šis vakaras buvo skirtas seksui. Neįtikėtinam seksui. Ir niekam daugiau. Šis vyras tikrai buvo vienos nakties nuotykių veteranas. Tai įrodo jo puikus moters kūno išmanymas.

Jai tiesiog taip pat reikės atsiriboti. Ir neleisti, kad polinkis pasiduoti emocijoms ir išnarstyti kiekvieną santykių niuansą, pakišti koją. Aišku, asmeniški tiriamieji klausimai tokiomis aplinkybėmis buvo nepageidaujami.

Bet, kai Medė ėjo į vonios kambarį nusiprausti bei rinko po kambarį išmėtytus drabužius, visi klausimai, kurių ji troško paklausti Rėjaus Kingo, – apie jo keistai apleistus namus, apie jo praeitį, apie dabartį ir kodėl jis davė jai tiek daug, o paėmė tiek mažai, – susispietė jos galvoje kaip įniršusios laukinės bitės.

Aštuntas skyrius

– Galiu tavęs kai ko paklausti? – Nuleidusi akis Medė spoksojo į paprastą vakarienę, – Rėjaus paskubomis paruoštą kiaušinienę su skrebučiu.

Išgirdo barkštelint jo peilį ir šakutę, pakėlė akis ir išvydo, kad yra akylai stebima. Stengėsi nesijaudinti ir nesileisti įbauginama. Ji išlaukė pakankamą laiko tarpą, prieš pasiduodama savo smalsumui. Bet tiesiog neturėjo pakankamai stiprybės, kad galėtų jį ignoruoti.

– Žinoma, – atsakė Rėjus šiek tiek nervingai. – Ką nori sužinoti?

Jis nepersistengė parodyti, jog laukia, kol ji pradės klausinėti. Medė užsikirto.

Rėžk, Med. Turi teisę paklausti vieno kvailo klausimo.

Dėl Dievo meilės, juk šis vyras buvo joje. Jis suteikė jai tiek orgazmų. Galbūt tai ir mergaitiška, bet smalsumas nebūtinai yra blogai. Ir, tiesą sakant, dėl visos tos tylos, kuri tęsėsi nuo to laiko, kai ji įkėblino į virtuvę ir pamatė jį gaminantį, ji negalės praryti daugiau nė vieno kąsnio, kol nors truputį aprims tas bičių spiečius galvoje.

– Ar tai tavo namas?

Jis kilstelėjo antakius.

– Tiesiog... neatrodo, kad jis tau tinka, – išbėrė ji. Rėjus suraukė kaktą, o Medė pasijuto kvailai. Iš kur galėjo žinoti, kas jam tinka?

– Tai tavo klausimas? – skeptiškai nusijuokė. – Rimtai?

– Na, taip. – Dalis įtampos atlėgo. – O ko, manei, aš klausiu?

Jis atsilošė kėdėje, ištiesė ilgas kojas ir pirštais pabarbeno į stalą. Nuo svarstančio žvilgsnio Medė nuraudo. Kodėl ji jautėsi kaip kokia retos rūšies ameba po mikroskopu?

– Maniau, paklausi to, ko klausia visi, – pasakė jis.

– Ko gi?

– Kaip aš tapau luošiu.

Akimirkai Medė neteko žado. Bet tada prisiminė. Žvilgsnis peršoko prie jo šlaunies.

– Ak, turi galvoje šlubavimą?

Jis sukikeno, ir be jokio kartėlio. Pasilenkęs į priekį alkūnėmis atsirėmė į stalą.

– Ar tau neįdomu, kaip susivariau koją?

– Nelabai, – tvirtai atsakė ji. – Regis, tai skaudi tema.

Jis nusikvatojo.

– Galima sakyti ir taip.

Supratusi, ką pasakė, ji krūptelėjo.

– Atsiprašau, nenorėjau tyčiotis iš tavo traumos. – Ji staigiai pakilo ir pradėjo rinkti lėkštes. – Gal aš suplausiu indus ir galėsime važiuoti?

– Sėskis. – Jis ranka uždengė jos delną, kai ji pagriebė lėkštę. – Viskas gerai. – Nykščiu paglostė ranką. – Neįžeidei manęs. Šiaip ar taip, aš per daug jautriai reaguoju į tą kvailą dalyką.

Ji atsisėdo, atsiduso ir leido jam sunerti jųdviejų pirštus.

– Aš visada kalbu nepagalvojusi. Stivas negalėjo to pakęsti.

– Kas tas Stivas? – paklausė Rėjus, keldamas jos delną ir bučiuodamas krumplius.

– Mano buvusysis. – Ji atitraukė ranką nustebinta, kaip pašoko širdis.

Jis žvelgė į ją atvirai, o jo lūpas išlenkė dviprasmiška šypsenėlė.

– Tavo buvusysis, tas idiotas?

Karštis sugėlė sprandą ir suvirpėjo papilvė, kai Medė prisiminė ankstesnę jo repliką vonioje apie buvusius jos vaikinus ir kaip jis ištaisė situaciją.

– Eee... Aha... toks Stivas.

Medė atsistojo, vėl paėmė lėkštes, nuo jo kimaus juoko išpylė karštis, užliejo geismas ir įsliūkino gėda. Pasirodo, prie tokių neįpareigojančių nuotykių reikia priprasti.

– Tikrai turiu eiti. Rytoj dirbu rytinėje pamainoje.

Jos laukinis, begėdiškas, nerūpestingas nuotykis baigėsi, ir jai jau seniai buvo laikas namo. Bus stebuklas, jeigu po visko, kas šiandien įvyko, ji užmigs bent prieš vidurnaktį.

– Kada prasideda tavo gelbėtojos pamaina? – paklausė Rėjus, kai kriauklėje subarškėjo jos dedamos lėkštės.

– Gelbėtojos pamainų nebeturiu. Rytoj – paskutinė sezono diena.

– Tai apie kokią pamainą kalbi?

Sutrikusi dėl užsimezgusio pokalbio, ji atsuko karštą vandenį. Argi tokia informacija neturėtų būti nepasiekiama?

– Padavėjos darbą paplūdimio kavinėje.

– Tu dirbi kavinėje? Laukinių vandenų įlankoje?

Ji atsisuko, atsirėmė į kriauklę. Rėjus atrodė priblokštas.

– Teisingai.

Jis atsistojo, priėjo prie jos ir prisiglaudė, siekdamas užsukti vandenį.

– Taigi, kiek kartų Filas tave kabino?

– Pažįsti Filą?

Kaip keista. Ji nėra mačiusi Rėjaus kavinėje, tikrai būtų prisiminusi.

– Aha, pažįstu Filą. Ir žinau, koks jis baisus mergišius.

Sekundę ji galvojo, kad išgirdo pavydo gaidelę, bet greitai šią mintį nuvijo. Kodėl jam turėtų rūpėti ji ir Filas?

– Taigi ar jis jau įkalbėjo tave eiti su juo į lovą?

Medė įsitempė, gerklėje įstrigo karštas gniutulas.

– Ne. – Tai jau buvo nebe keista, o tiesiog visiškai neteisinga. Kokią teisę jis turi klausinėti jos tokių dalykų? Ir dar tuo kaltinamu tonu? – Jis mano viršininkas, niekada su juo nemiegočiau. – Ji kiek patylėjo. Kodėl ji teisinasi? – Šiaip ar taip, tai ne tavo reikalas.

Medė negalėjo pakęsti, kad atrodė tokia nepatenkinta ir kad jo klausimas privertė ją jaustis kalta.

Ji praėjo pro jį.

– Aš geriau eisiu.

– Palauk minutėlę. – Sulaikydamas Rėjus pagriebė jos ranką. – Nėra jokio reikalo pykti. Tai buvo pagrįstas klausimas.

– Ne, nebuvo, – atkirto ji atitraukdama ranką ir vis labiau siuto.

Kaip ji galėjo leistis to paveikiama? Po šios popietės ji net negalėjo pagalvoti, kad po visko jis galėtų jos negerbti.

Vien tai, kad pasielgė taip pat, kaip ir jis, nesuteikė jam teisės kamantinėti apie seksualinį jos gyvenimą. Dėl tokio elgesio Rėjus netapo menkesnis, tad kodėl ji turėtų tokia tapti? Erzina tokie dvigubi standartai. Bet blogiausias buvo pažeminimas, glūdintis giliau. Ji yra laisvas pilnametis asmuo, galintis miegoti su kuo tik nori. Bet atsiminusi, kaip nesuskaičiuojamą daugybę kartų leido suteikti orgazmą, jautėsi beginklė. Ką iš tikrųjų jis galvojo, taip meistriškai ją malonindamas? Kad ji paleistuvė?

– Filas – žaidėjas, – pasakė Rėjus teisuolio tonu. – Ir aš puikiai žinau, kaip jis žaidžia. – Jis nužvelgė Medę. – Tu būtum lengvas grobis.

– Tai ne dėl Filo, – pasakė ji, vėl pajuto, kad gerklėje kažkas įstrigo. – Buvo malonu, pone Kingai, bet man jau tikrai metas.

Jis tyliai nusikeikė.

– Nepradėk vėl to pono Kingo arba supyksiu.

– Nejaugi? – atkirto ji, pasiryžusi laikytis savo įžeisto orumo. – Na, tada abu būsime tokie, ar ne?

Medė išdidžiai nužingsniavo pro virtuvės duris į koridorių.

– Ar nieko nepamiršai, Medlina? – išgirdo arogantišką toną, atlapojusi laukujes duris.

Tada pastebėjo dviratį, gulintį prie paradinių laiptų, ir pažiūrėjo į danguje mirksinčias žvaigždes.

Velniai rautų.

Apsisuko tiesi it styga. Jis stovėjo atsirėmęs į sieną, rankas sukryžiavęs ant krūtinės ir stebėjo ją, pašaipiai mėgaudamasis.

– Ar galėtum parvežti mane namo? – atžariai paklausė Medė.

– Žinoma, – atsakė jis, atšlydamas nuo sienos.

Sustingusi koja visai negadino jo įžūlios eisenos, žingsniuojant jos link.

Prireikė dešimties minučių sugrūsti dviratį į mažyčio prašmatnaus sportinio automobilio bagažinę. Ir dar dvidešimties tyloje nukakti iki kitoje įlankos pusėje esančio Medės močiutės kotedžo.

Visą kelią ji važiavo širsdama, spoksojo tik į kelią. Laukė atsiprašymo, bet jo taip ir neišgirdo. Kai automobilis sustojo prie nedidelio kotedžo su vienu miegamuoju, jos pasipiktinimas kunkuliavo.

Miegoti su nepažįstamu vyru buvo rizikinga. Bet Medė galvojo, kad leidžiasi į šį nuotykį atmerktomis akimis. Deja, jos nebuvo atmerktos pakankamai plačiai. Tai turėjo būti seksualiai išlaisvinanti patirtis, o viskas pasisuko priešingai. Jis privertė ją jaustis pigiai.

Bet labiausiai erzino tai, jog kokį mirksnį jai buvo svarbu, ką jis galvoja. Jis juk jai ne draugas. Jis – vienos nakties nuotykis. Tačiau šis anonimiškas nuotykis toks nebeatrodė.

Ji sugriebė durų rankeną.

– Ačiū, kad pavežei. – Ir už begalinius orgazmus, – norėjo pridurti taip sarkastiškai, kaip tik įmanoma, bet nusprendė, kad jo ego toks išsipūtęs, jog gali priimti tai kaip komplimentą.

Rėjus staigiai ištiesė ranką ir sulaikė ją.

– Nusiramink.

Ji pasuko galvą.

– Aš rami.

– Aha, pastebėjau. – Vaikino veidas mėnesienoje atrodė įsitempęs. – Prieš tau išlipant, noriu kai ko paklausti.

Medė liovėsi kovoti su durų rankena.

– Jeigu klausinėsi apie mano seksualinį gyvenimą, neatsakysiu.

Dėl to ji buvo visiškai tikra. Vienam vakarui jis pažemino ją pakankamai.

– Kodėl nemiegotum su savo viršininku? Ar Filas padarė kažką nederamo?

Įžūlus klausimas taip sukrėtė, kad atkirto net nepagalvojusi:

– Žinoma, ne. Mes su Filu – draugai. Aš tiesiog... Niekada nemiegosiu su niekuo, kam dirbu.

– Kodėl?

– Nes tai neetiška. Ir... nepriimtina.

Žinojo, kad tai nuskambėjo manieringai. Bet nenorėjo leistis į visas tamsias vaikystės detales ir aiškinti tikrosios priežasties, kodėl mintis apie seksą darbovietėje kėlė šleikštulį. Šis pokalbis ir taip jau tapo pernelyg asmeniškas.

– Ar jau galiu eiti? – paklausė ji labai aiškiai parodydama, kad tai nėra prašymas.

– Žinoma, – tarė jis, pagaliau paleisdamas rankeną.

Medė iššoko iš automobilio, nusprendusi nebeatsisukti.

– Viso, Mede. Ir ačiū už nuostabų vakarą.

Nuskambėjo kaip nuoširdus atsisveikinimas ir, nors neketino, Medė atsisuko.

Jis nerūpestingai jai pamojo. Ar tai buvo ironija? Kai automobilis nudūmė keliu ir užpakalinės šviesos dingo tamsoje, Medė pajuto galingą karščio pulsavimą viduje bei keistai šokinėjančią širdį ir pradėjo savęs už tai nekęsti. Nuėjo kotedžo link, iš po verandos paėmė raktą, pasiruošusi iš savo sąmonės išguiti beprasmį melancholijos antplūdį. Bedžiūgaudama, kad yra namuose, užtrenkusi duris ir atsirėmusi į jas, pastebėjo, kad vieta prieškambaryje, kur laikė savo dviratį, – tuščia. Garsiai trinktelėjo pakaušiu į duris.

– Po velnių.

Taigi, tai nebuvo paskutinis kartas, kai jai teks susitikti su Rėjumi Kingu.

Rėjus sustojo prie sankryžos ir nusikeikė. Bagažinėje vis dar gulėjo jos dviratis. Perjungė atbulinę pavarą, žvilgtelėjo sau per petį. Tada sustojo. Ir toliau važiavo tiesiai.

Jis negalėjo grįžti, ne dabar. Viskas dar buvo velniškai per trapu. Namuose jis elgėsi kaip mulkis. Jai paminėjus buvusį vaikiną ir Filą, jo skrandyje kažkas susisuko, ir jis nesuprato, kas tai buvo. Ir staiga tiesiog privalėjo sužinoti, ar ji miegojo su jo draugu. Nors reagavo netinkamai. Dabar tai suprato. Kaltino ją, nors norėjo tik paklausti.

Bet kodėl jam taip žūtbūtinai reikėjo tai sužinoti?

Pasitrynė šlaunį, raumenys buvo įsitempę, perjungė pirmą pavarą ir paspaudė greičio pedalą.

Galbūt tai buvo tik laikinas pamišimas dėl viso to didžiulio streso. Suteikti jai palaimą, stebėti, kaip jo rankose ji sutirpsta, buvo nuostabu, bet iš naujo atrasti moters kūno stebuklai turėjo skausmingą šalutinį poveikį. Jis praleido popietę ir didžiąją vakaro dalį kietas kaip uola. Ir nujautė, kad dar laukia bemiegė naktis, gulint lovoje vis dar apsuptam aštraus egzotiško jos kvapo.

Troškimas būti joje buvo nenugalimas ir, nors Rėjus džiugiai priėmė skausmą, nes jis reiškė sugrįžusį seksualinį potraukį, jo kontrolė bei valios jėga buvo atsidūrusios ant ribos, kai kepdamas kiaušinius klausėsi, kaip Medė įeina į virtuvę ir rengiasi švarius drabužius.

Jis nebuvo nusiteikęs mandagiam pokalbiui. Tačiau kai ji uždavė tą nekaltą klausimą, teko valdytis. Buvo tikras, kad išgirs visai ką kita.

Po avarijos vėl įsiliejęs į visuomeninį Londono gyvenimą, priprato prie pritildytų šnibždesių, įėjus į kambarį, prie to, kaip žmonės paslapčiomis žvilgčioja į sužeistą jo koją. Moterys buvo ypač jautrios jo negalios temai – arba visai apie tai nekalbėjo, arba kalbėjo vien apie tai.

Tikėjosi, kad Medė bus tokia kaip visos.

Ji vėl nustebino. Nuoširdžiai apie tai pamiršo. Apstulbusi atsakydama į piktą jo pastabą ne tik jį atgaivino, Rėjui tai buvo tikras apsireiškimas. Prisivertęs pripažinti tiesą, kad po šešių ilgų mėnesių pats laikas nustoti gailėtis, ko neteko, ir pradėti stengtis išpešti ką nors iš to, ką turi, visa, kas geriausia. Taip pat atkreipė dėmesį, kad nuo tada, kai jo gyvenime atsirado Medė, jis turi daug daugiau negu galvojo.

Bet tą minutę, kai toptelėjo ši mintis, iškart atėjo ir kita. Jis vis dar jos geidžia. Ir nežinojo, ką dėl to daryti.

Jis niekada nepasikliovė kitais žmonėmis, – ypač moterimis. Niekada nieko neprašydavo ir nesitikėdavo, o jeigu ko nors paprašydavo jo, dažniausiai pasipustydavo padus.

Jo nedomino rimti santykiai. Ilgos draugystės. Su Mede jis to taip pat nenorėjo. Negalėjo pakęsti to dusinančio ribojančio jausmo, ateinančio su bet kokiais įsipareigojimais. Po avarijos pasikeitė daug dalykų, bet ne tai. Jam reikėjo laisvės. Ir visada reikės.

Bet kaipgi paklausti vos pažįstamos moters, ar jos nedomintų tik seksualiniai santykiai? Stengėsi išnarplioti šią mįslę, kai užklupo mintis apie Medę ir Filą, dirbančius petys į petį, ir jis vėl prarado savitvardą.

Rėjui nerūpėjo, su kuo Medė miegojo iki jo. Negalėjo rūpėti. Jis nepavydus. Taip pat nesavininkiškas. Tikėjosi, kad tą trumpą laiką, kol yra kartu, jos bus ištikimos, bet visada saugodavosi, kad nereiktų domėtis jų seksualinio gyvenimo praeitimi.

Įsukęs į Trevano dvaro įvažiavimą išjungė variklį ir įsistebeilijo į tamsą.

Poreikis išsiaiškinti Medės ir Filo santykius turbūt buvo tik dar vienas šalutinis avarijos ir patirtos traumos poveikis. Per pastaruosius šešis mėnesius jo orumas ir pasitikėjimas savimi nusmuko, ir prireiks daugiau nei vienos nakties juos susigrąžinti.

Nykščiu spausdamas skausmingai sutrauktus sužeistus raumenis Rėjus rinko paplūdimio kavinės numerį. Pirmiausia reikia sutvarkyti svarbiausius reikalus. Kol pamatys Medę ir sugalvos, kaip vėl pasiguldyti ją į lovą, jis turi imtis aktualesnės problemos.

Telefonui suskambėjus du kartus, Filas atsiliepė.

– Filai, čia Rėjus.

– Kaip sekasi, nepažįstamasis? – Filas kalbėjo kaip tikras senas draugas. – Vis dar slepiesi toje pragaro pilyje?

– Aha, – atsakė Rėjus smagiai. – Rytoj ryte man reikia užsukti į kavinę, – tęsė pasiryžęs užkirsti kelią temai apie tai, kad reikia dažniau išeiti iš namų. – Kada prasideda rytinė pamaina?

Norėjo būti tikras, kad Medė bus ten.

– Pusryčiams atsidarome devintą, – atsakė Filas.

Nustebęs dėl staiga užplūdusio nekantrumo Rėjus pirštais pabarbeno vairą.

– Puiku, tai iki...

– Pala, – įsiterpė Filas, jis kalbėjo įtariai. – Iš kur staiga toks noras?

– Turiu dviratį, kuris priklauso vienai iš tavo darbuotojų, noriu jį užvežti.

– Kuriai darbuotojai?

– Medlinai Vestmor.

– Iš kur pažįsti Medę?

– Ilga istorija, – atkirto Rėjus, nepageidaudamas trečio asmens šioje istorijoje ir vengdamas besismelkiančios kaltės.

Filas nusikeikė.

– Prašau, tik nesakyk, kad Medė yra viena iš tavo žaidimo Suviliok ir pamesk aukų.

Rėjus įsiuto. Jis sugalvojo tą įžeidžiamą frazę prieš penkiolika metų, kai buvo šešiolikos, be galo šėlstančiais hormonais, ir galvojo, kad girdamasis apie visas moteris, su kurioms sugulė, atrodys vyriškesnis.

– Mes jau nebe vidurinėje, Filai.

– Tu visiškai teisus, – atkirto Filas. – Palik ją ramybėje, Rėjau. Ji nežaidžia tokių žaidimų.

– Kokių žaidimų? – valdingu tonu paklausė Rėjus ir pajuto kartėlį. Negi saldžiabalsis Filas tapo globėjiškas? Ar Medė melavo apie jų santykius?

– Pats žinai, kokių, – burbtelėjo Filas ir atsiduso. – Klausyk, bernužėli, ji gera draugė ir puiki padavėja. Ji dirba tikrai sunkiai, o pernai ją metė kažkoks paršas, vardu Stivas. Dabar jai tikrai nereikia, kad kažkoks meiliai kalbantis hiperseksualus tipelis iš Londono pasinaudotų ja dėl pramogos.

Rėjų būtų prajuokinęs šis įžeidžiamas įvertinimas – hiperseksualus tipelis skambėjo ypač ironiškai, – jeigu viršaus nebūtų pradėjęs imti kartėlis.

– Ką tai reiškia? Ar stengiesi pažymėti savo teritoriją?

– Ne. Viskas ne taip. – Atrodė, Filas nuoširdžiai sukrėstas tokio kaltinimo. – Aš jos nedominu. O jeigu ir dominčiau, ji nesimyli su savo viršininkais. Niekada. Dėl to ji turi kažkokią taisyklę.

– Iš kur, po velnių, tai žinai?! – sušuko Rėjus, o kylanti tulžis, atrodė, tuoj uždusins.

– Ji man sakė, – atkirto Filas. – Ji buvo truputį išgėrusi, ir mes... – Jis kiek patylėjo. – Šiaip ar taip, tai nesvarbu. Ką ji sakė, kai sužinojo, kad tau priklauso kavinė? Negaliu patikėti, kad ji...

– Aš su ja nemiegu.

Bent jau ne šią akimirką.

Rėjus nepaisė kylančios kaltės. Galbūt reikėjo užsiminti, kad kavinė priklauso jam, bet tai atrodė visai nesvarbu.

Po senelio mirties, prieš dešimt metų, jis paveldėjo visą jo nuosavybę įlankoje, tada jis vis dar keliavo po pasaulį kaip benamis su banglente ir pragyvendavo iš varžybų prizų bei atsitiktinių pamokų. Po laidotuvių jis praleido du mėnesius atnaujindamas kavinę, šalia atidarė banglenčių nuomos punktą, o likusį palikimą išleido paversdamas senus, beveik griūvančius Viktorijos laikų svečių namus į prabangų viešbutuką turtingam ir sportiškam jaunimui, vasarojančiam šiaurės Kornvalyje. Tada jis pasamdė Filą rūpintis kavine ir nuomos punktu, Tonį – kitą seną vidurinės mokyklos laikų draugą, – rūpintis viešbutuku, ir antrą kartą gyvenime išsinešdino iš Kornvalio.

Verslo sėkmės skonis pasėjo savo sėklą, kuri, jam su kuprine ant pečių keliaujant į Havajus, išaugo į nepasitenkinimą. Nuvyko iki Kalifornijos, kol suprato, kad klajokliškas ir asketiškas gyvenimo būdas, esant dvidešimt vienų, nebeteikia to paties malonumo, kurį teikė, kai, būdamas septyniolikos, pirmą kartą pabėgo nuo despotiškų senelio taisyklių ir nurodymų. Taigi, jis grįžo į Londoną, išpirko Trevanų dvarą, paėmė paskolą už Laukinių vandenų įlankos verslą ir pradėjo atsargiai investuoti į panašias ekstremalaus sporto įmones visame pasaulyje.

Adrenalino antplūdį, kurį patirdavo slysdamas tobula banga, dabar pakeitė intensyvesnis ir ilgesnis malonumas, kurį jautė valdydamas besiplunksnuojančią savo verslo imperiją ir stebėdamas, kaip ji auga ir plečiasi.

Jis sunkiai dirbo, kad paverstų Kingo ekstremalumus klestinčia tarptautine įmone. Ir, taip, galbūt jis taip pat sunkiai dirbo viliodamasis į lovą gražiausias pasaulio moteris ir paversdamas savo Kensingtono mansardą į Londono pramogų sostinę žiemos mėnesiais. Bet jo seksualinės pergalės niekada nebūdavo atsitiktinės ar tokios įspūdingos, kaip jas nušviesdavo spauda, ir, nors Rėjus turėjo užsitarnautą adrenalino narkomano reputaciją, niekada nevartojo narkotikų ar alkoholio, kad patirtų euforiją. Sveikatos ir geros fizinės būklės palaikymas buvo svarbi jo prekės ženklo dalis. Iki avarijos.

Taigi, jis nenusipelnė Filo paniekos ar kylančios kaltės.

– Medė sužinos, kad man priklauso kavinė. Rytoj.

Tada jis ir išsiaiškins visus klausimus dėl Medės nemiegojimo su viršininkais. Nors, atsižvelgiant į tai, kaip šiandien ji reagavo į jo prisilietimus, Rėjus abejojo, kad tai galėtų būti didelė kliūtis. Ir, šiaip ar taip, tiesiogine prasme jis nėra jos šefas. Toks yra Filas.

– Gerai. Bet nesakyk, kad neįspėjau, – atsakė Filas. – Pasimatysime rytoj. Pusryčių antplūdis baigiasi apie vienuoliktą. Ateik maždaug tada, ir rasiu laiko aprodyti tau buhalterines knygas.

– Būsiu pusę dešimtos.

Jis tikrai nelauks iki vienuolikos, kad vėl pamatytų Medę. Be to, jis visai netroško matyti tų knygų. Tam jis samdo buhalterius. O Filu jis pasitiki. Besąlygiškai.

Bet tik ne tada, kai kalba pasisuka apie Medę.

Devintas skyrius

– Specialus šiandienos pusryčių pasiūlymas – saldūs vafliai su traškia šonine ir klevų sirupu.

Medė kantriai laukė, kol pagyvenusi porelė apsispręs, ir užsirašė užsakymą. Stengdamasi žvaliai šypsotis, pripildė jų kavos puodelius.

– Reikės kelias minutes palaukti. Galite pasiimti laikraščių ar žurnalų, kol lauksite.

Išsitraukdama bloknotą atlapojo virtuvės duris ir prismeigė vienintelį šio ryto užsakymą prie lentos.

– Ir viskas? – paklausė Gajus, pusryčių virėjas, nuplėšdamas lapelį nuo lentos. – Jau geriau būčiau likęs lovoje.

– Aš irgi norėčiau. – Medė pasitrynė strėnas ir žvilgtelėjo į sieninį laikrodį.

Dar liko penkios darbo valandos, o kojos jau dabar buvo tarsi suglebę makaronai.

Neplanuotos vakarykštės mankštos lovoje ir lauke būtų užtekę nuvaryti ją nuo kojų. Bet pridėjus neramią naktį, praleistą perdėm erotiškiems vaizdams sukantis galvoje ir trijų mylių kelionę pėsčiomis į kavinę šį rytą, ji oficialiai buvo vaikščiojantis zombis.

– Matau, – burbtelėjo Gajus atidžiai apžiūrinėdamas jos veidą ir įmušdamas kiaušinius į plaktuvą. Kilstelėjo antakius. – Karštas pasimatymas, ką?

Šis dviprasmiškas klausimas jos galvoje visu ryškumu nušvietė kelis ypatingai ryškius atsiminimus. Gajus primerkė vanagiškas akis, o karščio banga nutvilkė Medei gerklę.

Jis nusijuokė.

– Taigi, mažoji Medė vakar naktį pagaliau grįžo į žaidimą.

– Atstok, Gajau, – mestelėjo per petį, o jo juoką nustelbė maišytuvo garsai.

Ji atlapojo virtuvės duris ir pamatė savo žaidimų draugą, stovintį kavinės tarpduryje. Eidama Medė svyravo, o karštis surakino pakaušį. Ką jis čia veikia? Ir kodėl jis taip žavingai atrodo?

Rudi plaukai su auksinėms sruogomis, kurių nepastebėjo vakar, vėjo išpūstomis bangomis krito ant kaktos, o kristalo žydrumo akys įsmigo jai į veidą.

Žvilgsnis nuslydo jos figūra, ir ji skaisčiai nuraudo.

– Labas, Medlina.

Nekaltas pasisveikinimas, ištartas žemu kimiu balsu, pakirto Medei kojas.

– Labas.

Ji apgraibomis paėmė valgiaraštį nuo baro krašto ir parodė jam į staliuką. Jis tikriausiai atėjo tik papusryčiauti. Nėra reikalo panikuoti. Kol kas.

– Atėjau čia ne valgyti, – tarė žengdamas jos link.

Rėjus stovėjo pernelyg arti. Tas gaivus vyriškas pušų kvapas dar labiau paryškino atsiminimus.

– Tai kodėl atėjai? – paklausė ji dusliau nei ketino.

– Atiduoti tau dviračio.

– O taip. Žinoma. – Tik kodėl ši žinia užliejo melancholijos banga? – Ačiū.

– Be to, mums reikia pasikalbėti.

– Apie ką? – cyptelėjo Medė.

Jo akys vėl tapo ryškiai mėlynos, o nuo tiesaus žvilgsnio pradėjo virpėti Medės šlaunys.

Nykščiu paglostė jai kaklą.

– Nagi, Medlina. – Stiprūs pirštai suėmė jos pečius, tada Rėjus pasilenkė ir sušnibždėjo jai į ausį: – Juk mes abu žinome, kad nesi tokia jau nekalta.

– Šalin rankas nuo mano padavėjos, Kingai! – Nuo Filo šūksnio Medė krūptelėjo, o kojos, regis, apskritai atsisakė paklusti.

Rėjus pakėlė galvą, mirktelėjo Medei ir pasiruošė kovai su jos viršininku.

– Laikysiu rankas ten, kur, po velnių, norėsiu, Trevelianai.

Vos tik Medei sukilo panika, kad teks teisėjauti per dviejų vaikinų, beveik trisdešimčia centimetrų aukštesnių už ją, muštynes, Filas nusijuokė ir kumštelėjo Rėjui į petį.

– Šimtas metų, atsiskyrėli. – Filas nušvito ir nuoširdžiai nusišypsojo.

Medė suvokė, kad jie ne tik vienas kitą pažįsta, juos sieja šis tas daugiau.

Rėjus trumpai, vyriškai apkabino draugą.

– Man reikia pasikalbėti su, Mede, – pasakė jis. – Tavo kabinete. Ir tada ji pasiims likusią dieną laisvą.

Ką?

Filas surūgo.

– Palauk minutėlę, vyruti. Aš tau jau sakiau. Medė ne...

– Ei, Medė stovi čia pat.

Abu nustebę atsisuko.

– Ir ji nenori, kad apie ją būtų kalbama taip, tarsi jos čia nebūtų.

Ji bakstelėjo Rėjaus petį ir nustebo, kai jis atsitraukė.

– Ką tu čia išdarinėji? Ateini lyg koks kavinės savininkas ir nurodinėji, ką man daryti.

Jie kartu praleido tik vieną vakarą. Ir jis vis dar neatsiprašė už įžeidžiamus klausimus.

Ji daugiau nebebuvo Mažoji Panelė Pastumdėlė. Naujoji Medė nesitaikstys su tokiom nesąmonėm. Ji apsigins.

– Ne tu mano viršininkas, o Filas. Taigi ne tu sprendi, kada aš baigsiu darbą.

Filas patapšnojo jai per petį.

– Mede.

– Ką? – Ji atsisuko nepatenkinta, kad atsidūrė ginčo įkarštyje.

Filas atsikrenkštė. Atrodė kaip berniukas, pričiuptas gvelbiantis sausainius.

– Jam priklauso kavinė.

– Jam?.. Ką? – Medė perbalo.

– Jis mano viršininkas, – pridūrė Filas, nusukęs akis. – Vadinasi, ir tavo.

Medė apstulbusi atsisuko į Rėjų.

Ją užklupo niekingas prisiminimas. Jos tėvas įraudusiu veidu, jo kelnės ir trumpikės nuleistos iki kulkšnių, o rankos, sugriebusios jaunos putlios sekretorės klubus, ritmiškai siūbuoja. Atgijo ne tik vaizdinis košmaras, bet ir gyvuliškas tėvo kriokimas.

– Bet aš... Aš ne. Aš negalėjau... – pasibaisėjusi sušnabždėjo. – Aš turiu taisyklę.

Vaizdas, garsai, netgi to niekingo susijaudinimo, to begėdiško sekso kvapas užgožė jos pojūčius, tarsi ji būtų įėjusi į tėvo kabinetą prieš dešimt minučių, o ne prieš dešimt metų. Ji užsidengė rankomis burną, gerklėje sukilo skrandžio turinys.

– Man bloga.

– Tai nemiegojai su ja, ką? – suurzgė Filas. – Melagis kalės vaik...

Rėjus daugiau nieko nebegirdėjo ir stebėjo, kaip Medė puolė tualetų link, tarsi jai ant kulnų liptų gauja pragaro šunų.

Gerai. Galbūt jis šią kliūtį įvertino nepakankamai rimtai.

Dešimtas skyrius

Susiėmusi už skaudamo skrandžio Medė mirktelėjo savo atspindžiui tualeto veidrodyje.

Sveika, Frankenšteino nuotaka.

Laimei, ji dar nespėjo papusryčiauti, todėl gausiai neblogavo. Bet dėl blyškios odos ir tamsių ratilų po akimis atrodė kaip tikra baidyklė. Kai pasilenkė, norėdama apsišlakstyti skruostus vandeniu, suskaudo šonkaulius.

Išgirdusi, kaip kažkas įeina pro duris, išsitiesė.

– Pasiskolinau juos iš Filo. – Tarpduryje stovėjo Rėjus, tiesdamas supakuotą dantų šepetėlį ir naują dantų pastos tūtelę. – Laiko juos nenumatytiems atvejams, jei tektų čia nakvoti, – ironiškai pridūrė.

Medė pagriebė atneštus daiktus, pasiryžusi nesileisti sujaudinama šio dėmesingo gesto.

– Tau čia negalima. Čia moterų tualetas.

Jis kilstelėjo antakius.

– Galima. Man priklauso kavinė, pamiršai?

– Ačiū, kad priminei.

Ji įsitempė, laukdama dar vieno žiaukčiojimo. Keista, bet jo nebuvo.

Stengdamasi nekreipti dėmesio, kad yra tyliai stebima, atidarė šepetėlio pakuotę ir išspaudė dantų pastos. Bet valydamasi dantis labai susidrovėjo. Net ir po visko, ką jie patyrė, šis kasdieniškas ritualas atrodė per daug asmeniškas.

Išsiskalavo burną ir persirišo plaukus. Puiku, ji vis dar atrodė kaip Frankenšteino nuotaka, tik su gaivesniu burnos kvapu.

– Labai stipriai reagavai į žinią, kad man priklauso kavinė. – Jis stovėjo atsirėmęs į sieną šalia durų ir tiriamai žiūrėjo. – Dėl ko?

Medė įsitempė. Jokiu būdu. Ji neatsakinės į šį klausimą. Jeigu valytis dantis buvo per daug intymu, ji tikrai nesileis į kalbas apie savo vaikystę.

– Man reikia grįžti į darbą, – tarė ji leisdama suprasti, kad pokalbis baigtas.

Bet, žengiant pro šalį, jis suėmė jos ranką.

– Likusią dieną tu laisva. Filas jau pasirūpino pavadavimu. Ir tu niekur neisi, kol nesužinosiu, kas atsitiko. – Rėjus nuleido antakius. – Atrodei taip, tarsi tuoj nualpsi.

Medė atitraukė ranką nebūdama tikra, ar dabar pakels kamantinėjimą.

– Man buvo šokas. – Ir tai buvo tiesa. – Turėjai man pasakyti, kad tau priklauso ši vieta, vos tik sužinojai, kad čia dirbu.

Jis dar labiau susiraukė.

– Kodėl turėjau? Juk tai nesvarbu.

– Man svarbu.

– Kodėl?

Ir vėl tas tiriamas žvilgsnis.

– Neprivalau atsakyti.

Jai bandant nusisukti, jis delnais suėmė Medės veidą.

– Ar kas nors tave nuskriaudė? Kas nors, kam dirbai?

To klausdamas Rėjus sukando dantis, ir ji suprato, kad jis jaučia daugiau, nei vien smalsumą.

– Ne. – Medė nusikratė jo ranką. – Nieko panašaus. Tiesiog... – Ji dvejojo. Palenkė galvą. Negalėjo apie tai kalbėti. Ne su juo. Ji beveik jo nepažįsta. – Nieko. Tai buvo seniai, ir tai nebesvarbu.

– Mede, tai svarbu.

– Kodėl?

– Nes, jeigu mes to neišsiaiškinsim... Kad ir kas tai būtų... Turėsiu tave atleisti.

Ji dusliai aiktelėjo.

– Ką tu padarysi? – Ar jam varžteliai atsisuko? Bet jis neatrodė pamišęs. Atrodė ryžtingas. – Kodėl tai padarytum? Aš tikrai sunkiai dirbu, aš...

– Tavo darbo etika čia niekuo dėta, ir tu tai žinai.

Palietė jai skruostą, ji vėl nustūmė ranką.

– Na, tai dėl ko visa tai?

Medė įpyko. Ji negali prarasti šio darbo. Ir ji to nenusipelnė vien dėl to, kad permiegojo su juo, o paskui iškėlė sceną.

– Atleisti tave būtų vienintelė išeitis, – pradėjo jis tuo racionaliu tonu, kurį naudodavo tik tada, kai norėdavo pasakyti ką nors akiplėšiško, – ...jeigu nemiegosi su manim, nes aš tavo viršininkas. Turėsime surasti kitą būdą.

Jai atvipo žandikaulis. Jeigu nebūtų žinojusi, kad tai fiziškai neįmanoma, būtų galėjusi prisiekti, kad jis atsitrenkė į grindis.

Kol Medė stovėjo bandydama surasti tinkamus žodžius, pasakyti ką nors rišlaus, pagyvenusi klientė, kurią Medė aptarnavo anksčiau, įsiveržė pro dvigubas tualeto duris.

– Ak, sveiki, ar tau viskas gerai, bangioji? – Ponia pasitaisė akinius ant nosies ir įsistebeilijo į Medę. – Atrodo, šiek tiek negaluoji, mieloji.

– Aš...

Rėjus atsikrenkštė, ir miela senučiukė atsisuko.

– Na, iš tikrųjų nemanau, kad turėtumėt čia būti. – Ji išsitiesė tarsi griežta mokytoja, bardama neklusnų mokinį, nors jos pakaušis vos siekė Rėjui iki krūtinės. – Juk žinote, kad čia moterų tualetas.

– Ar tikrai? – Rėjus net neturėjo padorumo nurausti.

– Jeigu norite pasikalbėti su savo panele, turėtumėte tai daryti kur nors kitur.

– Aš ne jo... – burbtelėjo Medė, o Rėjus suėmė jos dilbį.

– Jūs visiškai teisi, – tarė jis ir viena ranka atidaręs duris, kita išvilko Medę lauk. – Nusivesiu savo panelę kur nors, kur privačiau.

– Paleisk mane. – Ji spjaudėsi, muistydamasi jo gniaužtuose, kai jis vedė ją koridoriumi, ilgi pirštai spaudė ranką tarsi replės.

Jis skubiai nužirgliojo į Filo kabinetą ir užtrenkė duris.

– Dabar klok, – tarė žemu balsu, o Medė nugara atsirėmė į drožinėtas pušines duris. Padėjo vieną ranką virš jos, tarsi įkalindama. – Noriu žinoti, kodėl taip sureagavai.

Ji įsiuto dar labiau.

– Kaip drįsai mane taip išsitempti? – Medė padėjo rankas jam ant krūtinės ir stipriai pastūmė. Jis nejudėjo iš vietos. – Ir aš daugiau niekada nemiegosiu su...

Rėjus prispaudė savo lūpas prie josios. Tvirtai, greitai, reikalaujamai. Medė liovėsi priešintis.

Ji aiktelėjo. Rėjus stipriais pirštais palenkė jos galvą, kad bučinys būtų dar gilesnis, ir ji susijaudino. Įsitvėrė švelnių jo marškinėlių, o reiklūs rankų judesiai visame kūne įžiebė laukinę ugnį.

Jam pakėlus galvą Medė giliai iškvėpė, buvo be galo susijaudinusi. Didžiulis delnas nusileido jai ant klubo, padėdamas išlaikyti pusiausvyrą.

– Niekada nesakyk niekada, Mede. Tik ne man. Tik ne tada, kai taip negalvoji.

– Bet aš galvoju. – Ji užsikirto, neiginys nuskambėjo nenuoširdžiai.

Šiurkšti nykščio pagalvėlė palietė jos skruostą. Rėjaus pirštas nuslydo žandikauliu ir nusileido ant kaklo. Ji girdėjo, kaip pašėlusiai plaka širdis, jautė, kaip daužosi pulsas.

– Ne, negalvoji.

Pilvu pajutusi jo susijaudinimą, nusuko žvilgsnį. Jos lytis troško jo, susitraukė, pasiruošusi jį priimti. Instinktyviai juto, kad jis nėra atgrasus. Jos viršininkas. Bet ji vis dėlto susijaudino.

Gėda sumišo su geismu ir neišvengiamu išdavystės prieskoniu. Pasijuto išdavusi tą mažą mergaitę, kuri prisiekė nekęsti visų moterų tėvo gyvenime, kad galėtų nejausti neapykantos jam.

– Kas atsitiko? Pasakyk man, – Rėjus kantriai įkalbinėjo.

– Aš elgiuosi etiškai, ir tiek, – sušnibždėjo ji. – Nemanau, kad tai teisinga. – Juk negalėjo jam pasakyti. Taptų pažeidžiama. Kaip ta išsigandusi mergaitė, pamačiusi kai ką, ką bandė neigti visą amžinybę, bet kas vis tiek įsirėžė į atmintį.

– Tai buvo ne etika. – Jis kilstelėjo jos galvą. – Sakyčiau, tai buvo panašiau į fobiją. Tau buvo fiziškai negera.

Medė pajuto, kaip tvenkiasi ašaros.

– Man nebuvo negera. Nebuvo taip jau blogai. Aš tik pavargusi ir nevalgiau pusryčių... – Apgailėtinas bandymas paaiškinti tai, ką jis matė, nuėjo niekais, o jis toliau tyrinėjo ją plieniniu, visa žinančiu ir supratingu žvilgsniu. – Ar negali to tiesiog pamiršti? – paklausė ji.

– Ne, negaliu. – Rėjus nusijuokė. – Nenoriu tavęs atleisti, bet atleisiu, jeigu tik taip galėsiu vėl su tavimi mylėtis, tau nuolat nebloguojant.

Medė išgirdo cinišką džiugesį ir lašelį arogancijos.

– Kas sakė, kad mes vėl mylėsimės? Kada aš su tuo sutikau? Ar mano nuomonė čia nesvarbi? – Po bučinio tokie klausimai skambėjo gana juokingai. Bet jai tai nerūpėjo.

Jis skeptiškai dėbtelėjo.

– Gal vienu metu spręskime vieną problemą?

– Atsiprašau, mano sekso partnerių pasirinkimas nėra prob...

– Kodėl negali apie tai kalbėti? – pertraukė jis. – Ar buvo taip jau blogai? – Švelnus tonas pertraukė jos pamokslą pačiame įkarštyje.

Medė atsiduso.

– Ne, nebuvo taip blogai. Tik nemalonu. – Galbūt toks argumentas jį įtikins. – Rimtai, Rėjau. Tai ne taip ir svarbu. Tai juokinga.

– Prajuokink mane.

– Ak, po veln... – susilaikė nenusikeikusi. Jis dar niekada nebuvo toks užsispyręs.

Žvelgdama per Rėjaus petį pro Filo kabineto langą Medė spoksojo į platų bangų nudaužytą paplūdimį ir jautėsi įspeista į kampą. Atrodė, kad kuo labiau ji atsikalbinėja, tuo atkaklesnis jis tampa. Galbūt, jeigu ji tiesiog papasakotų, jis prarastų susidomėjimą ir paliktų ją ramybėje.

– Gerai. Bet įspėju – tai neįtikėtinai nuobodi istorija. – Ji drebėdama įkvėpė.

Papasakok, tik greitai ir su kuo mažiau emocijų.

– Kai buvau trylikos, nuėjau aplankyti tėvo į jo biurą. Buvo jo gimtadienis, todėl nešiau jam dovaną. Mama buvo išspyrusi jį iš namų. Vėl. Prieš dvi dienas. Taigi, jis gyveno viešbutyje. Šiaip ar taip...

Liaukis pasakojusi savo gyvenimo istoriją. Jam ne taip ir įdomu.

– Norėjau jį nustebinti ir užklupau bebarškinantį savo sekretorę. – Medė atsiduso. – Matai, nieko svarbaus. Juokinga, kad leidžiu tam įvykiui taip paveikti. Tu teisus. Išsipasakojusi jaučiuosi daug geriau. Taigi ačiū.

Ji pasisuko, siekė durų rankenos. Bet Rėjaus delnas sulaikė jos ranką, prieš spėjant pasprukti. Ji sustingo, tylomis spoksojo į jo delną. Medės širdis stabtelėjo. Ašaros užgniaužė gerklę. Ašaros, kurių ji negalėjo sau leisti pralieti.

Prašau, tik nieko nesakyk.

– Turėjo būti velniškas šokas, – tarė jis.

Ji mirktelėjo, ir prakeiktos ašaros pradėjo graužti akis.

– Ne visai. – Arba bent jau neturėjo toks būti. – Visada žinojau, kad jis negali būti ištikimas. Jie su mama visada ginčydavosi dėl jo kekšių, kaip mama jas vadindavo.

– Ar papasakojai mamai? – švelniai paklausė Rėjus.

Medė staigiai papurtė galvą ir iš po voko išriedėjo viena ašara.

– Dieve, ne.

Nusibraukė ją, tikėdamasi, kad jis nepastebės.

– O kaip tavo tėvas? Kaip reagavo jis?

– Sušuko, kad palaukčiau už durų. – Medė nenuoširdžiai nusijuokė. – Vargšė sekretorė išraudo. Manau, ji išsigando daug labiau. – Ji sudrebėjo prisiminusi, kaip už uždarytų durų turėjo klausytis tų šlykščių prislopintų garsų ir kaip drebančiomis rankomis išmetė kruopščiai supakuotą dovaną į šiukšliadėžę. – Kai po dešimties minučių išėjo, buvo žavingas. Globėjiškas. – Ar tai buvo pirmas kartas, kai suprato, koks jis globėjiškas? – Pasakė, kad turi poreikių, kurių mama negali patenkinti, bet tai nereiškia, kad jos nemyli.

Suvokė, kad vis dar šlykštisi prisiminusi, kaip tada atrodė kaulėti jo veido bruožai – švytintys ir patenkinti. Ir kaip suplėkusio sekso ir prakaito kvapo buvo prisigėrę jo marškiniai, kai vėliau ją apkabino ir jai melavo.

– Jis nusivedė mane pietų į mūsų mėgstamiausią restoraną. – Ir nusprendė nepastebėti, kad dukra negali nė kąsnio praryti. – Tada parvežė namo. Po savaitės, pasinaudojęs trumpa, bet prabangia kelione į Paryžių, įkalbėjo mamą priimti jį atgal. Ir daugiau niekas niekada apie tai nekalbėjo.

Rėjus paglostė jai plaukus ir uždėjo delną ant sprando.

– Mede, pažiūrėk į mane.

Ji atsisuko, jo akyse pamatė užuojautą ir susierzinimą.

– Tai niekada su niekuo apie tai nekalbėjai?

– Kalbėjau su Kelu. Po daugelio metų.

Rėjus suraukė kaktą.

– Kas tas Kelas?

Medė šyptelėjo. Jeigu jo nepažinotų, galvotų, kad pavydi.

– Mano brolis. Jis advokatas.

Rėjus nurimo.

– Ir ką Kelas sakė?

– Pamiršti tai ir gyventi toliau.

Jeigu tik būtų galėjusi tai padaryti.

– Bet tu negalėjai, – pasakė jis supratingai ir labai ją nustebino. – Todėl susigalvojai taisyklę – niekada nemiegoti su savo viršininku.

– Tai atrodė geriausia išeitis. – Nors pati mintis dabar skambėjo labai vaikiškai. Ji iškvėpė, atsirėmė į duris ir atsipalaidavo. – Negaliu patikėti, kad tau tai pasakoju, – sumurmėjo. Ir kaip tai buvo paprasta. – Turbūt galvoji, kad aš beprotė, jog leidžiu tokiam senam įvykiui taip ilgai mane kankinti.

Jis nubraukė atgal jos plaukus, delnais suėmė veidą.

– Ar tau vis dar bloga?

Medė prikando lūpą ir nustebusi lėtai papurtė galvą. Atsiminimas, kankinęs ją metų metus, dabar atrodė apgailėtinas, o ne šleikštus.

– Ar tu tikra? – Rėjus palenkė galvą, lūpomis švelniai brūkštelėjo jai per lūpas. Ugninė geismo strėlė šovė žemyn. – Nes nenoriu, kad vėl pradėtum žiaukčioti.

Apsvaigusi nuo palengvėjimo Medė nusijuokė.

– Tikiuosi, nesiūlai mylėtis? – Pajutusi jo ranką po savo marškinėliais, ji pritrūko oro.

– Visai ne. – Rėjus palenkė jos galvą ir pabučiavo skruostą. – Tai fobijos gydymas.

– Fobijos? – aiktelėjo ji, kai jis atsegė liemenėlę ir karštu delnu suėmė pabrinkusią krūtį.

– Noriu būti tavyje, Mede, – sukuždėjo jis, žaisdamas su jautriu speneliu.

Jos šlaunys įsitempė, Medė prisiminė pirmąjį kartą, kai jis buvo joje, ir malonus svaigulys ėmė blėsti.

– Nemanau, kad tai gera mintis, – sumurmėjo atsitraukdama ir lygindamasi marškinėlius.

– Kodėl ne? – paklausė, uždėjęs rankas jai ant klubų.

– Tiesiog... – Ji nukaito.

Baisiai nejauku.

– Tu šiek tiek per... – Ji pažvelgė į išdavikišką gūbrį jo tarpukojyje, dar labiau gąsdinantį nei anksčiau. Medė prikando lūpą. – Mes galime daryti ką nors kita, – viltingai pasiūlė ji. Nors neturėjo nė žalio supratimo, ką galėtų pasiūlyti.

Turint omenyje, kad buvo beveik besiveržiantis iš kelnių, Rėjus nesumojo, ar juoktis iš tokio naivaus pasiūlymo, ar kaukti iš nevilties.

– Po velnių. Ar aš tikrai buvau toks nevykęs?

– Ne, – išbėrė ji, o rausvos skruostų dėmės dar labiau paraudo. – Tai ne tavo kaltė.

Keistas skausmas suspaudė krūtinę supratus, kad ji stengiasi jo neįžeisti. Kaip ironiška. Moterys kabinosi jam ant kaklo nuo tada, kai buvo šešiolikos. Ir nei viena nė karto nesiskundė. Išskyrus tą vieną kartą su Marta.

Iki šiol.

– Tai biologija, – tęsė ji. – Ir... eee... anatomija, – užsikirto tokia išraudusi, kad kone švietė. – Mes tiesiog... – Ji nutilo, metė dar vieną atsargų žvilgsnį į jo tarpkojį, – ...nelabai suderinami.

Jis ironiškai sukikeno. Buvo mažumėlę priblokštas akivaizdaus Medės naivumo. Vakar jos nekaltumas jam patiko, nes leido jaustis viršesniam ir atgaivinti pažeistą ego. Šiandien tai patiko kur kas mažiau.

Ar jis tikrai apkaltino ją, miegojus su Filu? Nustebtų sužinojęs, kad ji miegojo su daugiau nei pora vaikinų per visą savo gyvenimą. Kad jie nebuvo gausiai gamtos apdovanoti, savaime aišku, – kaip kitaip ji galėtų būti tokia naivi?

Svarstė, ar vaikystės trauma, apie kurią pasakojo, galėjo turėti reikšmės, bet tą mintį nuvijo. Nėra reikalo gilintis.

Įkalbėjo ją papasakoti apie tą įvykį, norėdamas pašalinti bet kokias kliūtis jiems vėl suartėti. Jai pasakojant apie pasišlykštėtiną tėvo elgesį, Rėjų užplūdo neįtikėtina pykčio ir užuojautos banga. Dabar visai nenorėjo galvoti apie tą sukrėstą mažą mergaitę ar jos gailėtis.

– Mede. – Jis uždėjo delną jai ant sprando, nykščiu pajuto jos pulsą ir bandė surasti tinkamus šioje situacijoje žodžius, kurie neskambėtų globėjiškai. – Aš nemažas, tą žinau. Bet, patikėk manimi, mes kuo puikiausiai suderinami.

– Iš kur tu...

Jis prispaudė pirštą jai prie lūpų ir nutildė.

– Buvau šiurkštus. Nedaviau tau laiko prisiderinti. Štai kodėl buvo taip nepatogu.

Ji varstė jį akimis.

– Bet aš ne...

– Šį kartą būsiu atsargus.

– Bet jeigu...

– Mede, – pertraukė jis, pakišęs ranką jai po marškinėliais, vos liesdamas glostė švelnią jos odą. – Aš sugebu geriau, pažadu. – Prisitraukė ją visą išraudusią arčiau, spausdamas skausmingą kelnių gūbrį prie jos pilvo, ir lūpomis palietė kaktą. – Ar pasitiki manimi?

Vos nepridūrė, kad žino, ką daro, bet susilaikė. Matydamas jos dvejones, sutrikimą žvilgsnyje, nebebuvo toks tikras, kad viską taip puikiai žino. Ar kada nors jis yra taip stipriai troškęs moters?

Pasistengė šią mintį nuvyti.

Tokios mielos, patrauklios ir pažeidžiamos moters jis dar nėra sutikęs. Tačiau šį kartą būtinybė, begalinis troškimas vėl ją turėti kilo todėl, kad po labai ilgo laiko jis turėjo kai ką įrodyti.

Medė priglaudė delnus Rėjui prie krūtinės, pajuto greitą jo širdies plakimą, derantį prie josios, ir neįstengė atsisakyti.

Joks vyras nėra žiūrėjęs į ją su tokiu geismu. Galėtų dabar netgi mirti. Matė, kaip įsitempė jo žandikaulis, kaip išsiplėtė vyzdžiai, ryškiai mėlynos akys virto aistringai juodomis ir juto neįtikėtinai didžiulę erekciją.

– Sutinku, jeigu esi tikras, kad viskas bus gerai.

Jis sukikeno, gilus kimus garsas nuvilnijo jos stuburu ir grąžino į tikrovę.

– Bus geriau negu gerai.

Jo rankos leidosi žemyn, tačiau, kai atsegė džinsų sagą, ji sugriebė jo riešą.

– Palauk. Mes negalime to daryti čia. Filo kabinete? Vidury dienos?

Jis nusišypsojo.

– Žinoma, kad galime.

– Bet... – Prieš ištariant garsiai, jis nutraukė protestą, uždengdamas jos lūpas savosiomis.

Galva prigludo prie durų, lengvas spynos spragtelėjimas nuaidėjo kaip bažnyčios varpai.

Jo liežuvis tyrinėjo, ieškojo, pažino jos burnos kontūrus. Tada krimstelėjo apatinę lūpą.

– Niekas mūsų nepamatys, nebent turėtų žiūronus. O jeigu Filas nori išsaugoti darbą, mums netrukdys.

Nelaukdamas atsakymo jis pasilenkė ir nutraukė jos džinsus ir kelnaites.

Medė išsivadavo iš drabužių apsvaigusi nuo geismo, užplūdęs uždrausto malonumo troškimas jaudino dar labiau. Ar ji kada nors yra padariusi ką nors tokio spontaniško?

Tačiau, kai apglėbęs per pečius, Rėjus vedėsi ją prie sofos, Medė pajuto, kaip po atsegta liemenėle išlaisvintos siūbuoja krūtys, kaip marškinėlių kraštas braukiasi per nuogas šlaunis, oro gūsis paglosto jos intymiausią vietelę, ir sustojo.

Jis pažvelgė sau per petį, kilstelėjo antakius.

– Kodėl aš beveik nuoga, o tu apsirengęs?

Jis dar plačiau išsišiepė ir linktelėjo.

– Ištaisykime šį nesusipratimą.

Sukryžiavęs rankas Rėjus suėmė savo marškinėlių kraštus ir nusivilko juos per galvą.

Medė spoksojo į jo dailaus pilvo raumenis, paskui akimis rijo nuostabią krūtinę. Plaukų kuokšteliai žėlė aplink plokščius spenelius, palaipsniui siaurėjo ir dingo džinsuose.

Ji apsilaižė norėdama sudrėkinti išdžiūvusias lūpas, jis nusispyrė mokasinus, atsisegė diržą ir prisėdo ant sofos ranktūrio nusimauti džinsų ir trumpikių. Didžiulė erekcija iššoko iš tamsių plaukų slėptuvės, ir ji aiktelėjo.

Tikėjosi, kad jis bus ne toks didelis. Deja.

Išgirdo šiurkštų kikenimą ir pakėlė žvilgsnį į jo alkanas apsunkusiais vokais šelmiškai žibančias akis.

– Liaukis nerimauti, – sumurmėjo, paėmė jos raką ir prisitraukė arčiau savęs.

– Lengva tau kalbėti, – atsakė Medė pajutusi, kaip jis prilietė pilvą tarsi įkaitinta geležis ir nusiuntė šoko bangas iki pat jos stuburo.

Jis nusikvatojo.

– Nagi, išrenkime ir tave, kad galėtume pereiti prie geriausios dalies.

Medės marškinėliai ir liemenėlė atsidūrė ant grindų, šalia kitų drabužių, ir ji pradėjo virpėti nuo svaiginančio laukimo ir baimės derinio.

– Na, argi taip ne geriau? – paklausė jis, žvelgdamas vis dar linksmai spindinčiomis akimis ir vienu nuospaudomis nusėtu delnu suėmė jos krūtį.

Medė atsiduso, kai jis žaidė su standžiu speneliu, nepaisydamas savo išdavikiško susijaudinimo, karšto ir įsirėmusio jai į klubą.

Tada panarino galvą ir lyžtelėjo ją. Pirštai paskendo minkštose jo garbanose, Medė sudejavo mėgaudamasi šiurkščiais liežuvio judesiais. Ugnis nuvilnijo žemyn, ir susikaupus jaudulio syvams, ji sudrebėjo. Galbūt dėl to verta iškęsti šiokį tokį nepatogumą.

Rėjus pakėlė galvą ir vėsesniam orui brūkštelėjus jos drėgną įkaitusią odą, ji trūksmingai įkvėpė. Tvirtomis rankomis suėmęs pečius ją apsuko, ir Medė pajuto karštą jo kūną savo dubeniu. Atsargiai pastūmė ją į priekį ir palenkė virš sofos.

Ji sudrebėjo, kai milžiniška erekcija palietė pabrinkusią jos lytį. Pasijutusi nesaugi, per daug pažeidžiama, ji pabandė atsitiesti.

– Ššš, viskas gerai, – sušnibždėjo Rėjus, raminamai glostydamas nugarą, glamonėdamas užpakaliuką. – Tokioje pozoje galiu geriau kontroliuoti įsiskverbimus.

Tada pirštais perbraukė intymiąsias garbanėles ir surado kietą pumpurėlį. Medė iš malonumo dusliai šūktelėjo.

Jo pirštai žaidė toliau, keldami ekstazės bangas, o ji klausėsi prislopintų garsų, jam viena ranka bandant užsimauti sargį. Medė krūptelėjo tarsi pažadinta iš gilaus miego, kai pajuto, kaip jis įsiskverbė.

Ji sudejavo maldaujamu gomuriniu balsu, kai jis įėjo į ją ilgu, lėtu, negailestingu judesiu. Medė atsiduso, ekstazė slopo, užleisdama vietą nemaloniam pojūčiui, maudimas buvo stipresnis, nei ji galėjo pakelti. Išsižiojo, norėdama pasakyti, kad liautųsi, kad jai per daug.

Bet taip nieko ir nepasakė, kai patyrę pirštai vėl ėmė glamonėti. Jis lietė, glostė, erzino, vis dar būdamas joje, kol nuo sukrečiančios malonumo bangos Medė trūktelėjo ir priėmė jį visą.

Ji sukūkčiojo, kai jis pradėjo judėti. Trumpi atsargūs įsiskverbimai ilgėjo, stiprėjo, griežtėjo, o stipri neslūgstanti malonumo banga vis kilo. Ji sušuko, kai užliejo ekstazės bangos, vien tam, kad galėtų kilti vėl, be pertraukos, be priežasties. Rėjus suėmė jos klubus ir įsiūbavo negailestingą ritmą.

Medė išsilenkė, cunamio dydžio banga pakilo ir krito ant jos, nusviesdama į užmarštį, į gryniausios ekstazės antplūdį, kur nėra vietos nei mintims, nei dar kam nors.

Vienuoliktas skyrius

– Manau, man patinka fobijos gydymas.

Medė plačiai nusišypsojo, Rėjaus krūtinės plaukeliai kuteno jai skruostą, o pasitenkinimo kupinas kikenimas nuvilnijo po jos ausimi. Juodu visiškai nuogi gulėjo ant Filo sofos, ilgos Rėjaus kojos buvo susipynusios su jos.

Kas žinojo, kad seksas gali būti toks nuostabus?

Jis tvirčiau apglėbė Medę per pečius ir pažvelgė į veidą.

– Tai, kaip suprantu, šį kartą nebuvo jokių šalutinių poveikių?

– Nė vieno, – entuziastingai atsakė mergina.

Pasirąžė, švelnus maudimas tarpkojyje buvo niekai, palyginti su pergalingu švytėjimu. Užliejo pasitenkinimo banga prisiminus, kaip jis taip atsargiai į ją įėjo ir suteikė stulbinantį...

Medė pašoko.

– O Dieve.

Apstulbusi apsidairė aplinkui. Filo stalas, apkrautas aukštomis popierių šūsnimis, stalčiai pilni išsipūtusių aplankų, vazone vystanti gėlė, net ir prabangi sofa, ant kurios jie dabar drybso visiškai nuogi.

– Kažkas negerai? – ramiai paklausė Rėjus.

– Mes ką tik tai darėme Filo kabinete?

Rėjus susiraukė.

– Suprantu.

– O tu – mano viršininkas... – Susijaudinusi nutilo.

Rėjus vieną ranką pasikišo po galvą, kita vos liesdamas glostė jai nugarą, nusileido iki užpakaliuko.

– Labai įžvalgu, – nerūpestingai tarė jis.

– Rėjau, negi nesupranti, kaip tai svarbu? Aš išgijau.

– Nuo ko?

Ji uždėjo ranką ant pilvo.

– Manęs nepykina, aš net nesijaučiu keistai. Jaučiuosi nuostabiai.

– Gerai, – tarė glostydamas jos užpakaliuką. – Bet dėl ko nesijauti keistai?

– Dėl to, ką mačiau darant tėvą su ta sekretore. Tai nebesvarbu. Man neberūpi. – Medė įsitaisė mėgaudamasi tuo, kaip Rėjaus krūtinės plaukeliai liečia jautrius spenelius, ir pabučiavo jam skruostą. – Rėjau, tu mane išgydei.

Jos veide nušvito šypsena, ji mėgavosi nerūpestingumu ir laisve.

Vis dar ją glamonėdamas, Rėjus nusijuokė.

– Malonu, kad galėjau pasitarnauti.

Medė nusijuokė. Ir sudrebėjo.

Rėjus suėmė ją per pečius ir atitraukė.

– Nagi. – Atsisėdo ir nuo grindų pakėlė jos marškinėlius. – Kad ir kaip man patiktų akimis ryti tavo nuogą kūną, – tarė gašliai nužvelgdamas jos krūtis ir paduodamas marškinėlius, – čia darosi vėsoka.

Medė juos užsivilko, stengėsi nuvyti staiga sukilusį nusivylimą.

Štai ir viskas. Jos begėdiškas nuotykis baigtas. Jie bandė tol, kol padarė viską taip, kaip reikia. Bet dabar, kai padarė, nebeliko ko tyrinėti.

Jie apsirengė tylėdami, bet metusi žvilgsnį į raumeningas Rėjaus strėnas, į medvilnines trumpikes, Medė negalėjo susivaldyti neatsidususi.

Kodėl Ponas Netinkamasis turi būti toks skanutis?

Iš jo profesionalaus elgesio, neabejotino pasitikėjimo savimi lovoje ir dominuojančios arogancijos, leidusios jam įžygiuoti į kavinę ir pareikalauti, kad ji vėl su juo permiegotų, buvo aišku, kad Medė – tik viena iš labai ilgo užkariautų moterų sąrašo. Jis buvo dėmesingas, kai ji vos neapsivėmė jo akyse ir stebinamai jautrus, bandydamas išgauti tiesą. Bet ji nesiruošė savęs apgaudinėti. Po dienos kitos jis jau bus susiradęs kitą.

Medė užgniaužė kylantį gailestį. Ir mintį, kad jai prireiks daug daugiau laiko pamiršti jį, nei jam padaryti tą patį.

Ji suspaudė lūpas ir susirišo plaukus į uodegą, prisiversdama nusukti žvilgsnį, kai jis per galvą užsivilko marškinėlius, uždengdamas nuostabią savo krūtinę.

Netapk sentimentali, kvailute. Tai siautėja tavo endorfinai.

Žinoma, taip lengvai jo nepamirš. Nes joks vyras niekada jos taip nejaudino ir nevertė jaustis lovoje taip, kaip jis. Bet visos savybės, dėl kurių jis buvo toks nuostabus lovoje, pavertė jį visiškai netinkamu Medei visais kitais atžvilgiais.

Sėdėdama ant sofos ji užsirišo sportbačius.

Medė niekada nebuvo iš sentimentaliųjų. O metų metus stebėdama santuokinę tėvų agoniją sužinojo, kad aistra galiausiai išblėsta. Tikri santykiai turi būti kuriami ant suderinamumo, draugystės ir ko nors apčiuopiamo pagrindo. Puikaus, net ir nuostabaus sekso neužtenka. Kad ir koks velniškai gražus Rėjus Kingas, kad ir kaip gausiai apdovanotas gamtos, ji beveik nieko apie jį nežinojo, o to, ką žinojo, pakako, kad jis netinkamas jai.

– Apie ką galvoji?

Ji pasuko žvilgsnį ir pamatė Rėjų sėdintį greta, sužeistą koją jis buvo ištiesęs priešais.

– Apie nieką.

Vienkartinis nuotykis buvo vienkartinis nuotykis. Šiek tiek žemino suvokimas, kad ji negali jo priimti paprastai, nors žinojo, kad turėtų.

Rėjus uždėjo ranką jai ant kelio, švelniai patrynė.

– Tu tikra?

Medė liūdnai jam nusišypsojo, pagalvojo, kad, kaip sekso galiūnas, šis vaikinas gali būti ir gana jautrus.

– Taip.

Uždėjo delną jam ant rankos.

Jis pažvelgė į suglaustus jų delnus ir ji pajuto, kaip Rėjus šiek tiek įsitempė.

Medė pakėlė ranką žinodama, kad nenorėdama peržengė kažkokią nematomą ribą.

Jis nusuko žvilgsnį, ir išgirdo jį sakant:

– Neturėtum leisti, kad tave taip veiktų tėvų elgesys, – tarė santūriai bet nuoširdžiai.

Jų žvilgsniai susitiko, ir trumpą akimirką Medei atrodė, kad jose mato skausmą, tokį stiprų ir nežabotą, jog jai atėmė kvapą.

– Jie gali sumauti tau gyvenimą. Bet tik jeigu jiems leisi.

– Suprantu, – atsakė ji. Bet iš tikrųjų nesuprato. Ir staiga labai užsigeidė suprasti. Galbūt tai buvo tik vienkartinis nuotykis, bet šį rytą jis gilinosi į jos praeitį, kodėl ji negali padaryti to paties? – O kokie buvo tavo tėvai?

– Mano? – Jis išplėtė akis. – Kas žino? – nerūpestingai gūžtelėjo. – Beveik jų neatmenu. Jie mirė, kai buvau dvylikos.

– Ak, Rėjau, užjaučiu. – Medę užliejo gailestis. – Turėjo būti siaubinga. – Jos tėvai buvo savanaudžiai egoistai, bet, kad ir kokie buvo jų trūkumai, be jų būtų buvę sunkiau. – Turi brolių ar seserų?

– Ne. Mane užaugino senelis. Taip ir atsidūriau Kornvalyje, Trevanų dvare.

– Kur gyvenai prieš tai? – paklausė negalėdama sulaikyti smalsumo, kilusio jau po pirmojo klausimo apie jo gyvenimą.

– Visur. Havajuose. Kalifornijoje. Kurį laiką – Kosumelyje.

Tai paaiškino keistus amerikietiškus žodžius ar frazes, lėtą jo kalbos ritmą.

– Mano tėvai buvo netradiciniai, – bėrė jis, įsispirdamas į mokasinus. – Mes gyvenome kelionių vagonėlyje ir sekėme paskui bangas. Tėvas vadino mus trimis laisvomis sielomis. – Jo akys patamsėjo. – Kvailas pokštas, bet mama visada juokdavosi, kai jis taip pasakydavo.

Medei suspurdėjo širdis. Jis kalbėjo taip atsainiai. Bet kodėl melavo, kad beveik neatsimena tėvų, juk jų netektis akivaizdžiai vis dar skaudina.

Medė palietė jo nugarą.

– Tau vis dar jų trūksta?

– Ką? – Jis pasisuko ir nustūmė jos ranką. – Kažin. Jie mirė beveik prieš dvidešimt metų. – Jis atsikėlė, tvirčiau atsistojo ant sužeistos kojos. – Patikėk, aš nesu toks sentimentalus.

Paskutinį žodį ištarė taip, tarsi tai būtų įžeidimas.

– Eime. – Ištiesė jai ranką ir pakėlė. – Kol Filas nepradėjo belstis į duris.

Kai Rėjus atsargiai lydėjo ją iš Filo kabineto, Medė suprato, kad norėtų jo paklausti šimto ir vieno klausimo. Kaip mirė jo tėvai? Ar senelis užpildė likusią spragą? Ir kaip jis jautėsi gyvenimo nuneštas į Kornvalį, į tą rūstų, grėsmingą namą tarp uolų, kai vaikystę praleido kartu su mylinčiais tėvais, kurie, kaip ji suprato iš tų kelių trumpų sakinių, dievino jį ir vienas kitą?

Ar buvo sunkiau turėti tai, apie ką ji visada svajojo, – šiltus, jaukius namus ir mylinčius tėvus, kurie tavimi rūpinasi, – ir tai prarasti, ar niekada to neturėti?

– Mede, tu ir vėl galvoji? – paklausė jis, laikydamas ranką jai ant liemens, jiems einant koridoriumi kavinės link.

Ji šyptelėjo.

– Tik mąstau, kaip pažiūrėsiu Filui į akis, – tarė žinodama, kad negali klausti klausimų, dūzgiančių jos galvoje. Neturėjo teisės to daryti. Ir, šiaip ar taip, abejojo, ar jis atsakytų.

– Turime sugalvoti įtikinamą istoriją, ką ten veikėme visą šį laiką, – pridūrė. – Kitaip Filas niekada neleis man to pamiršti.

– Filas jau bus supratęs. Ir, šiaip ar taip, juk tai ne paslaptis.

Arogancija ir pasitikėjimas priminė, kad jis, šiaip ar taip, yra jos viršininkas.

– Vis tiek norėčiau, kad jis nesužinotų. Nesijaudink, ką nors sugalvosiu.

– Nesugalvosi. Jeigu jis dar nebus atspėjęs, aš jam pasakysiu.

Medė sustojo ir įsispoksojo į jį.

– Bet tu negali.

– Kodėl?

– Nes aš čia dirbu.

Negi jis tikrai toks bukas?

– Tai kas? – Jis gūžtelėjo pečiais. – Tu turi teisę į seksualinį gyvenimą.

– Vis tiek... – Medė ieškojo dar vienos priežasties. Reikėjo išlaikyti jų nuotykį paslaptyje. Kad ir kaip kasdieniška tai buvo Rėjui, jai tai nebuvo įprasta. Ji ketino apie tai dar pamąstyti. Bet dabar nebūtų galėjusi pakęsti, jeigu jie taptų virtuvės apkalbų objektu. – Nenoriu, kad Filas žinotų.

Ji lėtai įkvėpė, bet pritrūko oro, kai jis paėmė jos ranką.

– Mede, tik nesakyk, kad viskas baigta.

– Bet... – Ji pamatė, kaip įsitempia jo žandikaulio raumenys ir žinojo, kad Rėjus jaudinasi. Ir tada įsitempę jos raumenys atsileido, ir vis dar jautri vietelė jos tarpkojyje pradėjo tvinksėti. – Bet kodėl tu nori viską pakartoti?

Kai tik išgirdo, ką pasakė, norėjo tuos žodžius atsiimti ir užkasti kur nors labai giliai.

Rėjus daugiau nei kartą nuvedė ją iki nirvanos. Bet Medė neketino savęs apgaudinėti, kad atsilygino jam taip pat. Lovoje ji nebuvo tokia įgudusi, ir tai žinojo. Vis tiek norėjo, kad nebūtų jam tiek daug pasakiusi. Ji atrodo reikli, bet ir apgailėtina.

Ji susigūžė.

– Ar gali apsimesti, kad to negirdėjai? – paklausė, jausdamasi siaubingai pažeminta.

Rėjus lėtai papurtė galvą, tyrinėdamas jos veidą su išraiška, kuri, jos siaubui, galėjo būti ir gailestis.

Ji laukė. Jautėsi tokia pažeminta, kad norėjo mirti vietoje. Bet, užuot iš jos pasijuokęs ar pasakęs ką nors paguodžiamo, jis prisimerkė ir vieną akimirką pamanė, kad jo akyse įžiūrėjo įtūžio žiežirbą.

Rėjus sugniaužė kumštį. Dabar jis norėjo tik sumedžioti šunsnukius, atėmusius Medės pasitikėjimą savimi ir vietoje juos pasmaugti. Įkišo ranką į užpakalinę džinsų kišenę.

Ji kalbėjo visiškai rimtai. Matė tai iš jos veido ir droviai nuraudusių skruostų. Ji nė nenutuokė, kokia yra nepakartojama. Norėjo pasakyti, kad jos nepatyrimas be proto traukia, kad ji yra maloniausia, labiausiai gundanti moteris, kokią tik yra sutikęs, bet ar įmanoma tai pasakyti nesudarant įspūdžio, kad jaučia jai daugiau?

Dabar negalėjo sau to leisti.

Nes jau ir taip susimovė. Dažniausiai Rėjus būdavo labai konkretus su moterimis dėl to, ko nori ir ko nenori iš santykių. Jis nustatydavo ribas ir niekada jų neperžengdavo. Tai padėdavo valdyti situaciją ir išvengti bjaurių scenų, kurios lauktų ateityje. Bet su Mede jis tas ribas peržengė. Tiesą sakant, niekada net nebuvo jų nustatęs. Nes jį išblaškė asmeniniai poreikiai.

Po trumpo širdingo pokalbio Filo kabinete, kai išpliurpė visas tas nesąmones apie tėvus, žinojo, kad laikas nustatyti ribas. Ir paaiškinti, kad nesijaučia jaukiai, taip intymiai atviraudamas.

Bet dabar Medės žvilgsnį temdo gėda. Tarsi negalėtų patikėti, kad jis nori dar kartą su ja permiegoti. Ir jis neįsivaizdavo, kaip pasakyti tai, ką turėjo pasakyti, dar labiau nepamindamas jos pasitikėjimo savimi.

– Mede. – Rėjus suėmė jos skruostą, pajuto instinktyvų atsakomąjį virpulį ir suprato, kad toli gražu dar niekas nebaigta. Dabar jis turėjo eiti įtemptu lynu. Ir darė tai užrištomis akimis. – Maniau, kad šį kartą tau patiko.

Žalios švytinčios akys išsiplėtė.

– Patiko. Juk žinai.

– Tai kodėl negalėtume tuo pasimėgauti dar?

Padėjo ranką jai ant peties, nykščiu perbraukė raktikaulį ir pajuto plakantį pulsą.

– Bet...

– Aš neieškau nieko rimto, – tarė nerūpestingai, bet stebėjo jos reakciją įdėmiai kaip vanagas.

Ji labiau sutriko nei nusiminė.

– Žinau, – atsakė, šiek tiek jį nustebindama.

– Būsiu Kornvalyje dar kokį mėnesį, – pridūrė jis atsargiai, stengdamasis nesuteikti jokių ilgalaikių santykių vilčių.

Tiesą sakant, Rėjus neturėjo jokių konkrečių planų dėl grįžimo į Londoną. Jis paliko firmą gerose rankose ir buvo patenkintas, galėdamas apie ją pamiršti, kol kaip koks atsiskyrėlis gyveno senelio namuose. Vienas dalykų, apie kuriuos jis tvirtai buvo pasiryžęs negalvoti, buvo ateitis, nes jis buvo labai užsiėmęs praeitimi. Nors dabartinis jo elgesys atrodė nerūpestingas ir hedonistiškas, nusprendė, kad, jeigu leis laiką su Mede, reikia nustatyti ir galutinę datą.

– Dar turiu atgauti jėgas, bet, kai ateis žiema, grįšiu į Londoną. – Pirmą kartą po ilgo laiko nuo šios minties iš baimės nesusuko skrandžio. – Bet nesuprantu, kodėl iki tol negalėtume pasimėgauti vienas kitu.

– Aš ne... – Medė aiškiai pritrūko žodžių.

– Per tą laiką galėtume suteikti vienas kitam daugybę malonumo. Kam tai atimti, kai nėra jokio reikalo?

Jos kaktoje išryškėjo susikaupimo raukšlelė. Tarpkojyje jis pajuto pulsuojantį karštį. Velnias, ji tikrai žavi. Ir nepakartojama. Kada jam paskutinį kartą teko taip stengtis, kad įsitemptų moterį į lovą?

– Ką manai apie santykius be įsipareigojimų? Praleisime kelias savaites, tyrinėdami ypatingą seksualinę chemiją tarp mūsų, ir pasuksime savo keliais. Ir niekas neliks įskaudintas.

Apvalios žalios akys žvelgė veriamai.

– Jokių įsipareigojimų. Jokių pažadų. Tik puikus seksas?

– Teisingai.

Laukdamas jos atsakymo Rėjus juto, kaip daužosi širdis. Šypsena išnyko, ir jis sunerimo. Ar kada nors jis taip žūtbūtinai troško, kad moteris sutiktų?

– Gerai, – atsakė, tarsi vis dar svarstydama. – Manau, bus smagu.

– Puiku.

Jis sugriebė ją per liemenį ir prisitraukė pabučiuoti, palengvėjimas ir euforija nustelbė laukimo įtampą.

Medė sukikeno, bet kaktoje vėl įsirėžė nedidelė raukšlelė.

– Vis dėlto, Rėjau, ar gali man pažadėti vieną dalyką?

Jam širdis nusirito į kulnus. Pažadai buvo vieni labiausiai vengtinų dalykų santykiuose.

– Žinoma, – atsakė atsargiai, nuoširdžiai tikėdamasis, kad tai, ką ji turi galvoje, nebus labai sudėtinga.

– Pažadėk man, – švelniai tarė ji, – kad niekada neapsimetinėsime, jog tarp mūsų yra kažkas daugiau.

Jis atsiduso, nors bijojo pripažinti, kad laukė užgniaužęs kvapą.

– Duodu žodį, – atsakė patenkintas, kad šį pažadą tesėti bus taip lengva.

– Gerai. – Ji nedrąsiai šyptelėjo, žvilgsnyje jaudinamai atsispindėjo drovumas ir aistra. – Galėčiau šįvakar savo kotedže paruošti tau vakarienę, – tarė ji, žiežirbos jos žaliose akyse atėmė jam kvapą. – Ir galėsime aptarti sąlygas.

Rėjus sukikeno.

– Būsiu. – Suspausdamas ją rankose vėl pabučiavo. – Kada? – paklausė, ir nuo minties, kad po mėnesių, kai vienas mito pusfabrikačiais, dabar su nuostabia pašnekove valgys naminį maistą, jam šoktelėjo širdis.

– Atvažiuok septintą. – Medė bakstelėjo pirštu jam į krūtinę, akys buvo padūmavusios nuo aistros. – Kai vėliau tavęs norėsiu, pasakysiu.

Jis nusijuokė, o kraujas plūstelėjo tiesiai į tarpkojį.

Velnias, kaip gera sugrįžti į gyvųjų pasaulį.

Dvyliktas skyrius

Žvelgdama į nekeliančią apetito masę padažų keptuvėje Medė pasijuto taip, tarsi jos skrandyje lizdus būtų pradėjusios sukti milžiniškos gyvatės.

Bešamelio padažas susitraukė. Kaip galėjo taip nutikti, kai jį yra gaminusi milijoną kartų? Prispaudė ranką prie pilvo ir du kartus lėtai įkvėpė.

Galbūt dėl to, kad jos nervai buvo įtempti, lyg tuoj nutrūksianti styga?

Kodėl, po galais, ji pakvietė Rėjų vakarienės? Tuo metu tai atrodė puiki mintis.

Jos hormonai vis dar šėlo, o nuo minties, kad jis vis dar jos geidžia, pasitikėjimas savimi užaugo kone iki dangaus. Kai jis pasiūlė bendrauti be įsipareigojimų, o ji nerūpestingai sutiko, protą aptemdė endorfinų antplūdis.

Jokių įsipareigojimų ir jokių pažadų reiškė jokių lūkesčių. O to ji ir norėjo. Neturėjo nė menkiausio supratimo, kodėl Rėjus taip jos geidžia, bet neketino antrą kartą žiūrėti dovanotam arkliui į dantis. Kada ji dar sulauks panašaus pasiūlymo? Ir galimybės ištrūkti iš rutinos, kurioje sukosi metų metus?

Per kelias pastarąsias savaites ji galės išnaudoti neišsenkamas Rėjaus Kingo galimybes lovoje ir pagardinti savo nuobodų seksualinį gyvenimą, tereikės tik mėgautis šia kelione.

Pasiūlė paruošti jam vakarienę, nes mėgo gaminti. Tai ją ramino. O pakviesdama į kotedžą, norėjo jaustis saugi. Prieš jiems šįvakar sušokant į lovą, ji planavo visiškai atsipalaiduoti ir kontroliuoti padėtį.

Bet, kai po popietės, praleistos Filo kabinete, ėmė sklaidytis geismo svaigulys, Medę apniko abejonės, kurios lyg varnos leidosi žemyn ir lesiojo jos šalto proto trupinėlius.

O jeigu ji padarė nedovanotiną klaidą? Ar ji tikrai gali susitvarkyti su tokiu galingu vyru kaip Rajenas Kingas? Medė buvo visiškai nepatyrusi, o jis buvo tokių santykių ekspertas. Ir kaip nuolatinis endorfinų perdozavimas paveiks jos sveiką protą?

Pirmoji pasirodžiusi varna buvo Filas. Medė tvirtai pasiryžo pabaigti savo pamainą, naiviai tikėdamasi, kad viršininkas bus galantiškas ir neužsimins apie jų su Rėjumi dvidešimties minučių pasišalinimą. Deja. Tiesa, Rėjus irgi visai nepadėjo šioje situacijoje – savininkiškai ją pabučiavo, visiems matant, išprovokuodamas lankytojų aplodismentus bei vadybininko šūksnį, ir pasipūtėliškai krypuodamas išžygiavo pro duris.

Medė nubėgo į virtuvę, bet po dešimties minučių Filas ją surado ir prispaudė prie bufeto.

– Mede, ką, po velnių, čia žaidi?

– Nesuprantu, ką turi omeny, – atsakė ji, stengdamasi kalbėti tiesiai, bet jai sekėsi nekaip, o nuo Rėjaus bučinio kaito skruostai.

– Nešnekėk taip su manimi. Iš to, ką žinau apie Rėjų, galiu nuspėti, ką veikėte mano kabinete.

Skruostai, regis, tuoj užsidegs.

– Aha, taip ir maniau, – burbtelėjo Filas, purtydamas galvą.

– Atsiprašau, – sumurmėjo Medė.

Kodėl tai, kas dar prieš dešimt minučių atrodė kaip išlaisvinanti patirtis, dabar staiga tapo tik nebrandžiu ir skubotu sprendimu?

– Neatsiprašinėk, tu nekalta. Rėjus taip veikia moteris. Visada veikė. Net kai mokėmės mokykloje. Galėjo gauti bet kurią merginą. Visi jautėme jam pagarbą.

Medė gurktelėjo. Filas jai nepasakė nieko, ko ji pati negalėjo numanyti. Ir, tiesą sakant, sužinojusi, kaip Rėjui sekasi su moterimis nuo pat ankstyvos jaunystės, susinervino.

– Bet niekada su nė viena nelikdavo, – niūriu balsu tarė Filas. – O kai kurios tikrai labai stengėsi laikytis jo įsikibusios. – Jis atsiduso. – Kad ir ką jis tau sakė, kad ir ką žadėjo, jis niekada tų pažadų netesės. Myliu tą vaikiną kaip brolį. Bet su moterimis jis toks pat patikimas, kaip Viagros apsirijęs Kazanova.

Medės pečius surakino geležinės replės. Jai tikrai nereikėjo to žinoti.

– Viskas gerai, Filai. Žinau, ką darau. – Ar bent jau tikėjosi, kad žino. – Nesijaudink.

Filas gūžtelėjo pečiais, atrodė, kad pasiduoda.

– Gerai, turbūt tavęs neperkalbėsiu. – Jis pasilenkė ir broliškai pabučiavo jai į kaktą. – Bet nė už ką jo neįsimylėk. Nes širdį skaudės tik tau.

Rankiodama šerelius nuo įrankių lentynos Medė nusijuokė. Kas galėjo žinoti, kad Filas toks romantikas? Gyvatės jos skrandyje pradėjo rimti, ir ji ėmėsi naikinti gumulus savo bešamelio padaže.

Galbūt Filo pamokslas ir leido geriau suprasti situacijos, į kurią įsivėlė, rimtumą. Ir tai, koks patyręs lovos reikaluose yra Rėjus. Bet, ačiū Dievui, jai tikrai nereikėjo jaudintis, kad galėtų įsimylėti savo santykių be įsipareigojimų partnerį.

Medė nebuvo romantikė. Ir niekada nebus. Ji matė, ką meilės iliuzija, kaip mėgo vadinti Kelas, padarė jos tėvams. Jie juk visada rodydavo savo meilę vienas kitam, kol galiausiai sudraskė vienas kitą į skutelius.

Pro langą spoksojo į vakaro šviesas. Medė neturėjo jokių iliuzijų dėl meilės. Nes gyvenimas, matant nuolat besipjaunančius tėvus, jai įrodė, kad meilė neegzistuoja.

Taip, vieną dieną ji nori turėti stabilius, tvirtus santykius ir sukurti namus, kuriais galėtų didžiuotis, su vyru, kuris ją gerbtų ir ja rūpintųsi. Su vyru, kuriuo galėtų besąlygiškai pasitikėti. Taip, kaip jos motina niekada negalėjo pasitikėti tėvu.

Bet Medė jau žinojo, kad Rėjus nėra toks vyras, ir turėjo pakankamai proto nesitikėti, kad sugebės jį tokiu paversti, jei tik skirs pakankamai laiko, pastangų ir kantrybės.

Šis vakaras bus kartelė ateinančioms savaitėms. Ir ji taip nervinosi vien dėl to, kad norėjo viską padaryti teisingai. Norėjo atrodyti pasitikinti savimi ir kontroliuojanti padėtį, bet ir patraukli, kerinti ir gundanti. Ji giliai įkvėpė ir lėtai iškvėpė. Tai reiškė, kad reikia nusiraminti.

Ji užpylė vis dar negražų, bet visai pakenčiamą padažą ant lazanijos.

Iš tikrųjų ji troško būti kaip Mata Hari. Užklojo lakštus ant pakepintų daržovių. Įkišo baigtą lazaniją į orkaitę. Būti Mata Hari buvo sunkiai įveikiama užduotis bet kuriai moteriai, o ypač tokiai, kuri didžiąją savo gyvenimo dalį praleido vaidindama pelytę Minę.

Tada viryklės laikrodyje pastebėjo, kiek valandų.

Pusė septynių!

Išsitraukusi virtuvinį rankšluostį, kurį buvo užsikišusi už džinsų, ir nusviedusi jį ant spintelės, Medė puolė į batų dėžutės dydžio miegamąjį.

Jai liko mažiau nei valanda iš pelytės Minės virsti Mata Hari, šių namų deive.

Kai sučirškė durų skambutis, Medė pašoko ir nusišluostė drėgnus delnus į paprastą juodą suknelę, kurią išsirinko po varginančio įvairių derinių matavimosi. Iš viršutinės lentynos išsitraukė vieną iš savo šilko tapybos darbų, sukurtų šį pavasarį, ir panaudojo kaip šalį – susirišo juo plaukus, kelias sruogas ištraukė, kad kristų ant veido, ir tikėjosi, jog atrodys patraukliau. Įsispyrė į prie suknelės derančius juodus aukštakulnius, perėjo prieškambarį ir atidarė sunkias ąžuolines duris.

Platūs Rėjaus pečiai užstojo vakaro šviesas, o žvilgsnis nuslydo jos figūra. Suknelės iškirptė nebuvo gili, bet dėl tokio apžiūrinėjimo krūtinėje įsiplieskė liepsna.

– Labas, Medlina, – kimiu balsu gundančiai pasisveikino jis. Padavė butelį vyno, kurį buvo pasikišęs po pažastimi. – Nupirkau prancūziško Merlot. Tikiuosi, tiks prie to, ką gamini.

Ji pažvelgė į etiketę. Vynas atrodė brangokas ir rafinuotas, ir tikrai per geras tam jovalui, kuris laukia orkaitėje.

– Puikiai tiks.

Medė staigiai atsitraukė, spausdama butelį rankoje. Nelygūs jo žingsniai bildėjo grindimis už jos, ir ji prisivertė sulėtinti žingsnį.

Atsipalaiduok. Susikaupk.

Skubiai įkvėpė.

Ir nepamiršk kvėpuoti, Mata Hari, kol dar nenualpai.

Su trenksmu pastatė butelį ant nedidelio pušies stalelio svetainėje, kurį serviravo geriausiu močiutės porcelianu ir prisivertė atsigręžti į Rėjų. Jaukioje svetainėje jis atrodė neįtikėtinai didelis, jo galva vos lietė lubų lentas. Kodėl ji tik dabar pastebėjo, koks jis aukštas? Turėjo būti bent metro devyniasdešimties.

– Paruošiau vegetarišką lazaniją. – Ji pavartė rankose vieną iš peilių, padėjo jį ir sunėrė pirštus. – Tikiuosi, neturi jokių nusistatymų prieš baklažanus.

Jis šyptelėjo.

– Bent jau nieko apie juos nežinau.

Rėjus dėvėjo juodą odinį švarką, tamsiai mėlynus marškinėlius ir juodus džinsus, buvo nerūpestingai kryptelėjęs vieną klubą ir apžiūrinėjo kambarį.

Tiek ir naudos iš tų savų sienų. Medė buvo įsitempusi labiau nei metalinė spyruoklė, o jis atrodė labiau atsipalaidavęs nei bet kada, užgoždamas mažas erdves, tarsi būtų jų šeimininkas.

Tada pažvelgė į Medę.

– Iš kur gavai tą pajūrio peizažą? – paklausė smakru rodydamas jai už peties, nusivilko švarką ir užmetė ant kėdės atlošo. – Jis stulbinantis.

Ji pažvelgė per petį, nors ir žinojo, apie kokį paveikslą klausia Rėjus. Nutapė jį praeitą rudenį, neseniai po išsiskyrimo su Stivu.

– Aš jį nutapiau, – atsakė Medė šiek tiek atsipalaiduodama; toks plepėjimas tikrai nepakenks. Padės nesiblaškyti. – Tiesą sakant, tai tapyba ant šilko.

Jis priėjo arčiau. Medė staigiai įkvėpė, kai švelnūs jo rankų plaukeliai palytėjo ją, apsupdami tuo viliojančiu vyrišku muskuso ir feromonų aromatu.

– Tu tikra menininkė, – sumurmėjo jis. – Ir nuostabiai talentinga.

Medė nuraudo, nustebinta komplimento ir jo svarbos. Tapyba ant šilko jai visada buvo tik mielas hobis.

– Ačiū.

– Kodėl tapei jį tokia pikta? – paklausė Rėjus, žvelgdamas į akis.

– Kodėl taip manai? – paklausė ir Medė, vėl apstulbinta jo nuovokos.

Ji atplėšė savo žvilgsnį nuo Rėjaus ir pažvelgė į paveikslą. Tai, kad ji pyko ant Stivo ir ant savęs, buvo aiškiai matyti iš banguotų keterų ir aštrių bangų viršūnių, horizonte niūriai kybančių debesų. Tą dieną, kaip ji atminė, oras nebuvo ypatingai audringas, bet tokia buvo ji.

Medė krūptelėjo, pajutusi šiltą ranką sau ant sprando.

– Tu vis mane stebini, Mede. O mane nustebinti nelengva.

Stuburą tarsi nukrėtė elektra, o speneliai pavirto kietais akmenukais, kai jis glostė jai kaklą.

Rėjus apsuko ją, Medė uždėjo rankas jam ant krūtinės.

– Ar tai blogai? – paklausė sunkiai alsuodama.

– Blogai? Visai ne.

Jis švelniai prilietė jos lūpas savosiomis. Medė instinktyviai palinko prie jo, apatinė lūpa virpėjo.

– Kodėl tu tokia nervinga?

– Aš... – Ji užsikirto. Buvo taip arti, kad galėjo matyti sidabrinius taškelius jo rainelėje, galėjo užuosti mėtinį jo burnos kvapą. Taigi, tiek tos Mata Hari. Vienas bučinys, ir jis tapo padėties šeimininku. – Man visko šiek tiek per daug, – prisipažino Medė.

– Suprantu. – Rėjus sukikeno ir priglaudė lūpas prie šiek tiek prasiskyrusių jos lūpų.

Medė panėrė pirštus į šilkines jo plaukų garbanas, o Rėjaus lūpos keliavo žemyn, skanaudamos jos kaklo. Ji atlenkė galvą, kad būtų patogiau, visas kūnas virpėjo iš troškimo, jaudulio, nerimas pagaliau išgaravo. Ji suraukė nosį ir giliai įkvėpė... Lazanija!

– Vakarienė! – sušuko, ištrūkdama iš jo glėbio.

Perbėgo per kambarį, ausyse skambėjo jo juokas.

Tai tiek ir tos namų deivės.

– Ji sugadinta.

Numetė apdegusias savo firminio patiekalo liekanas ant viryklės ir vėdino erzinančius dūmus.

– Galbūt tik šiek tiek.

Rėjus padėjo delną jai ant liemens ir padavė taurę vyno.

Medė skubiai gurkštelėjo, norėdama numalšinti gėdą, spaudžiančią jai gerklę, ir vos nepaspringo.

Jis delnu glostė jai nugarą.

– Nieko baisaus. Užsakysiu maisto iš viešbučio restorano, atveš kuri nors padavėja.

Medė pastatė taurę ant spintelės, pečiai nusviro. Ką ji bandė apgauti? Ji tam nesukurta. Nebuvo rafinuota ar jausminga.

– Atsiprašau, Rėjau. Bet nemanau, kad mums kas nors išeis.

Jis kilstelėjo antakius ir atrodė toks velniškai žavus, nors į žemę lįsk. Kodėl gi negali ir vilkas būti sotus, ir avis sveika? Ar bent jau nesudegusi į anglį...

– Visa tai dėl sudegusios lazanijos. – Jis švelniai nusišypsojo, neatrodė nė kiek atgrasintas. – Tai nesvarbu, Mede. Buvo miela, kad pasisiūlei, bet aš nesitikiu, jog man gaminsi.

– Žinau. Aš ne dėl to. Tai... – Ji pakėlė savo taurę, stebėjo sodriai raudoną skystį, teliūskuojantį į kraštus. – Aš tokia nervinga, kad net drebu.

Jis paėmė taurę ir atsargiai ją vėl pastatė ant spintelės.

– Turiu omeny, aš niekada nieko panašaus nesu dariusi, – išpyškino ji. – Net nenutuokiu, ką aš darau.

Jis atsargiai prisitraukė ją į glėbį. Medė mirktelėjo, šokiruota pajuto jo erekciją. Kaip jis gali būti susijaudinęs, kai ji taip viską sujaukė?

– Tu viską per daug komplikuoji, – tarė Rėjus, nuo žemo jo balso tembro Medė pašiurpo, pajuto, kaip susijaudino. – Aš puikiai žinau, ką darau, – pasakė jis, abiem rankom suimdamas jos veidą. – Taigi, tau nėra dėl ko jaudintis.

Rėjaus pirštai pasinėrė į jos plaukus ir tvirtai laikė galvą, kol bučiavo tirpdančiu bučiniu. Panika blėso, užleido vietą geismui, jo liežuvis glamonėjo josios, paskui tyrinėjo jos lūpas švelniais jausmingais brūkštelėjimais.

Jis pirmas nutraukė bučinį ir pakštelėjo jai į nosį.

– Tad kodėl tau neatsipalaidavus ir nepasimėgavus, ir neleidus vadovauti man?

– Pasistengsiu, – atsakė ji dvejodama, vis dar beviltiškai jausdama, kad jai visko per daug.

Jis dviprasmiškai išsišiepė, Medė tyliai sukikeno. Jis tikrai vertas nuodėmės.

– Nesijaudink, žinau puikią priemonę atsipalaiduoti.

Kai po valandos buvo pristatytos džiovintos geldelės su gražgarsčių salotomis, Medė buvo tokia atsipalaidavusi, kad buvo kone ištikta komos ir pasiruošusi leisti Rėjui daryti viską, ko tik jis panorės.

Tryliktas skyrius

Niūniuodama linksmą senos ritmenbliuzo dainos priedainį, Medė įžengė pro Trevanų dvaro vartus. Pakelėje šiureno nukritę lapai, o žvarbus rudeninis oras gėlė žandus. Lapkritis visada buvo mėgstamiausias jos mėnuo – gaivus ir įkvepiantis.

Ji nukėlė vieną koją per sėdynę ir paskutinius kelis metrus dviratį nusivedė, įsivaizduodama nuogą Rėjaus kūną mažytėje kotedžo dušo kabinoje šį rytą. Savo valioje turėdama karščiausią visatos vaikiną, ji tikrai buvo saugi nuo bet kokio gripo. Statydama dviratį prie sienos, ji sukikeno.

Lengvai nuraudusi stabtelėjo.

Dieve brangus, nuo kada ji įprato kikenti?

Išimdama maisto produktų maišą iš dviračio krepšio, Medė išsišiepė. Tikriausiai kuriuo nors metu per porą pastarųjų savaičių. Turint tokį meilužį kaip Rėjus Kingas, turbūt kiekviena moteris skrajotų kaip su sparnais, apsvaigusi nuo tokio gyvenimo ir endorfinų. Vyrukas buvo tarsi sekso atletas, pretenduojantis į auksą olimpiadoje. Aistringas, išradingas, nepavargstantis ir niekada nepasotinamas. Apglėbusi maišą ir tiksliai prisiminusi, ką jis darė su ja duše šį rytą, kūnu nubėgo malonūs virpuliukai.

Šypsena praplatėjo, kai kone sklęsdama dvaro paradinių durų link mintyse Medė dar pridėjo atsidavimą, dėmesingumą ir ekstremalų lankstumą. Giliai atsiduso. Rėjus mylėjosi taip susitelkęs, kad ji jautėsi esanti visatos centras.

Ranka sustingo ant durų belstuko. O šypsena priblėso.

Gerai, galbūt ji kiek perdeda. Net ir kaip moteris, porą savaičių perdozuojanti endorfinų. Ji gūžtelėjo pečiais. Be abejo, toks seksas kartais gali išmušti iš pusiausvyros. Gerai, kad tai suprato.

Ji nėra Rėjaus Kingo visatos centras. Taip pat, kaip jis nebuvo jos. Visa, kas juos siejo per pastarąsias dvi savaites, buvo daugybė intymių vakarienių ir dar intymesnių seksualinių patirčių. Juk, nors visi jos pojūčiai prisiderino prie kiekvieno jo kūno niuanso – viliojančio muskuso aromato, saldžiarūgščio jo odos skonio, šilkinio švelnumo plaukelių, kuriais perbraukus pirštu žemyn jis įsitempdavo, – daugiau nieko apie jį nežinojo.

Nes šis vyras saugojo savo asmeninį gyvenimą taip pat atidžiai ir uoliai, kaip ir mylėjosi. Tiesą sakant, jai to buvo per daug. Medė perkėlė maišą į kitą ranką ir kilstelėjo sunkų žalvarinį dvaro belstuką. Bet viskas tuoj pasikeis.

Ji čia atvyko su misija, nusprendusi, kad jo išsisukinėjimai kas kartą, kai ji užduodavo kokį nors klausimą, pradėjo darytis juokingi.

Vos tik jiems pradėjus savo neįpareigojantį nuotykį, Medė labai paisė jo ribų. Jų neįpareigojančio nuotykio tikslas buvo linksmintis ir... Ji stabtelėjo. Kaip Rėjus pasakė? Ak, taip, tyrinėti nuostabią seksualinę chemiją tarp jų. Ir tai buvo visiškai priimtina. Iš pradžių.

Ji neturėjo jokio trokšimo tyrinėti jo sielą, atskleisti praeities paslapčių, tuo labiau kad jis buvo taip priešiškai nusiteikęs. Todėl ji atsitraukdavo kaskart, kai jo akyse išvysdavo tą uždarą žvilgsnį, sakantį jai garsiau nei žodžiai, jog ji braunasi į uždraustą teritoriją. Be to, Rėjus kuo puikiausiai žinojo, kaip ją išblaškyti. O ji suprato, kad tam priešintis beveik neįmanoma.

Bet, tiesą sakant, kiekvieną pastarųjų dviejų savaičių naktį praleidę kotedže, jie jau baigė išsemti pokalbių temas.

Ji pabeldė į duris, o ant sprando pasišiaušė plaukeliai.

Liaukis sau meluoti, Vestmor.

Gerai, puiku. Jos sprendimas šįvakar jį aplankyti visai nebuvo susijęs su pokalbių temų trūkumu. Viską lėmė tai, kad smalsumas ją ėmė tiesiog smaugti.

Paprastai ji nelįsdavo ne į savo reikalus. Bet kuo atsargesnis darėsi Rėjus, tuo labiau jai knietėjo sužinoti, kodėl jam buvo taip svarbu išlikti paslaptingam. Visi tie klausimai, kurie dūzgė jos galvoje po jų pasimatymo Filo kabinete prieš porą savaičių, vis dar nedavė ramybės. Ir prisidėjo dar keli.

Kodėl jis taip ryžtingai jos neprisileido? Kodėl jam taip baisu atskleisti savo asmeninį gyvenimą? Kodėl jis nekalba net ir apie pačias nekalčiausias savo vaikystės smulkmenas? Ir kodėl jis taip ryžtingai po to pirmojo karto nebekvietė jos į dvarą?

Praeitą vakarą, kai šveitė jos gamintą vištieną ir šparaginį rizotą, o ji nagrinėjo, kaip jo banguoti plaukai sukasi už ausies, visi tie klausimai, kybantys ant liežuvio galiuko, pradėjo ją dusinti.

Mąsli jo galia, niūrumas, uždarumas, besislepiantis po atsipalaidavusiu, lengvai bendraujančiu šarmu, žavėjo ją. Taip, kad noras jį pažinti ir suprasti pradėjo virsti apsėdimu.

Bet tik šio ryto įvykiai paskatino Medę imtis kokių nors veiksmų.

Kol ji valėsi dantis, Rėjus pasirodė vonioje vienais apatiniais, apkabino ją per liemenį ir pasakė, kad ryt iš ryto jo laukia svarbus konferencinis skambutis, todėl šiąnakt turės nakvoti namuose.

Ji bandė teisintis, kad tas nerimėlis, jog pirmą kartą praleis naktį be jo, kilo tik dėl galimo endorfinų sumažėjimo. Bet negalėjo nepaisyti nusivylimo – ir skausmo, – kad jam net netoptelėjo jos pasikviesti į dvarą.

Ruošėsi pati tai pasiūlyti, bet jis pradėjo murmėti tuo žemu seksualiu balsu apie atsilyginimą už prarastą laiką, prispaudė ją prie dušo kabinos ir pradėjo lūpomis ieškoti pulso jos kakle ir, net nespėjus susivokti, ji jau tvindė vonios kambarį. Ji vis dar gulėjo išdribusi savo lovoje, matydama žvaigždes, šlapi plaukai drėkino užtiesalą, kai išgirdo suurzgiantį automobilio variklį, ir jis išvažiavo.

Jai prireikė viso pusvalandžio apsirengti ir nunešti pusryčių indus, kol pagaliau suprato, kad jų iš proto varanti vandens aerobika buvo tik dar vienas meistriškų Rėjaus išblaškymo būdų.

Ši mintis ją erzino, siutino ir tapo paskutiniu lašu.

Gerai, drauguži. Šį žaidimą galima žaisti ir dviese.

Planas, kurį ji sugalvojo, tvarkydama vonios kambarį, buvo kartu paprastas ir patenkinantis bei suteikiantis nuostabiai daug galios.

Ji išgirdo, kaip trakšteli durų spyna. Užliejo saldus pergalės skonis, lūpas iškreipė pasitenkinimo kupina šypsenėlė.

Prieš sutikdama Rėjų, ji niekada nebūtų išdrįsusi pasirodyti vaikino namuose nekviesta, kad ir kiek mąstymą keičiančio sekso jie būtų patyrę per dvi savaites. Bet, būdama su Rėjumi, kuris geidė jos vis dar taip pat aistringai ir galingai, kaip prieš dvi savaites, suteikė jai labai daug pasitikėjimo savimi, kurį ji dabar planavo tikslingai panaudoti.

Durys atsilapojo.

O taip. Dievas vis dėlto yra.

Pulsas įsišėlo, o įsitempę raumenys atsileido, kai ji spoksojo į kerintį vaizdą priešais. Jo oda žvilgėjo nuo prakaito, pabrėžiančio įspūdingus nuogos krūtinės kontūrus, o ploni sportiniai medvilniniai šortai buvo prilipę prie raumeningų šlaunų. Paraudęs susiraukšlėjęs randas virš kairiojo kelio tik dar labiau pabrėžė jo seksualumą.

– Mede? – Rėjus paėmė rankšluosčio, kurį buvo užsikabinęs ant kaklo, kraštą ir nusišluostė kaktą, jo balsas buvo šiek tiek prikimęs. – Atleisk, buvau treniruočių salėje. Negirdėjau, kaip beldei.

Medė įkvėpė svaiginančio feromonų ir prakaito aromato, jos šypsena praplatėjo.

– Atėjau su lauktuvėmis, – tarė, laikydama savo kruopščiai atrinktų dovanų maišelį. – Pagalvojau, gal įvairovės dėlei paruošiu vakarienę čia. – Ji nuleido akis. – O paskui aptarsime desertą.

Ji grakščiai praplaukė pro jį žinodama, kad nauji juodi džinsai tobulai pabrėžia užpakaliuką. Ar ji tik įsivaizdavo, ar jis tikrai neatrodė toks savimi pasitikintis?

Uždarydamas duris Rėjus tyliai sukikeno.

Nuo valdžios jausmo Medė šiek tiek apsvaigo. Užspeitė jį į kampą jo paties namuose, kaip ir planavo, dabar beliko tik kankinti jį tol, kol praras jėgas priešintis.

Dieve brangus, ar iš jos džinsų kyšo siaurikės?

Rėjus tyliai nusikeikė, kai Medė žygiavo koridoriumi priešais jį, tarsi kurtizanė kraipydama klubus.

Kelis kartus giliai įkvėpė ir stengėsi susitelkti į buką šlaunies skausmą.

Atitrauk akis nuo jos užpakalio, Kingai, kol iš smegenų neištekėjo visas kraujas.

Stengėsi bent šiek tiek suirzti dėl šio netikėto vizito. Daugiau nei vargo prie tų sumautų treniruoklių, kad liautųsi galvoti apie visus tuos dalykus, kurių, įtikino jis save, nedarys su Mede šį vakarą, o dabar ji niekais pavertė visą sunkų jo darbą.

Sustojo virtuvės tarpduryje ir stebėjo, kaip ji nusimeta zomšos švarkelį ir lieka su mažyte nėriniuota liemene, tarsi antra oda aptempiančia iškilias krūtis. Imant kekę vyšninių pomidorų iš pirkinių krepšio, krūtys išryškėjo dar labiau.

Rėjus užgniaužė dejonę. Tai turėjo būti kelias į pražūtį – jautė, kaip visi geri jo ketinimai dužo ir degė aistros potvynio bangose.

Deja, jam tai buvo nesvarbu. Dar viena naktis po dviejų savaičių, kupinų nežaboto mėgavimosi, daug žalos nepadarys. Jis tiesiog pradės gydytis priklausomybę nuo Medės Vestmor rytoj.

Geriausia į tai žvelgti filosofiškai. Galbūt tai, kad jie čia, o ne mažyčiame jaukiame kotedže, nėra taip jau blogai. Iki šiol jis vis nepasiduodavo pagundai pasikviesti ją į dvarą, nes tamsiame slegiančiame name visada jausdavosi pažeidžiamas, atviresnis.

O Medė, pasirodo, gana landi. Paprastai, kai Rėjus moterims paaiškindavo, kad jam nepatinka dalytis ir diskutuoti, jos greitai atsitraukdavo. Bet ne Medė. Iš pradžių su ja buvo gana paprasta, bet, bėgant dienoms, ji darėsi vis atkaklesnė. O jam darėsi vis sunkiau likti budriam ir neišpasakoti jai visko, ką ji norėjo žinoti.

Tai būtų negerai dėl daugybės priežasčių. Jis nekalbėdavo apie savo praeitį su moterimis, su kuriomis susitikinėdavo, o atsiverti Medei būtų rizikingiau nei dauguma kitų.

Net ir po trumpos jų pažinties Rėjus suprato, kad Medė Vestmor širdyje buvo svajotoja. Romantikė, nors prisikentėjo per tėvus. O tai reiškė, kad ji gali sentimentaliai sureaguoti į bet ką, kuo jis pasidalys, galbūt netgi supainioti norą išsipasakoti su noru įsipareigoti. Rėjus tikrai nenorėjo, kad jai susidarytų toks įspūdis.

Tačiau kai Medė iš spintelės traukė žalvarinę padažų keptuvę, jis negalėjo paneigti, kaip malonu matyti ją ruošiant maistą jam dvaro virtuvėje. Ji sušildė šią vietą.

Medė žvilgtelėjo per petį ir nusišypsojo.

– Gal išsimaudyk, kol gaminsiu? Neužtruksiu ilgai. – Jos akys šelmiškai blykstelėjo. – Nebent nori, kad patrinčiau tau nugarą?

Jis atsikosėjo ir pasitrynė šlaunį.

– Jeigu norime pavalgyti iki vidurnakčio, gal geriau nereikia.

Keldama padažų keptuvę į kriauklę ji užkrečiamai nusikvatojo. Tada pasilenkė atsukti vandenį. Violetinių kelnaičių virvelė vėl švystelėjo.

Po galais. Tikrai siaurikės.

Nusuko žvilgsnį ir pasuko į miegamąjį.

Šaltas dušas tikrai nepakenks. Šį vakarą Medė atrodė kitokia – kažkokia ryžtinga, ir jai dar sunkiau atsispirti nei paprastai. Reikia susiimti.

Tiek, kiek tik žmogiškai įmanoma.

– Tai buvo nerealu. – Rėjus pasilenkė į priekį, paėmė jos ranką, o akys degė, kai bučiavo jai krumplius. – Ką ten sakei apie desertą?

Vyrukas atrodo atsipalaidavęs, sotus ir įsiaudrinęs, – dunksinčia širdimi pagalvojo Medė. Misija įvykdyta. Kol užkandžiavo, ji negailestingai flirtavo.

Ištraukusi ranką Medė pakilo nuo kėdės ir atsisėdo jam ant kelių.

– Turiu šokoladinio padažo, – sumurkė, nuleisdama rankas jam ant pečių.

Jis sugriebė jos riešą, pasodino ant sveikosios kojos.

– Turi šokoladinio padažo, bet nėra ledų?

Medė sukikeno. Iš standaus iškyšulio, spaudžiančio užpakaliuką, žinojo, kad jis nugalėtas.

– Mums nereikės ledų.

Jis nusikeikė, o akys linksmai blizgėjo.

– Ar bandai mane nužudyti?

– Kaip atspėjai?

Dabar arba niekada. Ji dar nėra mačiusi jo tokio atviro ir jaukaus.

Jis prisitraukė ją arčiau, norėdamas nubučiuoti kaklą, bet Medė prispaudė pirštą jam prie lūpų.

– Ne taip greitai, Kingai. Šokoladinį padažą reikia užsitarnauti.

Jis įgnybo jai į pirštą, žvilgsnis buvo toks aistringas, kad, regis, degina odą.

– Sakyk kainą.

– Pasakyk man, kodėl taip nekenti šio namo, – sukuždėjo vos tvardydamasi.

– Ką? – Rėjus nusikvatojo. – Tu rimtai?

– Visiškai.

– Kodėl, po galais, nori tai žinoti? – Jo balsas nebuvo nepatiklus, tik apstulbęs. Apstulbimas – gerai. Tai sušvelnins jo savigynos instinktą. Ir Medė jau patenkino dalį savo smalsumo. Jis nepaneigė. Jis tikrai nekenčia šio namo, bet kodėl?

– Aš smalsi, – tarė ji.

– Pastebėjau.

– Atsakyk į klausimą, Kingai, arba su desertu nebus šokoladinio padažo.

Jis papurtė galvą, atrodė nustebintas.

– Tu nepakart...

– Liaukis inkšti ir prisipažink, – pertraukė, švelniai glostydama garbanas ant jo sprando. – Tu mano malonėje.

Rėjus irzliai sukikeno.

– Gerai. Puiku. Bet įspėju, taip kalbėdama gali išprovokuoti žmogžudystę iš aistros.

– Pastebėjau, kad tavo aistrai užgesinti prireiktų atominio karo, – erzino ji, o kūnas tirpo iš jaudulio.

Pagaliau jis įsileis ją, vartai nusileido ir jis nebegali jų pakelti. Šios minties malonumas buvo beveik toks pat stiprus kaip ir aistros virpulys, krečiantis jos sielą.

– Nekenčiu šio namo, nes jis buvo mano senelio. Jis nenorėjo, kad čia gyvenčiau. Ir aiškiai tai parodė. O vienatvė išliko, – pasakė paprastai ir berniokiškai nusišypsojo. – Iki šiandien.

Vos tik tai ištaręs, Rėjus įsitempė.

Medės šypsena nušvito, tarsi ji būtų sekmadienio mokyklėlės mokytoja, o jis – penkiametis mokinys, ką tik išmokęs katekizmą.

– Ak, Rėjau, – sušnibždėjo, jos veide sumišo užuojauta, supratingumas ir kažkas gąsdinančio, galbūt netgi švelnumas.

Prakeikimas. Ką, po velnių, jis pasakė?

Jis visą sumautą vakarą iš visų jėgų tarsi skęstantysis kabinosi į savo sveiką protą. Kai stebėjo ją linguojančiais klubais kapojančią česnaką ir plikančią prieskonius. Kai ji garsiai juokėsi, plačiu mostu patiekdama maistą. Kai ji lėtai apsilaižė apatinę lūpą, norėdama nuvalyti pomidorų sultis. Net kai atsisėdo jam ant kelių ir kankinamai pasimuistė. Bet jis prarado sveiką nuovoką maždaug tada, kai ji paminėjo šokoladinį padažą. Ir dabar pašėlusiai bandė ją susigrąžinti.

Medė paglostė jo skruostą, pasiuntė jam švelnią, žavią ir nepakeliamai mielą šypseną.

– Kodėl tau buvo taip sunku man tai papasakoti?

Jis atlenkė galvą, sugriebė jos riešą ir atitraukė sau nuo veido.

– Nereikia!

– Ko nereikia? – Jis pamatė jos veide skausmą ir atleido gniaužtus.

Nusiramink. Nereaguok per jautriai. Jau ir taip pasirodei kaip asilas.

– Nežiūrėk taip į mane, – atsargiai pasakė. – Tu ne taip viską supranti.

– Ką?

Jis pasijuto, lyg vaikščiotų minų lauku.

– Nesvarbu, – burbtelėjo jis, delnais suimdamas jos galvą. – Svarbu tik štai kas.

Pirštais suspaudė jos plaukus ir pabučiavo. Medė pritrenkta aiktelėjo, bet jos lūpos prasivėrė. Jų liežuviai susipynė, grūmėsi, paskui šoko, kai ji pasidavė, jausdamasi tokia pat alkana. Jis kvėpavo giliai, kai atsitraukė, erekcija, kuri nedavė ramybės didžiąją vakaro dalį, vėl atgijo.

– Eime į lovą, – tarė jis glamonėdamas ir suimdamas apsunkusias krūtis.

Tai nebuvo klausimas, bet ji linktelėjo, atrodė užhipnotizuota.

Po dešimties pašėlusių minučių, kai ausyse tarsi griaustinis aidėjo Medės pasitenkinimo šūksniai, jis galėjo galvoti tik apie vieną.

Kodėl taip yra, kad kuo daugiau jos turi, tuo labiau trokšta?

Keturioliktas skyrius

Medė atsimerkė ir pamatė tuščią pagalvę.

Pašokusi atsisėdo, prispaudusi plono lino antklodę prie jautrių krūtų, ir prisimerkė nuo ryškios rudens šviesos, sklindančios iš už sunkių aksominių užuolaidų. Nusibraukdama nuo akių plaukus apžiūrėjo puošnius Viktorijos laikų baldus, antikinį šilkinį kilimą ant nupoliruotų medinių grindų.

Rėjaus miegamasis.

Palengvėjusi atsiduso, ir ją užgriuvo trikdantys vakarykščiai prisiminimai.

Flirtas, erzinimas, tamsus aistros virpulys, jaudinantis laukimas. Ir tada jausmų lavina, užgniaužianti gerklę, ir ašaros, graužiančios akis, kai pamatei tai, ko neturėjai pamatyti.

Ką ji vakar sau galvojo? Kodėl buvo tokia užsispyrusi sužinoti daugiau apie Rėjų, geriau jį pažinti? Juk tai tik neįpareigojantis nuotykis. Vis tik vakar kažkas pasikeitė. Kažkas, kas neturėjo pasikeisti. Vien dėl jos kvailo užsispyrimo priversti Rėjų kalbėti apie praeitį.

Papurtė galvą, stengdamasi pamiršti jo balse ironiją, kai pasakojo apie senelį. Ir ji labai aiškiai išvydo pasimetusį, vienišą, traumuotą berniuką, kokis jis buvo.

Atklojo užtiesalą ir išlipo iš lovos.

Negalvok taip, Mede. Negalvok. Jis ne mažas berniukas, jis suaugęs vyras.

Jis gana įtikinamai tai parodė, kai nusivedė ją į lovą. O kaip tas keistas ryšys, kurį ji jautė, kai mylėjosi? Tai buvo tik vaizduotė, kilusi iš per stipraus Panelės Tvarkytojos geno.

Rėjui Kingui nereikėjo, kad jį išgydytų ar slaugytų. Ar išgelbėtų. Jis tai gana aiškiai parodė laukiniu žvilgsniu, kai ji nevykusiai stengėsi jį paguosti.

Medė bėgiojo po kambarį, rinkdama nuo grindų drabužius. Argi ji ne visada tą darydavo anksčiau – įtikėdavo, kad ji reikalinga kokiam nors vaikinui, ir tada būdavo sutrypiama savo pačios skausmo? Apsitempė džinsus, užsitraukė liemenę ir pirštais perbraukė plaukus. Su Rėjumi ji turėjo ištrūkti iš to užburto rato, o ne dar stipriau jį įsukti.

Ant pirštų galiukų nutipeno koridoriumi iš virtuvės pasiimti švarkelio, stengdamasi nežiūrėti į jų maisto likučius.

Kai prisiartino prie lauko durų, išgirdo žemą Rėjaus murmesį, sklindantį iš darbo kambario. Turbūt buvo užsiėmęs tuo konferenciniu skambučiu. Ji greitai jam pamojuos ir išeis. Ir elgsis natūraliai, net jeigu tai būtų mirtinai pavojinga.

Praktiška ir pragmatiška. Pasitikinti savimi ir nepriklausoma. Tokia buvo naujoji Medė Vestmor. Ne ta kvaila mulkė, kuri įkrito į savo pačios išsikastą duobę.

Ji pravėrė darbo kambario duris ir pastebėjo Rėjų stovintį nusisukusį, telefono garsiakalbis buvo įjungtas. Poza – ryžtinga, platūs pečiai įsitempę, o rankos sukištos į kišenes. Medė sudvejojo, nenorėdama trukdyti. Bet ir nenorėjo išeiti neatsisveikinusi. Atrodytų įtartina. Ji tikrai nenori, kad jis sužinotų, jog vakar ji išsigando.

– Kitą savaitę galiu atvykti į Kaliforniją, – tarstelėjo savo generaliniam direktoriui Džonui Klemensui, nors ši mintis Rėjui nė trupučio nepatiko.

Per pastarąsias dvi savaites jis ir vėl bandė įsitraukti į savo verslą. Suprato, kaip trūksta kasdienių iššūkių, lemiamų sprendimų priėmimo, jaudulio būti atsakingam už verslą, kurį įkūrė ir stebėjo, kaip jis auga nuo pat pradžių. Ne keista, kad Rėjus po avarijos skendėjo depresijoje. Jis leido praslysti tokiai daugybei svarbių dalykų, kol laižėsi savo žaizdas. Bet, kad ir kaip džiaugėsi sugrįžęs į žaidimą, visai netroško vėl pradėti tos kankinamos kelionių rutinos, kuri kadaise buvo didžiulė jo darbo dalis.

– Galiu pats patikrinti, kas vysta Sodyboje, – tęsė žinodamas, kad tai vienintelė protinga išeitis. – Nors, kai paskutinį kartą kalbėjau su Zaku, jis visai neatrodė toks sunerimęs kaip tu.

– Su visa derama pagarba, pone Kingai, – norėdamas įsiteikti tarė Klemensas. – Tai buvo prieš šešis mėnesius ir Kingo ekstremalumų franšizė pono Budro kurorte nepasiekė tų aukštumų, kurių tikėtasi šiais metais.

– Todėl ir skrendu tūkstančius mylių, kad išspręsčiau šią problemą.

Rėjus prarado savitvardą.

Jis atsiduso. Buvo pavargęs – pusę nakties negalėjo užmigti, jautėsi keistai neramiai, nes švelnus ir šiltas Medės kūnas buvo susirangęs šalia jo senoje lovoje.

– Ar po kelionės į Kaliforniją grįši į Londoną? – paklausė Klemensas.

Jis pirštais perbraukė plaukus. Londonas. Dar vienas sprendimas, apie kurį šį rytą nenorėjo galvoti.

– Tikriausiai. – Grįžimo atidėlioti nebegalima. – Aš jau visai atsigavęs. – Ar bent jau toks atsigavęs, kiek įmanoma. – Manęs čia niekas nelaiko.

Ar bent jau niekas, su kuo nepajėgčiau susidoroti, – priminė sau.

Pabaigęs pokalbį su Klemensu pasijuto prislėgtas. Išgirdęs tylų beldimą atsisuko.

– Labas, nenoriu tau trukdyti. – Medė stovėjo tarpduryje ir atrodė sumišusi, bet seksuali, apsirengusi vakarykščius džinsus ir liemenę, išbalusiu veidu.

Staiga Rėjų užplūdo ilgesys. Susikišo rankas atgal į kišenes.

Dėl Dievo meilės, Kingai, ar dar ne laikas pradėti tvardyti savo apetitą?

– Sveika, netrukdai, – atsakė.

Nors iš tikrųjų trukdė. Jis reguliariai – galima sakyti, nuolat, – mylėjosi šešiolika dienų iš eilės. Bet, kai ji būdavo šalia, negalėjo nustoti elgtis kaip paauglys šėlstančiais hormonais.

– Eee, man reikia lėkti. – Ji žengė atgal, parodė nykščiu sau per petį. – Už poros valandų prasideda mano pamaina kavinėje. Man reikia palįsti po dušu ir persirengti.

Prauskis čia. Su manimi.

Rėjus užgniaužė šią mintį. Susilaikė nepasiūlęs. Pasirodo, Medė blaško jį labiau, nei jis tikėjosi. Vakaras buvo puikus įrodymas. Jis vis dar negalėjo patikėti, kad ji sugundė jį papasakoti dalykus, kurių iki tol nepasakojo niekam.

Laikas liautis leisti savo seksualiniam potraukiui jį valdyti.

– Gerai. Dėkui už vakarienę. – Jis stabtelėjo, prisivertė ištarti tolesnius žodžius: – Šįvakar turbūt neužeisiu.

Ji linktelėjo, veidą nušvietė neįprastai šviesi šypsena.

– Viskas gerai.

Ir ji dingo.

Jis klausėsi, kaip dusliai jai už nugaros užsidarydamos trinktelėjo durys. Žvelgdamas lango pusėn jis ryžtingai laikėsi neperėjęs per kambarį ir nepažvelgęs pro užuolaidas.

Vakar vakare viskas tapo pernelyg intensyvu. Ir iš to nenatūralaus ir nepakeliamai mandagaus pokalbio jis numanė, kad ji taip pat tai suprato. Vakaras atskirai jiems bus tik į naudą. Jiems reikia laiko atvėsti.

Iki kelionės į Kaliforniją buvo likusi mažiausiai savaitė, per tą laiką jis planavo pasiruošti nutraukti visus su Kornvaliu jungiančius ryšius.

Penkioliktas skyrius

– Tai ką ruoši šįvakar? – sušnibždėjo Rėjus Medei į ausį, apglėbdamas iš nugaros.

Ji nusišypsojo ir mėgavosi jo šiltu prigludusiu kūnu.

– Naminį maistą su šiek tiek aštrumo.

Pro langą virš kriauklės ji pažvelgė į temstantį dangų. Gruodis jau visai už kampo. Vasara, ar, tiksliau, apgailėtinas jos pakaitalas, kuris teko jiems šiemet, jau buvo tik menkas prisiminimas. Kotedžo sodelyje nužydėjo visos gėlės, o greičiau nei po savaitės užsidarys ir kavinė. Tai reiškė, kad jai reiks pradėti žiūrinėti klasifikuotus skelbimus ir susirasti darbą, kad išgyventų iki pavasario. Ir liautis švaistyti laiką rezgant nerealias svajones apie Rėjų ir neegzistuojančius jų santykius.

– Kvepia fantastiškai, – tarė paskutinįkart ją spusteldamas ir paleisdamas. – Padengsiu stalą, aš išbadėjęs.

– Argi tu ne visada toks? – paerzino ji nerūpestingai, nors tokiai būti darėsi vis sunkiau.

Romanas greitai baigsis. Tai visada buvo aišku. Tą vakarą dvare ji išmoko savo pamoką ir nuo to laiko stengėsi nebesmalsauti. Bet negalėjo užgniaužti kvailos fantazijos, kad Rėjui jos reikia. Nors jis akivaizdžiai parodė, jog taip nėra.

Praėjo jau savaitė, o jis taip ir neužsiminė apie išvyką į Kaliforniją, kurią ji nugirdo planuojant. Ir, kad ir kaip stengtųsi, jog jo tylėjimas netrikdytų, buvo kitaip. Jo slapukavimas privertė Medę suvokti, kaip mažai ji reiškia jam. Tai buvo skaudu. Nors žinojo, kad taip būti neturėtų.

Stebėjo, kaip Rėjus, pasilenkęs virš virtuvės stalčiaus, rausėsi ieškodamas reikiamų įrankių, tamsūs auksaspalviai plaukai krito ant kaktos, ir ji užgniaužė atodūsį.

Atsikvošėk, kvailute. Taip ir turi būti. To ir norėjai. Jokių įsipareigojimų. Jokių pažadų. Niekas nelieka įskaudintas.

Klausydama, kaip jis svetainėje dengia stalą ir girdėdama iššaunamą Chablis, kurio butelį buvo atsinešęs, kamštį, Medė sukosi virtuvėje, troškino daržoves, kurių nusipirko ūkininkų turguje, ir samčiu dėliojo rizotą į lėkštes, kurias buvo pašildžiusi orkaitėje.

Kai jie susėdo ir ji stebėjo, kaip Rėjus valgo jos gamintą maistą su jam įprastu entuziazmu, Medė iš visų jėgų stengėsi galvoti, kad tai buvo tik seksas. Ir draugija. Taip pat buvo malonu gaminti tai vertinančiam. Stivas buvo alergiškas begalei maisto produktų, kurių sąrašas, regis, pailgėdavo kaskart, kai ji pabandydavo ką nors naujo. Ji dievino gaminti Rėjui. Nes jis mėgavosi jos patiekalais taip pat aistringai, kaip ir jos kūnu.

Ir dar ta jų nusistovėjusi rutina. Dėl jos jie atrodė kaip tikra pora, nors niekada tokia nebuvo.

Žvelgdama į savo lėkštę Medė stumdė aromatingą maistą šakute. Šis keistas artėjančios netekties, gailesčio jausmas negalėjo kilti dėl nieko kito, išskyrus endorfinus ir pripratimą. Šią mantrą ji kartojo sau jau ilgiau nei savaitę. Kodėl negalėjo ja patikėti?

Išgirdo į jos močiutės porcelianą barkštelint peilį su šakute ir pakėlusi akis pamatė Rėjaus užburiamai mėlynas akis, įsmigusias į ją.

– Mede, turiu tau kai ką pasakyti.

– Ak, – atsiliepė ji vangiai, o nuotaika staiga subjuro. Žinojo, kad taip bus, kodėl nebuvo geriau tam pasiruošusi? – Ką?

– Man reikia vykti į Kaliforniją darbo reikalais.

– Žinau, – atsakė. Nusprendė, kad būtų kvaila apsimetinėti.

Rėjus susiraukė.

– Žinai?

– Taip. Girdėjau, kaip tareisi dėl kelionės. Tą rytą dvare.

– Supratau.

Mirksnį atrodė, kad ši žinia jį sutrikdė, bet nieko daugiau. Nebuvo nė krislelio kaltės. Jokio ženklo, kad jaustų, jog ji turėjo teisę žinoti apie jo planus šiek tiek anksčiau. Tai nelemtą skausmą sustiprino dar labiau.

– Prieš pusantrų metų mes atidarėme naują banglenčių parduotuvę ir mokyklą prabangiame Big Suro kurorte. Turiu važiuoti ten apsidairyti. Deja, tai neišvengiama.

Medė aiškiai suvokė, ką jis sako, – ausyse kurtinamai ūžė kraujas. Kas jai darosi? Tai absurdiška. Ji reaguoja per daug jautriai, žinojo tai, bet panika užvaldė prieš merginos valią.

Ji prisivertė užduoti klausimą, kurio pastarąją savaitę vengė ir pati.

– Ar grįši? Į Kornvalį?

– Nežinau, – atsakė Rėjus. – Dar nenusprendžiau. Bet norėčiau, kad vyktum su manim į Kaliforniją.

Išgirsti ir suvokti šiuos žodžius jai prireikė kelių beprotiškų sekundžių. Iš pradžių užplūdo palengvėjimas. Tada, tarsi tuoj sprogtų, pašoko širdis. Jis nori pasiimti ją drauge? Tokios galimybės per pastarąją savaitę ji net nesvarstė.

Laikydamas jos ranką Rėjus atsistojo ir pakėlė ją nuo kėdės. Uždėjo rankas jai ant klubų.

– Kurortas nuostabus. Jis priklauso mano draugui Zakui Budro. Pažiūrėjau orų prognozę – ten dabar bobų vasara. Apie dvidešimt laipsnių šilumos. Su plaukimo kostiumais galėtume maudytis jūroje, paskui sušiltume karštoje vonioje.

Skambėjo stebuklingai. Kaip romantiškiausia fantazija. Medė jau galėjo įsivaizduoti juos drauge. Įspūdinga Kalifornijos kranto linija. Žavingas jo kūnas, nuogas ir keliantis į dar aukštesnes pasitenkinimo viršūnes. Ir visas tas jaudulys, aistra, kuri, sutikus jį, tapo neatskiriama gyvenimo dalimi. Bet labiau nei ši erotinė vizija Medę gundė mintis, kad būtų ten su juo. Kaip tikra mergina. Tikra pora.

Nenumaldomas troškimas sutikti trenkė lyg žaibas.

– Tai ką pasakysi? – Rėjus šiek tiek pakraipė jos klubus, taip gundomai šypsodamas, kad jai kone sustojo širdis.

Tyrinėjo jo veidą, matė jame ne tik aistrą, bet ir visišką įsitikinimą, jog ji sutiks. Bet džiugus atsakymas, regis, ištirpo, dar neišsakytas.

– Nemanau, kad galiu.

Rėjaus šypsena išblėso.

– Juokauji? Kodėl ne?

Medė atsitraukė ir delnais pasitrynė rankas, kurios, nors širdis liepsnote liepsnojo, buvo šaltos.

– Kitą savaitę Filas uždaro kavinę, ir man reikia ieškotis naujo darbo.

– Tai ieškok jo grįžusi. – Jis atrodė labiau suglumęs nei piktas, bet balse vis tiek buvo justi susierzinimo dilgtelėjimas.

Ji niekada nieko jo neprašė. Nė karto. Nes galvojo, kad kaip tik to ir nori. Bet šis atsainus pasiūlymas, kuris reiškė tiek daug ir tiek, kaip ji numanė, mažai jam, privertė suvokti, kad jis šiuose santykiuose, kad ir kokie trumpalaikiai jie būtų, turi absoliučią valdžią, o ji neturi nieko.

– Rėjau, kodėl nori, kad važiuočiau?

Rėjų vienu metu užplūdo nusivylimas ir sąmyšis.

Ką ji tikisi išgirsti?

Kad, artėjant kelionei, mintis, jog reiks išvykti, jam tapo vis mažiau ir mažiau maloni? Kol suprato, kodėl taip jaučiasi. Jis nenorėjo vykti be jos.

Žinoma, akimirką, kai suprato, jog nėra pasiruošęs jos palikti, ta mintis velniškai erzino. Ar jis kaip nors buvo įviliotas ir tapo nuo jos priklausomas?

– Sakyčiau, gana akivaizdu, kodėl noriu, kad būtum šalia. – Jis pirštais perbraukė jos plaukus.

Jokiais būdais nepasakos Medei, kaip kankinosi galvodamas, kad teks važiuoti vienam, ir kaip paskui dienų dienas vengė kviesti ją kartu. Visi jausmai, kuriuos jautė jai, buvo laikini. Jis padarė didžiulę klaidą, atskleisdamas per daug tą naktį, kai ji atėjo į dvarą; daugiau tos klaidos nekartos.

– Kurį laiką atidėliojau kelionę, nes nenorėjau vykti. Skrydis turbūt pasunkins mano kojos būklę.

Tai buvo netiesa. Neilgai trukus po pažinties su Mede Rėjus pradėjo daryti pratimus, kuriuos buvo nurodęs fizioterapeutas, ir iškart pajuto skirtumą. Mėšlungis ir raumenų spazmai visai praėjo, o varginantis skausmas, kuris beveik nuolat kamavo mėnesių mėnesius, dabar pasireikšdavo, tik jeigu kelias valandas praleisdavo ant kojų. Jis niekada nebegalės užsiimti banglenčių sportu, ir dėl to vis dar buvo skaudu, bet nerangus šlubčiojimas buvo daug labiau suvaldomas ir taip nebeerzino.

Medė nė karto apie tai net neužsiminė. Tiesą sakant, atrodė, kad šią jo negalią pamiršta. Ir dėl to jis pats beveik ją pamiršo. Bet tai netrukdė jam tuo naudotis kaip patogiu pasiteisinimu.

– Bet tada pagalvojau, kad, malonumą suderinus su darbu, kankynė būtų mažesnė.

– Na, malonu girdėti. Tai skrisčiau kartu tam, kad tave prablaškyčiau? – Nors balso tonas buvo kaltinamas, jos akyse atsispindėjo skausmas.

Rėjus krūptelėjo, stengėsi neleisti kaltei jo paveikti. Pažadėjo, jog niekada neapsimetinės, kad tarp jų yra kas nors daugiau. Medė norėjo, kad jų romanas liktų neįpareigojantis taip pat, kaip ir jis, todėl nebuvo dėl ko jaustis kaltam.

– Jeigu nenori vykti, tau tereikėjo pasakyti ne. Pakviesdamas tikrai nenorėjau tavęs įžeisti.

Bet įžeidė, pats tai suprato, ir jam visai nepatiko tas kaltės dūris. Ji pasitempė ir sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Atsiprašau. Nenorėjau pasirodyti nedėkinga. – Dirbtinė šypsena stengėsi nuslėpti jos akyse atsispindinčius jausmus. – Malonu, kad pasiūlei, – burbtelėjo. Jos balse skambėjo priešiškumas, ir Rėjus kažkodėl supyko.

Ji neskris su juo. Kodėl, po galais, jam tai buvo taip svarbu?

– Bet man tikrai reikia susirasti darbą.

– Puiku, daryk, kaip tau geriau, – atkirto jis.

Jeigu ji nenori važiuoti, jis nemaldaus. Kad ir kaip to norėtų.

Medė pasilenkė nurinkti lėkščių, bet jis sugriebė jos riešą ir kilstelėjo ranką.

– Palik jas, surinksiu vėliau. – Rankomis apsivijo jos klubus, ir mergina nuraudo. – Atsigriebkime už prarastą laiką, prieš man išvykstant.

Suėmė rankomis jos galvą. Dėl gaivališko noro ją turėti bučinys tapo reiklus. Bet kai Rėjus pabučiavo giliau, pasiryžęs numalšinti tarpkojyje pulsuojantį karštį vieninteliu būdu, kokį žinojo, Medė ištrūko iš jo glėbio.

– Šįvakar geriau nereikia, – drebančiu dusliu balsu tarė ji. – Aš pavargusi.

Ji melavo. Jos vyzdžiai išsiplėtė, ir akys iš ryškiai žalių tapo aistringai tamsios, o per plonyčius marškinėlius aiškiai matėsi sustandėję speneliai.

Rėjus puikiai žinojo, kaip ją liesti, kaip glamonėti, kad ji prisipažintų melavusi. Bet rankas laikė tvirtai prispaudęs prie šonų.

– Gerai, – tarė ir pajuto kartų šio žodžio skonį. Delnu suėmė jos skruostą, prisivertė draugiškai pakštelėti jai į kaktą. – Geriau jau eisiu. Sėkmės darbų medžioklėje.

Sutelkęs paskutinius valios likučius pagriebė švarką ir išėjo neatsigręždamas.

Stebėdama, kaip už miegamojo lango išblyškusi mėnesiena nublizgina plikus medžius, Medė nurijo kvailas geliančias ašaras. Be raminamo gergždžiančio Rėjaus kvėpavimo šalia, be jo šiurkščios savininkiškos rankos, besiilsinčios jai ant klubo, tyla kotedže buvo dusinanti.

Suspaudė širdį. Nuriedėjo viena ašara. Ji staigiai ją nusibraukė.

Liaukis kvailiojusi.

Atsisakiusi vykti su juo į Kaliforniją ir jo nesulaikiusi, pasielgė teisingai.

Manęs čia niekas nelaiko.

Prieš savaitę jis tai pasakė savo kolegai. Ji stengėsi pamiršti tą skausmingą sukrėtimą, kai tai išgirdo. Bet, tiesą sakant, kad ir kaip stengėsi, neįstengė to padaryti.

Ji negalėjo vykti su juo į Kaliforniją, reikėjo pradėti stengtis nuo jo nutolti, o ne kaupti bendro gyvenimo prisiminimus, dėl kurių bus dar sunkiau jį pamiršti. O šiąnakt miegodama viena ji žengs pirmą svarbų žingsnelį savo nepriklausomybės atgavimo link.

Bet, nugrimzdus į neramų miegą, tyla apsupo tarsi įkapės.

Šešioliktas skyrius

– Žmogau, jau seniai buvo laikas tau pasirodyti. – Zakas Budro patapšnojo Rėjaus petį, tada prisitraukė ir apkabino viena ranka. – Kur taip užtrukai? Nematėme tavęs daugiau nei metus.

– Nedidelėje dviračio avarijoje ir tris mėnesius ligoninėje, – sausai atsakė Rėjus, kai draugas jį paleido.

– Aha, teisingai, girdėjau, – tarė Zakas, aiškiai nė kiek nesusigėdęs. – Bet tai buvo prieš kelis mėnesius. Žinau tai, nes nusiuntėme tau... – sekundei stabtelėjo, – ...kažką.

Rėjus nusijuokė, buvo dėkingas, kad Zako veide nematyti nė lašelio gailesčio ar nepatogumo.

– Turi omenyje, man kažką atsiuntė Keitė, – atšovė Rėjus, paminėdamas Zako žmoną, su kuria draugas buvo susituokęs ketverius metus.

– Keitė ar aš, koks skirtumas? Esmė ta, kad delsei šešis mėnesius atvykti ir mums už tai padėkoti. Kad ir kas tai buvo. – Sėsdamasis į vieną iš fotelių šalia didžiulio lango, žvelgiančio į kurorto sodus ant uolų, Zakas parodė į fotelį priešais. – Taigi, galbūt pasiaiškinsi? Keitė gana stipriai įsižeidė.

– Ne, neįsižeidė. – Rėjus įsitaisė fotelyje ir pasitrynė koją. Jo šlaunis buvo įsitempusi – jis vienuolika valandų skrido lėktuvu, kelionė net ir pirmąja klase atrodė daug ilgesnė, o vėliau dar dvi valandas važiavo, kad pasiektų šį kurortą. – Tavo žmonos taip lengvai neįskaudinsi. Juk ji pakenčia tave jau ketvirtus metus.

– Ar aš kaltas, jeigu ta moteris dėl manęs pamišusi? – Nors Zakas kalbėjo juokais, Rėjus pajuto mažytį pavydo dilgtelėjimą.

Keista. Nors visada žavėjosi tvirta Zako ir jo žmonos draugyste, niekada netroško to paties. Tokiai santuokai kaip jų reikėjo pažadų, kurių jis nenorėjo dalyti jokiai moteriai.

– Ir nekeisk temos, drauguži. – Zakas užsimetė kulkšnį ant kelio, jo šypsena praplatėjo. – Kur taip ilgai užtrukai? – Jis įsistebeilijo į Rėjų. – Begalę kartų skambinau, rašiau elektroninius laiškus. Netgi kalbėjausi su tuo buku mulkiu Klemensu. Buvai dingęs nuo žemės paviršiaus. Kas, po velnių, atsitiko?

Rėjus tiesiog spoksojo, nustebintas Zako protrūkio ir jausmingumo. Staiga pajuto, kaip dėl kaltės ima kaisti kaklas. Jis niekada nė nepagalvojo, kaip savanoriška skaistykla, kuriai save pasmerkė kelis pastaruosius mėnesius, gali paveikti jo draugus. O Zakas buvo žmogus, pažinojęs jį geriau nei dauguma.

Jie susipažino prieš metų metus Las Vegase, kai jis padarė klaidą, bandydamas apsukti Zaką prie pokerio stalo. Zakas blefavo ir ištraukė iš jo paskutinį centą, bet tarp jų užsimezgė ryšys. Vėliau, po vienos išgertuvių nakties viešbutyje Bellagio, jie kartu gydėsi sunkiausias pasaulyje pagirias ir pasakojosi savo gyvenimo istorijas.

Rėjus žinojo, kad Zakas su Keite jam į ligoninę atsiuntė ne vien gėlių. Zakas bandė su juo susisiekti, bet jis atsisakė bendrauti, nes buvo per daug nugrimzdęs į savigailą, ir dabar teko viską srėbti. Jis sugebėjo nuvilti vieną iš nedaugelio jam svarbių žmonių.

– Nežinojau, kad tau rūpi, – tarė Rėjus, lėkštu juokeliu bandydamas išsklaidyti tvyrančią įtampą.

Zakas tyliai nusikeikė. Perbraukdamas pirštais plaukus šyptelėjo Rėjui.

– Keitė mane užmuš. Liepė neužsipulti tavęs, vos įžengsi pro duris. Atsiprašau.

– Viskas gerai. Manau, tai man reikėtų atsiprašyti, – tarė jis, jausdamas augančią kaltę.

Zakas atsiduso ir surimtėjo.

– Rėjau, kodėl atsakingą palikai Klemensą? Kodėl paskyrei kažkokį buhalterį, atsakingą už verslą, kuriam metų metus atidavei visą sielą?

– Geras klausimas, – tarė Rėjus, bet negalėjo į jį atsakyti. – Nesijaudink, Klemenso dienos suskaičiuotos. Kai tik grįšiu į Jungtinę Karalystę, persikraustysiu į Londoną ir imsiuosi valdyti visu pajėgumu.

Tai atrodė teisinga, bet pažadino prisiminimus apie Medę, įsirėžusius nuo pat tada, kai prieš dvi dienas išėjo iš jos namų.

Nuo to laiko Rėjus nesivargino su ja susisiekti, netgi nepranešė, kad išvyksta. Neprivalėjo aiškintis, tai buvo savaime aišku. Bet labiausiai nenorėjo rizikuoti ir vėl pasielgti taip pat kvailai, kaip tą vakarą, kai Medė atsisakė vykti su juo. Įtikino save, kad pyktis ir smalsus troškimas ją turėti nebuvo nieko daugiau, tik įžeistas orumas.

Bet Medės vaizdiniai mintyse jį nuolat persekiojo. Ryškiai smaragdinės iš malonumo žibančios akys, kai ją erzindavo. Nevaldomos garbanos, susivijusios aplink veidą, kai rytais ruošdavo pusryčius. Įraudę speneliai, duriami jo barzdelės, kurie miegant išlįsdavo iš po užkloto. Net ir skruostų raudonis, kai pasakė, kad nenori su juo miegoti. Priminimai buvo tokie velniškai ryškūs, kad pasireikšdavo netgi su kvapais – užburiančiu žolelių, prieskonių ir vasaros gėlių mišinio aromatu. Bet Rėjus iš paskutiniųjų stengėsi šias mintis nuvyti.

Jis dar nepamiršo Medės, – tai buvo akivaizdu. Ir problema, kurios jis kol kas nebuvo išsprendęs. Bet išspręs. Nors dabar, kai nutarė grįžti į Londoną, geriau jau ją išspręstų anksčiau nei vėliau.

– Rėjau, tu gąsdini mane, žmogau, – tarė Zakas. – Žinojau, kad avarija buvo rimta, bet, kai neatsakei į mano skambučius, kai palikai atsakingą tą mulkį, maniau, kad sužalota kur kas daugiau, nei tik tavo koja.

Taip ir buvo, bet viskas jau sutvarkyta.

– Tiesą sakant, Zakai, – atsargiai tarė Rėjus, – kurį laiką man buvo šiek tiek pasimaišę. – Daugiau nei šiek tiek. – Bet per kelias pastarąsias savaites grįžau į protą.

– Na, tai gerai, – tarė Zakas vėl nusišypsodamas. – Jei galiu pasiteirauti, kas tau jį grąžino? Šeši mėnesiai – ilgas laiko tarpas raudoti prie suskilusios geldos.

Rėjus sukikeno. Atsainus vieno sudėtingiausių jo gyvenimo epizodų Zako įvertinimas atrodė keistas, bet tinkamas.

– Su kai kuo susipažinau, – leptelėjo. – Ji privertė mane suvokti, kad praradau ne tiek daug, kiek maniau.

– Privertė, ar ne? – Zakas kilstelėjo antakius. – Taigi, Vakarų pasaulio Kazanova pagaliau supančiotas.

– Nebūk idiotas, – Rėjus supyko, pažastys sudrėko.

Medė buvo problema. Be abejonės.

– Viskas ne taip.

– Ką tu čia stengiesi įtikinti, drauguži? – Zakas nusijuokė. – Mane ar save?

Jo draugas visada pasižymėjo žiauriu humoro jausmu. Bet Rėjus nesuprato juoko, nes randai, pūliuojantys jo viduje nuo dvylikos metų, atsivėrė kaip nauja žaizda.

Jis nejautė to Medei ar kam nors kitam ir niekada nejaus. Nes žino, kokios bus pasekmės. Ką nors mylint, reikia pasikliauti, tikėti, kad tie žmonės bus šalia, kai tau reikės. O į tuos spąstus antrą kartą jis nepaklius.

Galbūt Medei pavyko prasibrauti pro jo gynybines sienas, gal jis prie jos priprato ir dabar nepajėgia atsikratyti. Bet tik tiek.

Septynioliktas skyrius

– Jūs visiškai tikra? Nieko man neturite? – Medė suspaudė mobilųjį. – Turiu daug patirties ir galiu pateikti puikias rekomendacijas.

Moteris, su kuria kalbėjosi, paskutinis darbdavys sąraše, kurį parsisiuntė vakar iš interneto, dar kartą atsiprašė ir padėjo ragelį.

Medė įsidėjo telefoną į prijuostės kišenę. Jau pametė skaičių žmonių, kuriems skambino praeitą savaitę, maldaudama darbo. Bet visi žiemos darbai jau buvo seniausiai išgraibstyti.

– Vis dar nesiseka su darbais? – Filas padėjo du puodelius kapučino ant jos padėklo.

Ji papurtė galvą, stengdamasi nuslėpti, kokia nusiminusi yra iš tikrųjų. Jai niekada nereikėjo taip ilgai leisti sau mėgautis Rėjumi, – tai buvo akivaizdu. Nuvijo šią mintį šalin. Dabar negalima apie jį galvoti. Jis jau išvykęs ilgiau nei savaitę, ir Medė jautėsi blogiau nei tada, kai jis išvažiavo.

Tą pirmąją laisvą dieną ji praleido švarindama kotedžą, kol paraudo pirštai. Išplovė grindis, iššveitė viryklę, išvalė virtuvės indaują, pertvarkė drabužių spintą ir išskalbė visą patalynę, bergždžiai tikėdamasi išstumti mintis apie jį, bet nepavyko. Nedingo nei tuštuma viduje, nei geliantis liūdesys, kai gamindavo viena, nei nelauktai užklupdavusios ašaros. Bet blogiausia būdavo naktimis, kai išpilta šalto prakaito atsibusdavo po laukinių, erotinių sapnų, virpančia kiekviena kūno ląstele ir tuo ryškiu jo kvapu bei poreikiu, kad jo ranka būtų ją apglėbusi. Visa tai buvo taip stipru, kad netektis atrodė kaip fizinis smūgis.

Viskas turėjo būti ne taip. Ji niekada nebuvo iš lipšniųjų. Reikėjo suvaldyti apsėdimą. Ji jau nusprendė, kad jeigu Rėjus grįš, jai reikės būti tvirtai ir pasakyti, kad jų romanas baigtas. Antrą kartą ji to neištvertų. Aiški pabaiga bus geriausia jiems abiem. Bet, kad ir kaip sunku buvo apie tai galvoti, dar sunkiau buvo ištverti tvyrantį įtarimą, kad Rėjus nusprendė visai nebegrįžti į Kornvalį.

Apatinė lūpa suvirpėjo, ir Medė ją prikando. Dėdama padėklą ant vienos rankos, ji kilstelėjo pečius.

– Esu tikra, kad ką nors susirasiu.

Filas uždėjo ranką jai ant peties.

– Ei, Med. – Jis suraukė antakius. – Ar ruošiesi verkti?

– Ne, žinoma ne. – Ji bandė išsisukti, bet jis sulaikė ją ir ištraukė iš rankų padėklą.

– Sėskis. – Atidžiai žvelgdamas į veidą, stumtelėjo ją ant vienos iš baro kėdžių. – Ir sėdėk, nunešiu šituos. O tada mes truputį paplepėsim.

Jis netrukus grįžo.

– Ar klausei Rėjaus dėl darbo viešbutyje? Jis priklauso tam Kazanovai, ir mažiausia, ką jis galėtų padaryti, tai duoti tau darbo.

– Ne, neklausiau, – atsakė Medė ir sunėrė rankas ant krūtinės. Tik to trūko, kad Filas ją dabar kamantinėtų. – Jis išvykęs.

– Kur?

– Į Kaliforniją.

Ji tikrai nenorėjo kalbėti apie Rėjų. Ir nepradės verkšlenti Filo akivaizdoje.

– Kuriam laikui?

– Neįsivaizduoju. – Suirzusi ji mostelėjo rankomis. – Ir kadangi daugiau nebesusitikinėjame... man visai nerūpi.

Medė bandė nulipti nuo kėdės, bet Filas suėmė jos ranką.

– Jūs išsiskyrėte? Kada? Jausdamasi sužlugdyta, ji iškvėpė. Kodėl jis negali tiesiog palikti jos ramybėje?

– Mes neišsiskyrėme. Niekada nebuvome kartu. Viskas buvo ne taip.

Filas nusikeikė.

– Tada kaip viskas buvo?

Medė susigėdo. Kodėl jų romanas staiga pradėjo atrodyti toks kompromituojantis?

– Jis ateidavo čia kiekvieną vakarą ir elgdavosi taip, tarsi jam priklausytum, – tęsė Filas. – O dabar staiga dingo? Žinojau, kad jis tai padarys. Tas kalės vaik...

– Filai, žinau, kad nori gero, – pertraukė jį Medė, ištraukdama alkūnę iš jo gniaužtų, – bet tai ne tavo reikalas.

Ji nulipo nuo kėdės.

– Kai tu atrodai kaip vaikščiojantis lavonas ir vos tvardaisi neraudodama, o dėl to kaltas vienas iš mano draugų, – tai mano reikalas.

– Tu už mane neatsakingas, – tarė ji, išsitiesė ir pajuto besitvenkiančias ašaras. Ji visiškai praskydo. Ir pasijuto esanti didesnė pastumdėlė, nei kada nors norėtų pripažinti. Tačiau tai ji nusprendė užmegzti santykius be įsipareigojimų. Ir tik dėl jos pačios kaltės tie įsipareigojimai ėmė smaugti. Pats laikas iš jų išsipančioti. – Rėjus taip pat. Aš pati už save atsakinga. – Išsitraukdama pieštuką iš prijuostės užsikišo sau už ausies. – Dabar man reikia pabaigti savo pamainą, jeigu neprieštarausi.

Ji nuėjo tiesi it styga ir stengėsi ignoruoti paniką, gniaužiančią gerklę nuo pat tada, kai stebėjo išeinantį Rėjų.

Jai vėl reikėjo atgauti savo gyvenimo kontrolę, kurią, kaip dabar suprato, kartu su savo hormonais per pastarąjį mėnesį dovanojo Rėjui.

Jokių išsisukinėjimų. Jokių nusileidinėjimų. Šiandien oficialiai yra Susiėmimo diena.

Medei sekėsi palyginti gerai. Pabaigė pamainą daugiau nė karto neapsiašarojusi. Įveikė dar vieną skambučių potencialiems darbdaviams raundą ir neleido šviežiam neigiamų atsakymų pliūpsniui jos nuliūdinti. Netgi sugebėjo suvalgyti visą pasigamintą vakarienę tylioje virtuvėje. Ar beveik visą. Susiėmimo diena suiro per siūles tik tada, kai prisipylė vonią, nutarusi po savaitės pagaliau ramiai išsimiegoti, ir atidarė apatinės spintelės duris, ieškodama vonios druskų, kurias laikė ypatingoms progoms.

Ten, ant lentynėlės, gulėjo Rėjaus paliktas atsarginis skustuvas ir vyriška skutimosi želė. Medė ilgiausiai spoksojo, tada paėmė ir atsargiai viską sudėjo į šiukšlinę. Tačiau tada ji pajuto pušų aromato dvelktelėjimą, ir jai suvirpėjo keliai.

Ji sugriebė kriauklę, kad išsilaikytų, ir įsižiūrėjo į save veidrodyje. Rankos ir pečiai buvo beprotiškai įsitempę, o tamsūs ratilai po akimis atrodė beveik vampyriškai.

Kas čia dabar darosi? Kaip šaltoji, ramioji, racionalioji Medė pavirto pamišėle? Ir kodėl iš visų vyrų kaip tik Rėjus tai pažadino? Vyras, kuris pažinojo jos kūną geriau nei ji pati, bet kuriam ji taip mažai rūpėjo, kad net nepasivargino su ja susisiekti?

Medė trūksmingai įkvėpė.

Susitaikyk – jis nebegrįš.

Susiraukė žiūrėdama į savo krauju pasruvusias akis. Net nebegalėjo verkti, viduje atsivėrė didžiulė juoda skylė; pasijuto taip, tarsi būtų suakmenėjusi, o siela atsiskyrusi nuo kūno.

Medė susmuko ant klozeto ir suspaudė kelius, kad šie nustotų drebėti.

Liaukis. Viskas baigta, ir tu nieko nebegali pakeisti.

Pagriebė šiek tiek tualetinio popieriaus ir drebančiomis rankomis išsipūtė nosį. Kvailai tikėjo, kad buvo atspari meilei. Ir pačiu baisiausiu būdu suprato, kad tokia nėra.

Kančia suspaudė krūtinę, ašaros, kurių buvo nusprendusi nelieti, degino gerklę.

Ji ne tik pirmąkart gyvenime beviltiškai įsimylėjo. Įsimylėjo vyrą, kuris jai to paties nejautė ir turbūt niekada nejaus.

Nes ankstyvoje vaikystėje jis uždarė savo širdį ir buvo pasiryžęs daugiau niekada jos neatverti.

Aštuonioliktas skyrius

– Mede, čia Rėjus. Kaip gyveni?

Nuo gilaus vyriško balso telefoną laikantys Medės pirštai suvirpėjo.

– Aš... – Ji kiek patylėjo. Puikai skambėtų tikrai nenuoširdžiai. – Aš gerai. Kur esi?

– Londone. Vakar vakare grįžau iš Kalifornijos.

Kvailas jaudulio ir nekantrumo burbulas sprogo.

– Aišku.

Tai tikriausiai buvo į gera. Vien dėl to, kad ji kažkaip keistai mintimis ir jausmais palūžo ir įsimylėjo savo neįpareigojančio sekso partnerį, nereiškia, kad turi tam nuolaidžiauti.

– Negrįšiu į Kornvalį, – tęsė jis. – Bent jau artimiausioje ateityje.

– Ak, – sudejavo ji, išstumdama orą iš plaučių, o jos širdis dundėjo, tarsi prieš sustodama.

Tai buvo tarsi smūgis į paširdžius, nors ir tikėjosi tokių naujienų.

Jis negrįš. Mūsų romanas baigtas.

– Būčiau paskambinęs anksčiau, – tęsė Rėjus tuo protingu atsainiu tonu, o Medės viduriai sukosi, širdis šuoliavo iki išsekimo, – bet viskas vyko labai greitai, ir maniau, kad geriau būtų su tavimi susiekti, kai viskas bus aiškiau.

– Gerai. – Ji žinojo, kad kalba kaip idiotė, bet negalėjo suformuluoti nė vieno rišlaus sakinio.

Norėjo pykti ant jo, kad išlieka toks ramus ir nesijaudina, kai jos pačios gyvenimas gūra į šipulius. Bet juto tik sąstingį.

– Klausyk, Mede, dabar negaliu kalbėti. Po penkių minučių manęs laukia svarbus valdybos posėdis. Bet noriu, kad atvažiuotum į Londoną. Kalėdoms.

– Nori?.. – ji bandė suvokti, ką išgirdo. – Bet kodėl?

Nuo jausmingo kvatojimo jai ant sprando pasišiaušė plaukeliai.

– Na, nepaisant to, kas ir taip akivaizdu, – nuo kimaus balso jos pulsas įsišėlo, – atrodo, kad radau išeitį iš tavo darbo problemų. Filas sakė, kad vis dar nerandi darbo.

Staigus temos pakeitimas ją pribloškė.

– Kalbėjaisi su Filu?

– Teisingai. – Ji išgirdo popierių šiurenimą ir moterišką balsą fone, bet negalėjo suprasti, ką jis sako. – Ačiū, Pamela, – tarė pritildytu balsu. – Būsiu po penkių minučių. Žiūrėk. Turiu lėkti. Po dviejų valandų tavęs privažiuos automobilis. Skrydis iš Niu Ki oro uosto ketvirtą valandą. Ir atsivežk kelis savo šilko darbus.

– Bet... – Kodėl ji pasijuto taip, lyg jos galva būtų prikimšta vatos?

Rėjus sukikeno.

– Šįvakar pasimatysim mano bute.

– Bet aš... – Kurtinamas telefono signalas pertraukė jos klausimą. – Nežinau, kur gyveni.

Ji padėjo telefoną ir sudribo fotelyje. Rankos pradėjo drebėti taip stipriai, kad turėjo sudėti jas tarp kelių ir suspausti.

Ar reikėtų važiuoti? Ar taip nepailgins agonijos?

Praėjusią naktį ji vėl beveik nemiegojo, jautė drebulį sumišimą ir beviltišką nepasitikėjimą savimi. Viskas, kuo Medė tikėjo, – savimi, požiūriu į gyvenimą, – pasirodė netiesa, ir ji nežinojo, kaip tai ištaisyti.

Bet kaip ji gali nevažiuoti? Ir atsisakyti vienintelio šanso išsiaiškinti, ar tai, ką jaučia Rėjui, yra tikra?

– Džordžas palydės juk iki mansardos, panele Vestmor.

Jausdamasi prastokai apsirengusi, – su džinsais ir zomšos švarkeliu, – Medė linktelėjo uniformuotam durininkui. Ji nužvelgė didžiulį Kensingtono apartamentų prieškambarį: vienas šios didžiulės erdvės kampas puikavosi milžiniška skoningai išpuošta egle.

Limuzinui iš oro uosto sustojus prie meniškai išpuošto pastato, ji pagalvojo, kad visas tas aptakus metalas ir akmuo atrodė gana pretenzingai tarp žavių Viktorijos laikų ūkiškų kotedžų. Kai durininkas Džordžas ėjo jos link, nešdamas sulamdytą kuprinę, kurią iškėlė iš bagažinės, Medei toptelėjo, kad tinkamas pastato apibūdinimas būtų absurdiškai prašmatnus.

– Ar yra ponas Kingas? – paklausė ji.

Apkūnus išvaizdus durininkas mandagiai nusišypsojo.

– Ponas Kingas turėtų grįžti po pusvalandžio. Prašė perduoti, kad jaustumėtės kaip namuose.

Medė nužvelgė didžiulį vestibiulį. Nedaug šansų, kad pavyks. Ši vieta poliruotu tikmedžiu apkaltomis sienomis ir prabangiais odos baldais neatrodė labai jauki.

– Ar galėtumėte už mane su juo susisiekti? – paklausė, stengdamasi nuslėpti susierzinimą.

Per pastarąją valandą skambino jam į mobilųjį gal penkiasdešimt kartų, ir visada buvo užimta, o paskui skambučiai nukreipiami jo asistentei, kuri teigė, kad visą popietę jis susirinkimuose.

Tobulai išpešioti durininko antakiai susiliejo į vientisą brūkšnį.

– Deja, negaliu. Galiu palikti žinutę Pamelai Martin, jo asistentei, jeigu reikia.

– Nereikia. – Pamelai Martin jau buvo palikta maždaug dvidešimt žinučių, ir nė į vieną iš jų nebuvo atsakyta. – Nesivarginkite.

Šiaip ar taip, kokia prasmė bandyti su juo susisiekti? Dabar ji čia. Bet anaiptol nesijautė gerai.

Atsigavus po jo skambučio prieš keturias valandas, Medei prireikė laiko, kol vėl galėjo mąstyti, bet vos tik šis sugebėjimas grįžo, ji suirzo. O susierzinimas dėl bergždžių bandymų jam prisiskambinti greitai virto apmaudu. Kai suprato, jog neturi pasirinkimo, apmaudas dar labiau sustiprėjo. Rėjus Kingas valdė padėtį, o ji liko jo valioje.

Medė žinojo, kad kartais būna per daug švelni. Per lengvai susitaikanti. Panelė Tvarkytoja. Kelas visada tai vadino durų kilimėlio sindromu. Bet, kai grūdo į kuprinę ryškius spalvotus šilkus ir kankinosi galvodama, ką čia dar įsidėti, pyktis visiškai ją užvaldė.

Ir išliko visą kelią, jai įsitempusiai sėdint juodame mersedese, vežančiame į Niu Ki oro uostą, ir prabangioje pirmosios klasės kajutėje, jai skrendant į Londono oro uostą.

Rėjus užklupo ją po aštuonių ilgų ir nebylių dienų. Per jas nė karto su ja nesusiekė. Apgavo, priversdamas įsimylėti. O tada jam užteko įžūlumo paskambinti, efektingai spragtelėti pirštais ir tikėtis, kad ji be jokio žmoniško paaiškinimo paklus.

Prielaida, kad Londone jie dalysis lova, šliūkštelėjo dar daugiau alyvos į Medės pykčio ugnį.

Nuo kada neįpareigojantys nuotykiai reiškė, kad jis sprendžia viską, o ji turi su viskuo sutikti? Laimei, toks kunkuliuojantis pyktis ir nusivylimas suteikė vieną didelį pranašumą. Kol buvo susitelkusi į pyktį, nereikėjo svarstyti daug didesnės problemos – kaip, po galais, ji tvarkysis su žinia, kad įsimylėjo Rėjų?

Kai Džordžas parodė į medžiu iškaltą liftą ir užvėrė girgždančias ornamentuotas duris, Medė stengėsi nesileisti įbauginama. Ji griežtai nusprendė nesijausti priblokšta, atsidūrusi Rėjaus prabangos spąstuose. Jai pakako savų problemų ir be akį rėžiančių jo namų.

Kai liftas trūktelėjęs sustojo, Džordžas atidarė duris į marmuru išklotą vestibiulį. Medės aukštakulniai aulinukai sukaukšėjo plytelėmis. Prašmatnią erdvę puošė didžiulės puokštės raudonų lelijų juodo onikso vazose. Ji stabtelėjo ir įsispoksojo. Atlošusi atgal, pro užtemdytą stogo langą pamatė mirksinčias praskrendančio lėktuvo šviesas.

Medė giliai įkvėpė. Gerai, tai buvo šiek tiek daugiau nei prašmatnu. Tai buvo kone siurrealistiška.

Padėjęs jos kuprinę ant vėsių marmurinių grindų, Džordžas galantiškai linktelėjo ir išėjo.

Kai trinktelėjusios užsidarė lifto durys, Medė nedrąsiai, bet atidžiai apžiūrėjo butą. Stori ryškiai mėlyni kilimai sudarė kontrastą šviesioms sienoms, nukabinėtoms daugybe modernaus meno kūrinių pagrindiniame koridoriuje. Medė tiesiog apstulbo, kai atpažino kai kuriuos kūrinius ir suprato, kad tai originalai. Nuskubėjo per kelerias duris ir sustojo kaip įbesta koridoriaus gale. Dėl dvigubo aukščio lubų ir panoraminio Kensingtono sodų vaizdo pro didžiulį langą pagrindinė mansardos svetainė atėmė žadą.

Skoningas ir į akis nekrintantis minimalistinis stilius aiškiai sukurtas profesionalaus interjero dizainerio. Medė negalėjo įsivaizduoti Rėjaus, besirūpinančio surasti kilimą, kurio kraštai būtų visiškai tokio paties turkio atspalvio, kaip ir stiklinių plytų siena iki juosmens, skirianti prašmatnią svetainę nuo naujausių technologijų prigrūstos virtuvės. Arba valandas bepuošiančio Kalėdų eglutės, stovinčios kampe, padabintos smeigtuko plonumo lemputėmis ir suderintais raudonais bei auksiniais ornamentais.

Pastebėjusi valdymo pultą sienoje su daugybe diskų ir ekranų pagalvojo, ar jis skirtas įtaisytai garso sistemai, ar didžiuliam plazminiam televizoriui virš židinio.

Atsiduso. Turbūt abiem.

Medė stovėjo it įbesta, jos atspindį užgožė langai, žvelgiantys į dengtą balkoną. Kai prieš kelias savaites su juo susitiko, dar prieš šiek tiek jį pažindama, ji įsivaizdavo kaip tik tokį viengungišką Rėjaus guolį – su gausybe vyriškų žaisliukų ir profesionaliu interjero dizainu.

Bet kaip vyras, kurį ji pažino, galėjo gyventi tokioje vietoje? Tarsi Rėjus Kingas būtų susidvejinusi asmenybė. Miesto verslininkas milijonierius su snobiška mansarda Kensingtone, kuris tikriausiai kasdien pietaudavo vis kitame madingame restorane, ir patrauklus buvęs banglentininkas, kuris mėgavosi lindėdamas Kornvalyje ir šlamšdavo jos namuose gamintą maistą, tarsi mirtinai išbadėjęs.

Bet kuris yra tikrasis Rėjus Kingas? Ar ji įsimylėjo vyrą, kuris niekada neegzistavo?

Išgirdusi švelnų lifto skambučio skambtelėjimą, Medė sustingo.

Pasigirdo išdavikiškas girgždesys ir atsidarančių lifto durų braškėjimas. Nelygūs žingsniai subildėjo ant prieškambario plytelių, paskui garsą nuslopino storas vilnonis kilimas koridoriuje.

– Mede, kur tu?

Ji apsivijo save rankomis.

– Svetainėje! – šūktelėjo, jos balselis buvo menkutis ir silpnas. Rėjus įėjo; vilkėjo plieno spalvos dizainerio kurtą kostiumą, atrodė aukštas ir pavojingas. Plati šypsena nušvietė jo veidą, o žvilgsnis klaidžiojo jos figūra.

– Atvykai.

Ji dar stipriau save apkabino. Jis kalbėjo kaip Rėjus, iš dalies netgi atrodė kaip Rėjus. Tarsi iškalti bruožai, šelmiškos žiežirbos tyrose mėlynose akyse ir šlubčiojimas vis dar buvo atpažįstami. Bet daug kas atrodė kitaip. Išsitaršę plaukai, kurie visada būdavo nerūpestingai atmesti atgal, neseniai buvo nukirpti ir stilingomis garbanomis vijosi apie galvą. Idealiai nuskusto veido bruožams trūko įprastos trijų dienų barzdelės. Profesionaliai pasiūtas kostiumas pabrėžė plačius pečius bei siaurus klubus, ir jis atrodė dar aukštesnis ir įspūdingesnis. O buvusi žiemiškai blyški oda dabar švelniai rusva.

Jis buvo tos pats kvapą gniaužiamai gražus. Bet kažkodėl atrodė beveik nepažįstamas.

– Argi turėjau pasirinkimą? – griežtas tonas turėjo nuslėpti drebulį.

Artėjant prie Medės, jo šypsena tik platėjo. Sugriebė jos ranką, nykščiu paglostė alkūnės linkį.

– Pyksti ant manęs.

Ji ištrūko.

– Kad ir kaip tau būtų juokinga, taip, pykstu. – Medė apsisuko ir nuėjo prie lango. Tvardėsi, kiek įstengė. – Išeini nepasakęs nė žodžio. Neskambini. Ir tada tikiesi, kad atbėgsiu, vos mane pakviesi. Man nepatinka, kad elgiesi su manimi kaip su meiluže. Nes tokia nesu ir niekada nebūsiu.

Jis žengė jos link, pasitikėjimo kupina šypsena vis dar švytėjo tobulame veide. Palietė jos skruostą ir uždėjo šiltą delną jai ant kaklo. Medės kūnu staiga nuvilnijo virpulys.

– Tai kodėl atvykai?

Ji prasižiojo pasiruošusi sviesti jam naujieną, kad jį myli. Bet žodžiai tarytum įstrigo. Ji atsitraukė, pasisuko taip, kad jis negalėtų matyti jos akių.

– Nes dėl kažkokios kvailos priežasties pasiilgau tavęs.

Rėjus patenkintas nusijuokė, ir jai suspaudė širdį.

– Gerai. – Nykščiu glostė jai kaklą. Jis žengė už jos ir uždėjo rankas jai ant liemens, Medė pajuto jo kūno šilumą. Jos kūnas palinko prie jo. – Nes dėl kažkokios kvailos priežasties... – jis patylėjo, lūpomis vos vos palietė jautrią sprando odą, – ...aš taip pat pasiilgau tavęs, Mede.

Jo lūpoms glamonėjant kaklą, Medės kūną tarsi elektra nukrėtė, bet ji įsitempė ir atsitraukė.

– Jeigu būtum pasiilgęs, būtum paskambinęs.

Įrodymai buvo nepaneigiami. Kad ir kaip ji troško, kad tai būtų tiesa, jis taip stipriai jos nepasiilgo.

Rėjus rankomis apsivijo jos liemenį ir prisitraukė arčiau. Medė pajuto kietą jo iškilumą.

– Pasimylėkim, – sumurmėjo jis, švelnus iškvepiamas oras it plunksnelės paglostė jai skruostą. – Pasiginčysim paskui.

Medė nustūmė jo rankas, atsisuko, tarsi būtų tikrų tikriausia pykčio deivė, o kvaila širdis į akis pritvenkė ašarų.

– Jau sakiau, aš tau – ne meilužė.

Devynioliktas skyrius

Rėjus stengėsi išlaikyti rimtą veido išraišką, sutramdyti šypseną, pasijusti kaltas dėl pykčio ašarų, blizgančių Medės akyse. Bet tai buvo beveik neįmanoma, nes jis tiesiog nesitvėrė džiaugsmu, ją matydamas. O tas iki šiol nematytas pykčio proveržis dar labiau atskleidė jos grožį.

Jau seniai Rėjus nebuvo matęs jos susierzinusios, tik ne pirmosiomis jų pažinties dienomis. Ji buvo ramiausio charakterio, lengviausiai bendraujantis žmogus, kokius jis pažinojo, rami ir patenkinta, ir tai buvo vienas dalykų, kurių Rėjus pasiilgo per tas atskirai praleistas dienas. Nes, būdamas su ja, taip pat jautėsi ramus.

– Mede, negalvoju apie tave kaip apie savo meilužę, – tarė ramiai, jausdamas pareigą ją paguosti.

– Negalvoji? Tai kodėl taip elgiesi?

– Nesielgiu. Norėjau, kad atvyktum į Londoną dėl daugelio priežasčių. – Jis prisikando liežuvį, kad susilaikytų nenusišypsojęs. – Ir ne visos jos seksualinio pobūdžio.

Medė prisimerkė.

– Tau tai tikrai atrodo juokinga?

Jai bandant praeiti, jis pačiupo jos riešą.

– Paleisk. Aš išeinu, – tarė bandydama atgniaužti jo pirštus.

Rėjus prisitraukė jos įsitempusį kūną arčiau, apsivijo klubus.

– Nekvailiok. Sukorei tokį kelią ne tam, kad supykusi po dešimties minučių išeitum.

Ji pašėlusiai priešinosi, o pajutusi jo erekciją piktai žybtelėjo akimis.

– Visą kelia sukoriau ir ne tam, kad po dešimties minučių pradėtum mane baksnoti.

Jis tramdė kylantį juoką.

– Suprantama. – Pakėlė rankas, leisdamas jai ištrūkti. – Gal susitarkim gražiuoju? Tu nepabėgsi, o aš pasižadu tavęs nebaksnoti. – Jis patylėjo, negalėdamas sulaikyti dviprasmiško šypsnio. – Kol kas.

Medės pyktis tiesiog užvirė, bet ji susitvardė, o skruostai nuraudo dar ryškiau. Rėjus pajuto pirmą kaltės durstelėjimą.

Ji teisi. Jis elgėsi savanaudiškai ir ja manipuliavo. Kai šį rytą kalbėjo su ja telefonu, jos balse buvo girdėti šokas, nusivylimas ir sumišimas, o jis visus šios jausmus ignoravo, norėdamas gauti tai, ko jam reikia.

Rėjus privertė ją atvykti, jai net nespėjus to apsvarstyti, tyčia buvo nepasiekiamas, kad ji neturėtų progos atsitraukti. Neketino duoti jai antros galimybės atsisakyti, kaip prieš savaitę. Jiems reikėjo išspręsti šį reikalą kartą ir visiems laikams.

Būdamas Kalifornijoje, jis daug galvojo apie Medės Vestmor problemą ir ją išsprendė. Pati Medė nebuvo tokia didelė problema kaip aplinkybės.

Ji užklupo jį jautrų. Avarija padarė didesnę žalą jo pasitikėjimui savimi, nei jis norėjo pripažinti. Iš pradžių Rėjus niekada neplanavo praleisti su ja tiek daug laiko, bet tie vakarai buvo kaip narkotikas. Kotedžas, jo jaukus ir patogus apstatymas, žolelių ir prieskonių aromatas ir chaotiškas, bet svetingas Medės sukurtas stilius jį ramino, o trapus ir jautrus merginos kūnelis ir miela nepretenzinga draugija padėjo vėl pasijusti savimi.

Atsivežęs ją į Londoną, galės šį savo gyvenimo epizodą pamiršti visiems laikams. Jo vieta čia, pačioje klestinčio metropolio širdyje. Bet ne Medės vieta. Kai tik sudegins paskutinius juos siejančios seksualinės chemijos likučius, abu bus pasiruošę eiti savo keliais be jokių apgailestavimų.

Mažas kaltės lašelis išdžiūvo. Jis nebuvo veidmainys ir visada tikėjo, kad tikslas pateisina priemones. Taigi, tiesą sakant, buvo kvaila jaustis blogai dėl taktikos, kurią taip kruopščiai planavo, vienuolika valandų skrisdamas iš Kalifornijos.

Tuo labiau kai ta taktika, kad ir kokia slapukiška, suteikė trokštamą rezultatą. Medė – Londone, jo bute.

Rėjus sunkiai atsiduso. Vienintelė problema ta, kad, jeigu jis nori išnaudoti jos laiką čia produktyviai, teks į ugnį šliūkštelėti šiek tiek vandens, kad ir kaip viliotų mintis stebėti, kaip ji žiežirbuoja ir traška.

Jis žengė arčiau, pakišo smilių jai po smarku ir kilstelėjo.

– Negalvoju apie tave kaip apie savo meilužę, Mede. Ir atsivežiau tave čia ne tam, kad būtum mano sekso žaisliukas. Jei nenori su manimi miegoti, tikrai neprivalai to daryti. – Bet jis velniškai pasistengs, kad ji apsigalvotų.

– Tu labai kilnus, Rėjau. – Skruostų raudonis dar labiau paryškėjo. – Juk puikiai žinai, kaip man sunku tau atsispirti. – Tai nebuvo komplimentas, bet vis tiek jis dar labiau susijaudino.

– Tai kokia problema?

Medė į jį įsistebeilijo, žvilgsnio gelmė nenorom sujaudino Rėjų.

– Tai daugiau nebėra nerūpestingas nuotykis, – sumurmėjo ji. – Ne man. Ir taip jau kurį laiką. – Švelniai ištartus žodžius palydėjo nuolankus atodūsis. – Aš tikrai tavęs pasiilgau. Labai. Ir tai mane gąsdina.

Ji tokia naiviai tiesmuka. Viena savybių, kuri iš pat pradžių jį sužavėjo, buvo nuoširdus jos naivumas. Ji neturėjo jokių paslapčių, jokių gudrybių. Kitaip nei visos moterys, su kuriomis susitikinėjo anksčiau. Galbūt dėl šios priežasties Rėjus pajuto poreikį taip pat būti nuoširdus. Žinoma, bent tiek tikrai buvo jai skolingas. Žinojo, kad ateities jie neturi. Jis niekada nesugebės taip įsipareigoti, kad galėtų gyventi kaip Zakas ir Keitė. Bet Medė to ir neprašė.

– Mede, aš taip pat tavęs pasiilgau. – Suėmė jos skruostą, troškimas ją paliesti buvo nenumaldomas. – Nesusisiekiau su tavimi, nes maniau, jog tai praeis. Ir atrodė, kad taip peržengčiau ribą, kurios neturėjau teisės peržengti. Bet nepraėjo. Tik stiprėjo. Todėl peržengiau tą ribą ir pasikviečiau tave čia. – Jis panėrė pirštus į jos trumpus plaukus, patrynė plaukų galiukus tarp pirštų. – Negaliu nieko žadėti. Ir būtų neteisinga, jei žadėčiau. – Jis giliai įkvėpė. – Niekada nebuvau užmezgęs ilgų santykių. Ir dabar tokių nenoriu. Bet man tai irgi nebėra paviršutiniška. Jau nebe. – Jis nervingai sukikeno. – Ir jeigu tave tai gąsdina, patikėk, mane gąsdina kur kas labiau.

Vos tik atvirai prisipažino, krūptelėjo. Jis kalbėjo kaip koks įsimylėjęs kvailys. Apie ką jis čia? Šis romanas nebėra toks paviršutiniškas, koks buvo, bet ar jis tikrai norėjo, kad ji tai žinotų?

Tada pažvelgė jai į veidą, išvydo tą pačią nežinią, tą patį sumišimą, su kuriuo kovojo pats, ir panika nuslopo. Ji pasilenkė prie jo delno, uždengė jo ranką savosiomis – tai buvo toks šiltas, duodantis bei priimantis gestas ir toks būdingas Medei, kad jam apmirė širdis.

Ji mirktelėjo, ašaros išdžiūvo, jas pakeitė viliokiška šypsenėlė.

– Labai tikiuosi, jog tai sakai ne vien dėl to, kad nori įsitempti mane į lovą.

Jis nusišypsojo, palietė jos kaktą savąja ir paglostė kaklą.

– Tikrai ne. Bet, jei būčiau žinojęs, kad tai gali padėti, – Rėjus kita ranka taip pat apsivijo jos liemenį ir įkišo delną už džinsų, – būčiau tai pasakęs daug anksčiau.

Medė juokėsi, o jis glamonėjo jai užpakaliuką.

– Užteks taukšti, – tarė ji ir pasistiebusi rankomis apsivijo jam kaklą – šis nuodėmingas gestas buvo tikra kankynė. – Manau, dabar reikia imtis veiksmų.

Rėjus sukikeno ir prisitraukė Medę. Palenkęs galvą įsiskverbė liežuviu ir pabučiavo taip, kaip troško pabučiuoti nuo tos akimirkos, kai pastebėjo ją savo svetainėje.

Jiems neprireikė nė dešimties sekundžių nusigauti iki artimiausio miegamojo ir dar mažiau laiko nuplėšti vienas kito drabužius.

Jis nutempė ją ant lovos ir nudžiugo, pirštais įslydęs į karštą išbrinkusią jos lytį ir pajutęs, kad ji sudrėkusi ir pasirengusi.

– Po velnių. Prezervatyvai, – suurzgė grieždamas dantimis ir stengdamasis neuždusti iš geismo.

– Paimsiu. Kur jie?

– Spintelėje šalia lovos.

Jis šiurkščiai sukikeno, kai ji ištraukė pakelį iš stalčiaus, akivaizdžiai taip pat trokštanti numalšinti aistrą, augusią daugiau nei savaitę.

Iškentęs saldžią kankynę, kol Medė virpančiais pirštais vyniojo apsaugą, pagriebė ją už klubų ir pasisodino ant savęs. Ji sukūkčiojo, kai pajuto viduje galingą jo erekciją. Rėjus panėrė pirštus į jos garbanėles ir suradęs jautriausią pumpurėlį jaudino Medę tol, kol ji pasiekė viršūnę. Tvirtai suspaudusi Rėjų savo raumenukais, netrukus ji privertė jį pasiekti ekstazę.

Jis skruostu jautė jos trūksmingus atodūsius, kai ji suglebo ant jo, o jo kūnu vis dar vilnijo nenumaldomo orgazmo bangos. Švelniai glostė jai nugarą, aštrus sueities ir prakaito kvapas sumišo su Medės gėlių aromatu.

Rėjus užkišo plaukus jai už ausies, pabučiavo ausies lezgelį, jos alsavimas po truputį rimo.

– Gera, kad vėl esi šalia, – sukuždėjo.

Pajuto, kaip ji suspaudžia vis dar tvirtą jo erekciją.

– Gera būti šalia, – sumurmėjo nuo išsekimo silpnu balsu.

Kai Medė ramiai grimzdo į miegą, Rėjus laikė ją ant savęs, dar kelias akimirkas pratęsdamas intymų ryšį ir pasižadėjo sau vieną dalyką.

Kad ir kiek truks, kol sunaikins tą jų trauką, su Mede jis bus švelnus, ypač kai ateis laikas atsisveikinti.

Medė krustelėjo ir atsibudo, jos kūnas buvo tarsi apmiręs. Karštis sklido nuo Rėjaus lyg nuo židinio, ir ji suvokė, kad vis dar guli ant jo, skruostas prigludęs jam prie krūtinės. Apsivertė.

Dėl kaltės dilgčiojimo buvo sudėtinga užmigti, ir ji nusisuko. Reikėjo pasakyti, kad jį įsimylėjo. Kodėl taip sunku?

Rėjus suurzgė, ranka apsivijo jos liemenį ir prisitraukė ją arčiau.

– Taip geriau, – sumurmėjo, įbesdamas nosį jai į plaukus.

Medė gulėjo jo glėbyje laiminga, kaltė ir kaltinimai pamažu nyko klausant, kaip jo kvėpavimas sulėtėja, ir jis vėl nugrimzta į miegą.

Kada nors ji turės jam pasakyti. Žinojo tai. Bet kodėl turėtų tai daryti dabar ir dar labiau viską sujaukti? Jis niekuo jai neįsipareigojo, ji taip pat. Jie vis dar stengėsi suprasti savo jausmus, ištirti, kas juos sieja.

Ji myli jį. Bet ar ji iš tikrųjų žino, ką tai reiškia? Ir kiek tai tęsis? Galbūt jos meilė Rėjui tokia pat nepastovi, kokia buvo jos tėvų, – tik seksualinė trauka ir dar šis tas. Leisdama laiką jo pasaulyje, galės atsakyti į šiuos klausimus.

Tačiau grimztant į miegą Medei stabtelėjo širdis prisiminus Rėjaus žodžius, kad jos pasiilgo, jis taip pat buvo išsigandęs, o jųdviejų romanas jam nebėra paviršutiniškas ryšys, vadinasi, ir jis pradeda ją įsimylėti.

Dvidešimtas skyrius

– Pabusk, miegale.

Pušų ir pikantiško losjono po skutimosi kvapas pažadino Medę iš gilaus miego. Ji pasirąžė ir atsiduso, pamačiusi gražų Rėjaus veidą.

Tada susiraukė.

– Tu apsirengęs? – sumurmėjo mieguistu balsu ir nužiūrėjo sniego baltumo Rėjaus marškinius, kaštono spalvos šilkinį kaklaraištį, užnertą ant kaklo, ir drėgnus atgal sušukuotus plaukus.

Jis seksualiai šyptelėjo ir jos širdis suspurdėjo it kolibris.

– Jau beveik vidurdienis. – Jis atsitiesė, pasistatė apykaklę ir užkišo po ja kaklaraištį. – Man susirinkimas už maždaug... – pažvelgė į prabangų laikrodį ant riešo, – ...po velnių. Už dešimties minučių.

Ji atsirėmė ant alkūnių, po pažastimis pasikišo antklodę.

– Atsiprašau, reikėjo mane pažadinti.

– Sakai? – Jis švelniai nusijuokė rišdamasis kaklaraištį. – Stengiausi elgtis kilniai. – Žvelgė į ją, šypsena buvo vylinga ir daug žadanti. – Naktį tave išvarginau.

Prisiminusi du kartus, kai jis pažadino ją, Medė švelniai nuraudo.

Jis pabaigė rištis kaklaraištį ir užlenkė apykaklę. Glostydamas jos skruostą priglaudė lūpas ir trumpai savininkiškai pabučiavo.

– Ir, tavo žiniai, už tokį susitvardymą aš nusipelniau medalio.

Medė plačiai nusišypsojo.

– Apdovanosiu tave vėliau.

– Tikiuosi. – Jis pakilo ir nuo lovos pagriebė kostiumo švarką. – Klausyk, virtuvėje yra šviežios kavos ir šiek tiek pyragaičių. – Rėjus užsimetė švarką, kuris tobulai prigludo prie plačių pečių, tada įkišo ranką į kelnių kišenę. – Paskambink durininkui, jei norėsi ko nors daugiau. Namuose neturiu daug maisto, nes dažniausiai nepusryčiauju.

Medė sutrikusi atsisėdo ir stebėjo, kaip jis nuo staliuko pasiima piniginę ir raktus. Kai nakvodavo kotedže, rytais Rėjus visada sušlamšdavo pilną lėkštę pusryčių, rytais jo apetitas būdavo žvėriškas.

– Galėčiau nueiti apsipirkti ir paruoščiau mums vakarienę, – tarė trokšdama veiklos, kol jo nebus šalia.

Jis akimirką padvejojo ir iš piniginės ištraukė kelis banknotus.

– Nesivargink. Manau, šįvakar pavalgysime mieste.

Stebėjo, kaip jis varto kelis banknotus ir stengėsi neįsižeisti.

– Bet nusipirk, ko prireiks, – tarė numesdamas pinigus ant spintelės.

Ji išsitiesė tarsi styga.

– Rėjau, aš turiu savo pinigų.

– Žinau. – Jis pasilenkė ir pakštelėjo jai į kaktą. – Bet čia brangus rajonas.

Ji tai nujautė.

– Vis tiek man nereikia tavo pinigų.

– Tada neleisk jų, – tarė palikdamas pinigus ant spintelės. – Vakare atsiųsiu automobilį tavęs paimti. Deja, manęs laukia gana įtempta diena, taigi, susitiksim restorane. Bet, prieš valgydamas, norėsiu tave su kai kuo supažindinti.

– Su kuo?

Rėjus šyptelėjo.

– Paaiškinsiu vėliau. Turiu lėkti.

Dar kartą greitai ją pabučiavo ir dingo.

Medė lėtai iškvėpė ir jausdamasi sutrikusi krito atgal ant pagalvių.

Jai atvykus, jie mylėjosi tris kartus. Pirmą kartą – greitai ir skubotai, antrą – karštai ir aistringai, o trečią – lėtai ir švelniai. Ten, kur jis giliai įsiskverbė, vis dar buvo justi maudimas ir švelnumas. Tačiau, kad ir kaip gerai pažinojo jo kūną, teikiantį tiek gaivinamo malonumo, negalėjo atsikratyti minties, kad tas nepastovios nuotaikos, it magnetas traukiantis vyras, kurį įsimylėjo per tas kelias idiliškas savaites Kornvalyje, buvo tik mažytė Rajeno Kingo dalelė.

Jų santykiai jau nebeatrodė lygiaverčiai. Ir ne vien dėl jo pinigų ir prašmatnaus gyvenimo būdo. Medė neturėjo menkiausio supratimo, ką jis jaučia jai.

Nors miegamajame temperatūra reguliuojama, ją supurtė stiprus drebulys.

– Susiimk, moterie, – sumurmėjo.

Ji kaip visada per jautriai į viską reaguoja. Iš Londone su Rėjumi praleisto laiko jai reikia išpešti kuo daugiau. Priversti jį atsiverti. O ji negalės to padaryti, jei kaskart atsidūrusi nepažįstamoje teritorijoje pasiduos panikai. Laikas, praleistas Londone, bus nuotykis. Kaip ir visi geriausi nuotykiai, šis bus gąsdinantis ir jaudinantis.

Nuleidusi kojas ant grindų ji atsistojo ir apsivyniojo antklodę. Nusiprausė po dušu, išsipakavo daiktus, apžiūrėjo butą ir aplinką, kaip kad siūlė Rėjus.

Ištyrinėjo miegamąjį. Vakar vakare dėmesį buvo sutelkusi kitur ir negalėjo tinkamai įvertinti Rėjaus namų blizgesio. Aukštų lubų ir prabangiai, bet be galo skoningai išpuoštas miegamasis užėmė kvapą taip pat, kaip ir svetainė.

Trokšdama patyrinėti daugiau, ėjo su miegamuoju sujungto vonios kambario link ir pastebėjo banknotus ant staliuko. Medė susiraukė ir tvirčiau prispaudė antklodę.

Rėjus galbūt ir nelaiko jos savo meiluže, bet iš to, kaip reagavo į jos atsisakymą, buvo galima spręsti, kad buvo abejingas savo turtams ir tikriausiai beprotiškai dosnus moterims, su kuriomis susitikinėdavo.

Po vakarykščio ginčo dėl to, kaip jis manipuliuoja Mede, pasiūlyti pinigai suerzino. Bet dėl to ji tikriausiai buvo tiek pat kalta, kiek ir jis.

Nuo pat pradžių jų santykiuose viską sprendė jis, o ji leido. Iš dalies dėl to, kad buvo taikaus būdo. Bet ir dėl to, kad toks valdingas Rėjaus charakteris ją labai traukė, – jo nepriklausomybė, autoritetas, troškimas kontroliuoti, – jis buvo visai nepanašus į vaikinus, su kuriais ji draugavo. Bet dabar Medė suprato, kad, jeigu nepradės kovoti už save, savybės, dėl kurių Rėjus buvo toks patrauklus iš pat pradžių, gali tapti kliūtimi jų ateities laimei.

Vakarykštis nepasitenkinimas jo valdingumu buvo labai gera pradžia. Bet jai reikėjo tęsti kovą. Ji atidarė pirmąjį stalčių, įkišo banknotus ir užtrenkė jį; tai reiškė, kad ji nesileis, jog su ja būtų elgiamasi kaip su išlaikytine.

Medė nuėjo į vonios kambarį, sugniaužusi antklodę.

Vertino Rėjaus svetingumą, bet neketino visą dieną ramiai sėdėti namuose, kol jis dirbs. Artėja Kalėdų sezonas, o už kampo pagrindinėje Kensingtono gatvėje buvo daug prabangių kavinių ir parduotuvių, kuriose gali reikėti laikinų darbuotojų. Kodėl gi nepabandžius ir neištyrinėjus įsidarbinimo galimybių, jeigu jau taip susiklostė?

Abejojo, ar Rėjus labai nudžiugtų. Bet ji nesijaus įbauginama Rėjaus turtų ar prašmatnaus gyvenimo būdo, taip pat ir jo norų. Nes neseniai sužinojo, kad ir pati turi valią. Be to, dabar yra dėl ko kovoti. Ne vien dėl Rėjaus meilės, bet ir dėl pagarbos.

Pasirodo, kad buvo daug lengviau tai pasakyti, nei iš tikrųjų nesileisti įbauginamai Rėjaus ir jo gyvenimo būdo. Medė tai suprato, kai durininkas įleido ją pro elegantiško Noting Hilo restorano duris, kuriame Rėjus buvo rezervavęs staliuką vakarienei. Ji perbraukė delnais per prašmatnią tamsiai mėlyno kašmyro suknelę, kuriai iššvaistė savo pinigus, tikėdamasi greitai rasti darbą ir stengdamasi per daug nesijaudinti dėl kol kas nevaisingų paieškų.

Nesvarbu, ji vėl pabandys rytoj. O suknelė to verta. Geriau jau mėnesį valgys tik jogurtą, nei pasirodys tokioje vietoje su savo sena sujuosiama suknele arba dar blogiau – su džinsais ir marškinėliais.

Skimbčiojo taurės ir stalo įrankiai, pokalbiai prislopinti iki mandagaus murmesio, oras buvo persismelkęs gundančiais šviežiai nupjauto bugienio, brangių kvepalų ir švelnių prieskonių aromatu. Rūsyje įsikūręs restoranas pasižymėjo išskirtine atmosfera, kurią sustiprino pliušinės sofos su aksominiais užtiesalais ir daugybė gražių žmonių, kurie, rodos, sudarė didelę jų klientūros dalį. Medė stengėsi nevėpsoti, kai durininkas palydėjo ją pro staliuką, prie kurio supermodelis ir roko dainininkas, neseniai pakilęs į topų viršūnes, vakarieniavo žvakių šviesoje.

Taip, suknelė tikrai buvo verta kiekvieno cento.

– Ponas Kingas ir ponia Čelmsford laukia jūsų privačiame kambaryje, – pranešė durininkas, vikriai atverdamas stiklines duris restorano salės gale.

Kokia ponia?

Medė mirktelėjo, rodos, patekusi į atogrąžų mišką – vešli šios vietos augmenija buvo tikras kontrastas žieminiams augalams, puošiantiems likusią erdvę. Pastebėjo Rėjų sėdintį prie vienintelio kambario staliuko, įsitraukusį į pokalbį su neįtikėtinai stilingai apsirengusia vyresnio amžiaus moterimi, vilkinčia nepriekaištingai pasiūtu kelnių kostiumėliu. Jis užvertė galvą ir nusijuokė iš kažko, ką pasakė moteris. Tada jo pašnekovė pasilenkė į priekį ir palenkė jo riešą. Dėl šio gesto intymumo Medei susuko skrandį.

Durininkas pranešė apie Medės atvykimą, ir moteris atitraukė pirštus, o Rėjus stodamasis atsirėmė rankomis į stalą.

– Pagaliau tu čia.

Jo akys degė dėkingumu ir, jam žengus prie jos, mažytis pavydo smeigtukas ištirpo. Pagriebęs per liemenį, pabučiavo ją ilgu bučiniu.

– Tai Rūta Čelmsford, – pristatė moterį Rėjus, laikydamas ranką Medei ant liemens. – Sena mano draugė.

Moteris pakilo ir ištiesė ranką.

– Malonu susipažinti. – Ji tvirtai ir draugiškai paspaudė ranką, o dėl atviros šypsenos Medė pasijuto nesmagiai. – Rėjus jau dvidešimt minučių ūžia man apie tave ausis.

– Tikrai?

Moteris nusijuokė iš tiesmukiško Medės klausimo, o Rėjus atitraukė jai kėdę.

– Atrodai nuostabiai, – sušnibždėjo, jo aromatas švelniai paglostė jai sprandą. – Atsipalaiduok.

Ji atsisėdo ir stengėsi taip ir padaryti.

– Taip, tikrai, – atlaidžiai tarė Rūta. – Rėjus mano, kad turi kai ką, ko aš noriu, – pridūrė.

– Štai vienas jų, – tarė Rėjus. Ir tada, prieš Medei spėjant jį sulaikyti, nuplėšė šilkinį šalį, kurio ji buvo apsivyniojusi liemenį, norėdama pabrėžti suknelę, ir ištiesė jį Rūtai. – Ką manai?

Rūta laikė šalį už kraštų, tarsi tai būtų aukso gija.

– Nepaprasta. – Nuleidusi šalį ant kelių įsižiūrėjo į Medę. – Pati tai padarei?

– Taip. Aš... tai man kaip hobis, – atsakė šiek tiek susigėdusi.

– Kiek jų turi?

– Nesu tikra. – Sutrikusi ji pažvelgė į Rėjų. Bet jis tik pamerkė akį, dar labiau ją suklaidindamas. – Kodėl klausiate?

Moteris nusijuokė.

– Nes esu pagrindinė Demontforto parduotuvės Pikadilyje vadybininkė. Ieškome naujo šilko dizainerio pavasario kolekcijai. Ir, atrodo, kad jį radau.

– Turite omenyje?.. – Medė žioptelėjo. Ar ši moteris ką tik pavadino ją dizainere? – Demontforto? Rimtai?

Išskirtinė Londono universalinė parduotuvė visą amžių buvo įsitvirtinusi Vest Ende. Bet per pastaruosius trisdešimt metų ji tapo ir madų pasaulio lydere bei buvo žinoma kaip tramplinas drąsiems, jauniems britiško dizaino talentams. Ji pati nužiūrinėjo jos vitrinas kelis kartus, kai lankėsi Londone, grožėdamasi parduotuvės elegancija ir stilingumu bei kolekcijų naujoviškumu. Bet niekada negalėjo sau leisti įsigyti jos prekių.

– Deja, dabar mums labai svarbus laikas, – tarė Rūta, akivaizdžiai nekreipdama dėmesio į šoko ištiktą Medę. – Penkioliktą dieną mes rengiame pavasario kolekcijos pristatymą su labdaringomis iškilmėmis Savoy salėje, taigi man reikia pamatyti, ką dar turi, ir atrinkti tuos darbus, kuriuos galėtume panaudoti.

– Kiek jų atsivežei su savimi? – švelniai paklausė Rėjus, paimdamas jos ranką ir pabudindamas iš sąstingio.

– Maždaug... – Ji stabtelėjo, stengėsi galvoti, nors sukosi galva ir šokinėjo širdis, – ...maždaug dešimt, galbūt...

– Dešimt – gera pradžia. Bet mums reikės daugiau. Laimei, Soho rajone turime dirbtuves, kuriomis galėsi naudotis. Mes galime parūpinti...

Medės širdies plakimas ėmė ją kurtinti, o moters balsas nutolo. Į užplūstančius klausimus atsakinėjo automatiškai, stengdamasi nepamiršti kvėpuoti, – juk dabar vyksta tai, apie ką ji niekada nė nesvajojo, apie ką net bijojo svajoti.

Ji galėtų pragyventi iš savo šilko tapybos? Ji dievino ją. Visada. Bet jai niekada nebuvo net atėję į galvą, kad tie darbai galėtų būti pakankamai geri parduoti. Ir ne tik pragyventi. Iš Rūtos pokalbio nuotrupų ji suprasto, kad moteris iš tikrųjų mano, jog juos bus galima parduoti už tikrai labai padorią sumą.

– Rūta, duok jai minutę, ji kol kas niekam neįsipareigoja, – užtikrintas, tvirtas Rėjaus balsas išsklaidė baimės ir susijaudinimo rūką. – Pasirūpinsime, kad kiti šilko darbai būtų atsiųsti rytoj iš ryto. Tada jūs paruošite sutartį, mano teisininkas ją peržiūrės, ir, kai Medė bus gavusi progą visa tai suvirškinti, – Rėjus ant stalo suspaudė jos ranką, – galėsi vėl su ja pasikalbėti ir užtvirtinti detales.

Rūta apstulbusi nusijuokė.

– Nagi, Rėjau, kalbi kaip koks riteris. – Ji atsistojo. – Medė yra dar ypatingesnė, nei įsivaizdavau. – Rėjaus delnas įsitempė ir jis atitraukė ranką, kai Rūta atsiprašė ir išėjo.

– Negaliu patikėti. Demontfortas? Tai tarsi sapnas, – tarė Medė alsuodama iš susijaudinimo.

Rėjus gargždžiai sukikeno, įtampa dingo.

– Tu to nusipelnei. Turi retą talentą. – Sėsdamasis jis paėmė valgiaraštį. – Taigi, kodėl mums neužsisakius vakarienės ir butelio šampano, tada susistabdysime taksi, grįšime namo ir visą likusį vakarą švęsime karštai ir aistringai mylėdamiesi?

Rėjus dviprasmiškai pakėlė antakius, Medė sukikeno, jautėsi naivi, nerūpestinga ir tokia įsimylėjusi, kad, atrodė, sprogs.

Iš kur jis galėjo žinoti, kad ji to nori, jeigu net pati to nežinojo? Ir kaip jis būtų galėjęs rasti tam laiko ir įdėti pastangų, kad visa tai suorganizuotų, jeigu nebūtų taip pat jos bent šiek tiek įsimylėjęs?

Rėjus klausėsi gilaus Medės alsavimo, kai išvargusi gulėjo jo glėbyje po aistringo šventimo, jo kūnas vis dar gaũdė nuo mylėjimosi, bet jis neįstengė atsipalaiduoti. Rūtos žodžiai vis sukosi jo galvoje tarsi užstrigusi plokštelė.

Medė yra dar ypatingesnė, nei įsivaizdavau.

Rūta visada buvo itin įžvalgi. Kai jis buvo akiplėšiškai jaunas dvidešimt penkerių metų verslininkas, tai buvo vienas labiausiai jį žavėjusių dalykų. Ji buvo pakankamai įžvalgi, kad suprastų, jog jų trumpas, bet aistringas romanas neturi ateities, nereikėjo jai to net sakyti, – ir dėl to ji buvo viena iš nedaugelio moterų, su kuriomis jis išliko draugais. Bet dėl žinojimo, kad ji pažįsta jį geriau nei dauguma, ta pastaba trikdė dar labiau.

Medė nebuvo ypatinga. Jis negalėjo leisti, kad ji tokia būtų. Kad ir kuo Zakas, o dabar ir Rūta, tikėjo. Bet, nors ji tokia ir nebuvo, ji tikrai buvo kitokia nei visos.

Kada gi jis sutrumpino savo verslo kelionę, nes buvo pasiilgęs moters taip stipriai, kad negalėjo būti be jos? Ir kada jam buvo taip sunku moterį paleisti?

Rėjus iš tikrųjų nerimavo, kai pakvietė Medę vakarienės Greistone. Restoranas buvo viena populiariausių vietų Londone, dažnai lankoma sostinės verslo ir pramogų pasaulių atstovų, ir jis jaudinosi, kad Medė jausis ne savo vietoje ir nepatogiai. Bet, kai ji įėjo, vilkėdama tą mėlyną suknelę, prigludusią prie žaviųjų jos iškilimų, jam išdžiūvo burna, ir jis pats pasijuto nepatogiai. Nes aistra išsinešti ją ir praryti keliais greitais godžiais kąsniais buvo stipresnė nei kada nors.

Kodėl ji čia jautėsi kaip namuose, visai taip pat, kaip ir tame mažyčiame kotedže šalia uolų tako? Ir kada ji atsibos jam? Nes jie buvo kartu jau mėnesį. O tai buvo Rėjaus rekordas.

Susitikimą su Rūta jis planavo dėl vienintelės priežasties. Jeigu Rūtai patiks Medės darbai, jis visai nebesijaus kaltas dėl jų romano. Medė padėjo susigrąžinti jo sutryptą ego ir atrodė mažiausiai teisinga jai už tai atsidėkoti.

Bet išėjo atvirkščiai. Rėjus virpėjo dėl Medės išraiškos, kai Rūta kalbėjo apie Demonforto pristatymą, nuo jos aistringo plepėjimo apie jos būsimos karjeros perspektyvas važiuojant taksi namo, ką jau kalbėti apie svaiginantį entuziazmą, su kuriuo ji mylėjosi. Medė žiūrėjo į Rėjų taip, tarsi jis būtų jai davęs kai ką brangaus ir troško, kad jo motyvai būtų buvę tokie tyri, kaip ji tikėjo.

Medė krustelėjo šalia per miegus, – taip mielai, seksualiai ir pasitikinčiai, kad jis giliai atsiduso.

Reikia iš naujo nustatyti ribas.

Jis giliai įkvėpė svaiginančio jos aromato.

Ir sugalvoti būdą, kaip šį kartą jų neperžengti.

Dvidešimt pirmas skyrius

– Mede, mieloji, – Rūta žvelgė į ją pripildama puodelį arbatos, – atrodai pervargusi.

Medė paėmė puošnų porceliano puodelį, kurį jai pasiūlė Rūta, ir gurkštelėjo subtilaus gėrimo, stengdamasi nuslėpti atslenkantį nuovargį.

– Man viskas gerai. Tikrai.

– Tau tikrai ne viskas gerai. Akivaizdu, – tarė Rūta užuojautos kupinomis akimis, kai padėjo šilko darbus, kuriuos aptarinėjo, ant savo stalo. – Ar tai dėl pasirodymo? Išnaudoju tave kaip vergę.

Medė papurtė galvą.

– Aš tik labai jaudinuosi dėl šio vakaro, ir viskas. Prastai miegu, – sumurmėjo, rakinėdama šilką ir nedrįsdama pažiūrėti Rūtai į akis.

Ji atsargiai pastatė puodelį ant padėklo ir pajuto emocijas, kurios dvi savaites virė viduje neišsiverždamos. Ką ji bando apgaut? Jos miego trūkumas buvo visiškai nesusijęs su labdaros vakariene, o tik su jos ir Rėjaus santykiais.

Iš pradžių bandė save įtikinti, kad tai tik jos vaizduotė ir stresas dėl maniakiško pasiruošimo renginiui. Vien dėl to, kad Rėjus primygtinai reikalavo kiekvieną vakarą valgyti mieste ir atrodė jos vengiantis. Jie vis dar mylėjosi kiekvieną vakarą, taip pat dažnai – rytais. Jis buvo žavingas ir atidus šeimininkas, suplanavęs daugybę išvykų bei ekskursijų. Vieną vakarą jis nusivedė ją čiuožinėti į Somersetų čiuožyklą, užsakė bilietus ložėje pasirodymui Šaftsberio aveniu, vedėsi ištaigingų vakarienių su vynu daugybėje prabangių restoranų ir naktinių klubų.

Bet po truputį Medė pradėjo jaustis kaip tikra vakarėlių liūtė, bet tai buvo tik dar viena dėmesį atitraukianti taktika. Ji tikėjosi, kad būnant Londone, jų santykiai pagilės, sustiprės, bet, tiesą sakant, viskas vyko priešingai.

– Ar Rėjus žino, kad tu jį įsimylėjusi?

Medė staigiai kilstelėjo galvą.

– Atsiprašau, ką? – paklausė ji, bet juto, kaip pradeda rausti.

Rūta sukryžiavo kojas ir išsilygino sijoną.

– Tu jam nepasakei, ar ne, mieloji?

Ji galėjo stengtis tai neigti, bet, žvelgiant į Rūtą, jos gerklėje sukilo emocijos. Medė panarino galvą ir švelniai papurtė.

– Iš kur jūs žinote? – paklausė grąžydama ant kelių padėtas rankas.

Rūtos ranka uždengė josios ir suspaudė.

– Atpažįstu. Prieš šešerius metus man irgi buvo taip pat. Ir esu tikra, kad atrodžiau tokia pat nelaiminga ir nepasitikinti savimi, kaip ir tu dabar.

Medė pakėlė akis, užuojauta ir supratingumas Rūtos žvilgsnyje ją sugraudino.

– Jūs buvote meilužiai?

Rūta linktelėjo.

– Tarp mūsų buvo trumpas romanas. Numanau, kad atspėjai tai, kai susitikom pirmą kartą.

Medė linktelėjo, beviltiškai susigėdusi. Ji tai atspėjo, bet neigė, kaip ir viską per kelias pastarąsias savaites.

– Nėra jokio reikalo jaustis nejaukiai, – tarė Rūta, pasiųsdama Medei šiltą šypseną. – Tai truko tik kelias savaites. Man buvo keturiasdešimt, ir kaip tik išgyvenau gana karčias skyrybas, kai pasirodė Rėjus. Jis buvo penkiolika metų jaunesnis, neįtikėtinai patrauklus bei nuostabus lovoje ir, žinoma, aš beprotiškai jį įsimylėjau. O jam tai visai nieko nereiškė.

Pateikta linksmu tonu atvira Rūtos išpažintis nesukėlė tokio pavydo, kurio Medė tikėjosi.

– Atleiskite. Rėjus man nieko nesakė.

Rūta patapšnojo jai ranką.

– Aišku, kad nesakė. Kodėl turėtų? Rėjus paliko mane, vos tik supratęs, kad pradedu jam puoselėti jausmus. O paskui buvo virtinė moterų, kurias stebėjau išgyvenančias tą pačią nelaimingą patirtį. Esu dėkinga, kad sugebėjome likti draugais, bet dar dėkingesnė, kad tas mano gyvenimo epizodas baigtas. Žinai, širdies skausmas labai kenkia veido odai.

Medė nusijuokė, bet jautėsi taip, tarsi iš krūtinės būtų išplėšta širdis – Rūtos žodžiai atskleidė, kas iš tikrųjų buvo blogai per pastarąsias savaites. Rėjus stengėsi ją atstumti, ir ji per daug bijojo tai net pripažinti, tuo labiau apie tai pasikalbėti.

Medei sudrėko delnai, o širdis pradėjo daužytis tarsi pneumatinis grąžtas. Jai reikėjo pasakyti Rėjui, ką jaučia, prieš dvi savaites. Ji pažadėjo sau, kad daugiau nebebus pastumdėlė, kad kovos už save. Ir taip nepadarė. Nes bijojo pokalbio, kokių vengė visą gyvenimą.

– Turiu jam pasakyti, ką jaučiu, – sumurmėjo ji.

– Deja, taip, – tyliai tarė Rūta. – Rėjus elgiasi pagal modelį, kuris jam neleidžia su niekuo suartėti. Ir yra per daug bailus, kad pats jį pakeistų.

Medė linktelėjo. Ji visada tai nujautė, – po tėvų netekties Rėjus taip ir neatsigavo ir dabar saugojosi vieninteliu būdu, kokį žinojo.

– Bet kaip aš galiu jį pakeisti, jeigu jis man neleidžia?

– Mačiau, kaip jis į tave žiūri, mieloji, – Rūta palaikomai jai šyptelėjo. – Tikiu, kad tai jau padarei.

Dvidešimt antras skyrius

– Sėkmė tau tinka, Mede. Šįvakar atrodai nuostabiai. – Pasilenkęs per stalą Rėjus suėmė jos skruostą. – Bet aš vis tiek ilgiau nelauksiu, kad išsiaiškinčiau, ką slepi po ta suknele.

Medė nusišypsojo, pažįstamas flirtas pažadino suvokimą, kuris augo po pokalbio su Rūta tą popietę.

– Rūta pažadėjo, kad liko tik viena pirkėjų grupė, kuriai nori mane pristatyti. Ir galėsime iš čia dingti.

Išgirdusi, kaip kitame kambaryje, šokių salėje, orkestras užgrojo lėtą gundantį valsą, Medė ilgesingai nusišypsojo.

– Žinai, niekada kartu nešokome, – sumurmėjo.

Stodamasis jis švelniai truktelėjo ją nuo kėdės.

– Tai lengva atitaisyti.

Medė atsitraukė.

– Tu tikras? – Ji nenorėjo spausti jo daryti nieko, dėl ko jis jaustųsi nepatogiai. – Kaip tavo koja?

Vesdamasis ją į šokių aikštelę, pilną gražių žmonių, šokančių prislopintoje sietynų pašvaistėje, Rėjus mestelėjo vilkišką šypsnį.

– Esu tikras, kad lėtą šokį ištversiu, – tarė padėdamas vieną ranką jai ant klubo ir prisitraukdamas į glėbį. – Ypač jeigu tai reiškia, kad galėsiu prie tavęs prisiliesti dar iki vidurnakčio, – sušnibždėjo jai į plaukus.

Medė atlošė galvą ir pažvelgė į gražų jo veidą, nuo šešėlių tapusį griežtą, staiga žūtbūtinai užsigeidė šį vakarą sugerti tiek prisiminimų, kiek tik įmanoma. Tam atvejui, jeigu ryte be jų daugiau nieko nebebus likę.

Įsikibo į jį, kai jis švelniai siūbavo ją savo glėbyje, jo šlubavimas buvo vos juntamas.

Padėjusi galvą jam ant peties ir įsikniaubusi į šiugždančią jo kostiuminių marškinių medžiagą klausėsi, kaip daužosi jo širdis, ir mėgavosi jo kūno šiluma. Medę apgaubė šviežias vyriškų feromonų, pušų muilo ir muskuso kvapas.

Kol kas, nepaisant ypatingo nervingumo, vakaras buvo stebuklingas, ir ji nenorėjo, kad jis baigtųsi.

Savoy buvo įspūdinga vieta, šventiškai išpuošta žaisliukais, kaspinais ir smulkiomis lemputėmis, kurios suteikė žaismingumo šiam garsiam solidžiam viešbučiui.

Pasirodymas buvo elegantiškas ir gražus, o jos šilko darbai, kurios Rūta įpynė kaip kolekcijos akcentus, tobulai užbaigė įspūdingą reginį. Po ovacijų, jai lenkiantis ant podiumo, Medė sėdėjo per keturių patiekalų vakarienę šalia Rėjaus. Ir kai jis erzino ją dėl to, kokia daugybė žmonių ateina jos pagirti ar įsprausti į delną vizitinių kortelių, ji beveik neprarijo nė kąsnio.

Mintis apie tai, kas bus vėliau, kai jie grįš į liukso kambarį, kurį Rėjus buvo užsakęs, visą vakarą kirbėjo galvoje, bet nesugebėjo užtemdyti šio nuostabaus vakaro tokioje gražioje vietoje su Rėjumi, vaidinantį atidų jos palydovą.

Jis tikrai buvo atidus, žaismingas ir žavingas, ir juokingai besididžiuojantis jos sėkme. O pastebėjusi menkiausią įtampą jo balse, saugančius žvilgsnius, metamus jos pusėn, kai galvodavo, kad ji nemato, Medė neleido sau sukti dėl to galvos.

Kad ir kas šįvakar nutiks, ji bent jau žinos, ką Rėjus jai jaučia. Ar tai, kas juos sieja, yra tikra, ar įsivaizduojama. Ir ar jie turi bent kokią nors viltį kurti gyvenimą drauge.

Jie kartu judėjo pagal orkestro muzikos melodiją ir staiga Medę apstulbino šios akimirkos prasmė. Ji buvo bailė ir dar kvaila bailė, kad leido apgailėtinam jos tėvų santuokos teatrui susilaikyti nuo kovos dėl to, kas svarbu. Ji atsitraukė ir leido vesti Rėjui, kuris apie meilę išmanė dar mažiau nei ji.

Jis suspaudė jos liemenį, o viltis ir ryžtas pakylėjo Medės širdį kone iki dausų.

Šis vakaras nebūtinai bus pabaiga. Tai gali būti nuostabi nauja pradžia.

– Tu tikra? Vonios kambarys yra ir kambaryje, – susiraukęs tarė Rėjus.

– Man tik reikia kelių minučių atsigaivinti, – tarė Medė, mėgaudamasi jo sutrikimu galbūt labiau nei derėtų.

– Gerai. Bet paskubėk. Jaučiuosi taip, tarsi jau būčiau laukęs kelis mėnesius.

Pasikėlusi dizainerio siūtos suknelės kraštus Medė nuskubėjo į moterų tualetą prabangaus viešbučio vestibiulyje. Iš tikrųjų ji galėjo palaukti, kol grįš į kambarį. Bet jai reikėjo dar kelių akimirkų, kad savo galvoje pakartotų, ką ketina pasakyti Rėjui ir kaip ji tai pasakys.

Nuskubėjo į išpuoštą kabiną, nekreipdama dėmesio į laibą it nendrė moterį šalia kriauklės, kuri buvo viena iš pasirodymo manekenių, ir suprato, kad daugiau nebesinervina. Ji jaudinasi.

Šįvakar Rėjus buvo toks mielas, toks palaikantis ir toks patrauklus, o tas atstumas, atsargumas, kuriuos ji pastebėjo kelias pastarąsias savaites, buvo kone pranykę.

Įėjusi į kabiną ji nuleido klozeto dangtį ir atsisėdo kelioms akimirkos susikaupti. Kad ir kokia susijaudinusi buvo, jai reikėjo nusiraminti, prieš lipant su Rėjumi į viršų. Šio vakaro įvykiai buvo gniaužiantys kvapą. Ji norėjo atrodyti visiškai aiškaus proto, kai pasakys jam, kad jį myli. Vapėjimas būtų prastas pagalbininkas.

Stengdamasi nuraminti savo širdies plakimą iki priimtino greičio, išgirdo moters sijoną, šnarantį ant prabangaus kilimo, – įėjo dar kažkas.

– Marta, atrodai nuostabiai, – aristokratišku tonu tarė atėjusioji moteris. – Kaip tau pavyksta išlikti tokiai lieknai?

– Badavimas, mieloji, – atsakė manekenė, kurią Medė pastebėjo prie kriauklės. Jos pašnekovė nusijuokė.

Medė atsistojo, pasiruošusi išeiti iš kabinos.

– Ten mačiau tavo seną kavalierių Rajeną Kingą, – burbtelėjo snobiškoji moteris. – Joks vyras neturi teisės taip gerai atrodyti su smokingu.

Medės ranka sustojo prie užrakto. Ją sutrikdė tai, kad supermodelis buvo dar viena Rėjaus pergalė.

– Ką galvojai, jį paleisdama? – pridūrė moteris. – Jis vis dar atrodo skaniai, net ir taip nelemtai šlubčiodamas.

– Išvaizda gali būti apgaulinga, brangioji, – sausai atsakė Marta.

Snobiškoji moteris sukikeno.

– Ką tai reiškia? – paklausė ji, aiškiai susidomėjusi.

Stojo trumpa pauzė. Medė vėl atsisėdo, susierzinimas užgniaužė gerklę. Argi Rėjus pakankamai neprisikankino ir be šitų moterų, apkalbinėjančių jį, tarsi jis būtų tik aistrų objektas?

– Jis impotentas, brangioji. Jam nestovi.

Medė aiktelėjo dėl šio Martos teiginio, jos nustebimą nustelbė dar garsesnis Martos pašnekovės aiktelėjimas.

– Juokauji? Bet juk jis buvo vienas geidžiamiausių eržilų Londone.

– Žinau, tai sukrečia, – atsakė Marta, nors visai neatrodė, kad ji sukrėsta.

– Tai taip ironiška, kad beveik juokinga, – tęsė snobiškoji moteris, pasipiktinusi ir pralinksminta šio sultingos pikantiškos paskalos.

Medei suspaudė skrandį, pyktis dusinte dusino.

Kaip šios moterys drįsta tyčiotis iš Rėjaus nelaimės? Ir jos visiškai klydo dėl jo pajėgumų lovoje. Jeigu kurį laiką po avarijos jis ir buvo nepajėgus, dabar tikrai toks nėra. Ji gali tai paliudyti.

Bet, užuot išlėkusi iš kabinos ir jas pataisiusi, Medė pasijuto prirakinta prie sėdynės, sumaištis ir menkavertiškumas nuslopino įniršį.

Iš dalies ji visada spėliojo, kodėl Rėjus negali jai atsispirti. Kodėl siekė jos. Kodėl jis, vyras, galintis turėti bet kurią moterį, troško jos.

Per kelias savaites nuo jų pažinties visas šis kvailas nerimas išblėso. Jų seksualinis gyvenimas buvo nuostabus. Visas jo dėmesys, visas jo užsidegimas ir entuziazmas lovoje pakėlė jos pasitikėjimą savimi ne vien dėl seksualinių galimybių, bet ir daugybėje kitų gyvenimo sričių.

Tačiau kas, jeigu visa tai buvo grynas melas? Kas, jeigu visą tą laiką būtent jos nepatyrimas labiausiai jį ir jaudino? Ar ji buvo jo mažoji Panelė Tvarkytoja lovoje, to nė nesuprasdama?

Dėl spengimo ausyse buvo nebeįmanoma girdėti likusio Martos ir jos pašnekovės pokalbio. Supratusi, kad liko viena, Medė pasijuto taip, tarsi visą amžinybę būtų prilipusi prie klozeto.

Prisivertusi palikti saugią užuovėją, ji nusiplovė rankas, iš veidrodžio žvelgė išbalęs veidas; visas malonus jaudulys, visas entuziastiškas pasitikėjimas per kelias minutes nutekėjo kartu su čiaupo vandeniu.

Penkioliktą kartą žvilgtelėjęs į rankinį laikrodį, Rėjus tyliai nusikeikė.

Ką ji ten veikia? Atkimšinėja visus klozetus? Ji ten jau ilgiau nei dvidešimt minučių. Ir ne vien dėl to. Jis kaip įmanydamas stengėsi nesusidurti su Marta, kuri būtų galutinai sugadinusi jam nuotaiką.

Susikišęs rankas į kišenes, jis atsirėmė į vestibiulio sieną ir stengėsi nespoksoti į moterų tualeto duris. Žiūrėdamas į kitus vestibiulyje besimalančius svečius, stengėsi nuryti savo neviltį, kaktoje įsirėžė gili raukšlė.

Kas, po velnių, atsitiko atsargiam jo planui atsitraukti, pamažu paleisti Medę? Dvi pastarąsias savaites jis darė viską, ką reikėjo, net jeigu tai jį beveik žudė, bet dabar geidė jos dar labiau nei kada nors.

Pasirūpino, kad jie valgytų centre kiekvieną jos Londone praleistą vakarą, buvo pasiryžęs išvengti intymumo, kuriuo dalijosi Kornvalyje.

Keletą kartų ji pasisiūlė pagaminti jam mansardoje, bet jis atmetė šį pasiūlymą, pasiryžęs nepasiduoti potraukiui pasilikti ją tik sau. Jeigu jie vėl pradės gyventi tik vienas kitu, jis pražus.

Bet kaskart, kai atremdavo jos siūlymą, jos balse girdėdavo sąmyšį, matydavo skausmą akyse, ir tai jį nuginkluodavo.

Netrukus vakarieniavimas mieste tapo nepakeliama našta. Išskirtinių Londono vakarinių vietelių triukšmas ir spindesys nebežavėjo kaip anksčiau. O jos draugija tik dar aiškiau parodė, koks lėkštas ir beprasmis buvo jo senasis gyvenimas. Jis ilgėjosi ne tik Medės. Jis ilgėjosi tylių, ramių jų vakarų kartu kotedže.

Bet vis tiek laikėsi įsikibęs savo ginklų, atsisakydamas pasiduoti silpnumui.

Šį vakarą jis planavo būti mandagiai palaikantis, bet ne per daug, kad jai nesusidarytų klaidingas įspūdis. Bet kai per pasirodymą ji sugriebė jo ranką, visu kūnu virpėdama iš jaudulio, jo globėjiški instinktai nugalėjo. Ir, kai ji žengė ant podiumo nusilenkti, jos veidas švytėjo nuo nenusakomo malonumo, jos gundanti, geidulinga figūra su ta eismą stabdančia suknele privertė jį kaisti iš aistros; jis negalėjo sulaikyti džiugesio ar pasididžiavimo nė akimirkai.

Kai ji žengė į jo glėbį šokių aikštelėje ir siūbavo pagal senamadišką valsą, pajuto, kad laiko ją kiek per stipriai. Jausdamas Medės galvos svorį ant savo peties, nuo jos užburiančio kvapo Rėjus įsitikino, kad galėtų šokti net ir čečiotką, jei tik ji to panorėtų.

Jo nekantrumas nusivesti ją į viršų, nurengti ir paimti pačiu primityviausiu būdu, patvirtino tai, ką jis jau žinojo ir žūtbūtinai stengėsi neigti ištisas savaites. Kad jis ne tik norėjo Medės. Jam reikėjo tos moters. Jis priklausė nuo jos. Taip, kaip buvo sau pažadėjęs niekada nuo nieko daugiau nepriklausyti.

Sunerimęs atsirėmė į medžiu dekoruotą sieną, pažvelgė atgal į vis dar nejudančias moterų tualeto duris ir pasijuto taip, tarsi svyruotų ant bedugnės krašto.

Šaltos juodos bedugnės prarajos, į kurią jis kartą įkrito, ir į kurią sau prisiekė daugiau nebeįkristi.

– Iš kur atsirado visi tie žmonės? – burbtelėjo Rėjus, grabaliodamas raktų kortelę, viena ranka įsikibęs Medės. – Ir kodėl jie visi turėjo važiuoti mūsų liftu? – Pagaliau užsidegė žalia šviesa, ir jis įvedė ją į liukso kambarį. – Turėjome stoti kiekviename aukšte.

Atsuko ją, prirėmė prie uždarytų durų, ir pajuto, kaip Medė pritariamai virpa.

– Primink man niekada nebeužsakinėti kambario paskutiniame aukšte, – pajuokavo įsitempęs.

Jos akys buvo didelės ir kupinos baimės, veidas pabalęs, išėjusi iš tualeto Medė neištarė beveik nė žodžio. Nors jis ir nesuteikė jai tam progos, per greitai įsitraukė ją į liftą.

Įsirėmęs rankomis į duris jis prigludo jai prie kaklo, nuo erotiško aromato, nuo jos virpėjimo jo penis kaipmat sukietėjo.

– Tai buvo ilgiausias vakaras per visą mano gyvenimą, – sumurmėjo, plonytis jo savikontrolės pavadėlis, regis, tuoj nutrūks.

Jis pabučiavo jos raktikaulio duobutę, apnuogintą ant pečių nuleistos vakarinės suknelės, lengvai perbraukė delnais satinu pridengtus iškilumus ir sugriebė suknelės kraštą. Ieškančiais pirštais braukdamas per šilkinę odą jos šlaunimis, sudejavo.

Medė pašoko, kai Rėjus prispaudė delną prie šilkinių jos kelnaičių, ir susirietė, kai jis paniro į aksominį karštį.

– Prašau, Rėjau, liaukis. – Medė atsitraukė, delnais įsirėmė jam į krūtinę.

Iš pradžių neišgirdo, ką ji sako, ausyse dunksėjo širdies dūžiai, skaudus susijaudinimas pulsavo įsirėžęs į užtrauktuką. Jis turėjo būti giliai joje, Medė turėjo ant jo užsėsti, nuvesti juos abu iki palaimos ir nuraminti pašėlusį jo pulsą.

Rėjus atsitraukė, norėdamas išlaisvinti savo išdavikišką susijaudinimą.

– Rėjau, ne. – Ji pagriebė jo riešą, sulaikydama ranką ant užtrauktuko. – Mums reikia pasikalbėti.

Jis pakėlė galvą, šį kartą išgirdo žodžius, bet jų nesuprato.

– Vėliau.

Bet kai pasilenkė jos pabučiuoti, Medė išsisuko, priversdama jį atsitraukti.

– Ne, dabar. – Jos akys buvo tamsios nuo susijaudinimo, bet spindėjo gailesčiu. – Mums reikia pasikalbėti dabar.

Po velnių, ji rimtai.

– Kas tokio svarbaus, kad turime apie tai kalbėtis kaip tik šią sekundę? – paklausė jis tvardydamasis, kad nepratrūktų. Tai nebuvo lengva su Everesto dydžio erekcija kelnėse ir panika, smaigstančia jo stuburą.

Medė suvirpėjo, smaragdinės akys išsiplėtė.

Jis žengė atgal, stengdamasis numalšinti geidulį ir susierzinimą.

– Noriu pasimylėti su tavimi, Mede, – tarė žemu balsu. – Ir gana akivaizdu, kad tu taip pat nori su manimi mylėtis. Tai kas čia vyksta?

Ji užsimerkė, tyliai atsiduso. Rėjų pervėrė bloga nuojauta.

– Bet juk tu nesimylėtum, ar ne? – paklausė ji griežtai, bet kartu ir baugščiai. – Tu tik užsiimtum seksu.

– Ką tai reiškia?

Medė atsimerkė, o jis įsitempė, jos akyse pamatęs skausmą ir kaltinimus.

– Žinau, ką tu išgyvenai, – tarė ji. – Po savo avarijos. Kad kurį laiką buvai nepajėgus seksualiai.

Iš pradžių užplūdo siaubas, paskui – pasipiktinimas.

– Ką? – sukrenkštė Rėjus.

Ji atsitiesė, pakėlė pečius, tarsi kauptų drąsą.

– Aš tau visai nerūpėjau, ar ne? Visa tai buvo tik dėl sekso.

Jis girdėjo jos balse liūdesį, akyse matė skaudų pažeidžiamumą, ir gąsdinanti praraja jam po kojomis praplatėjo iki milžiniškos bedugnės.

Medė matė, kaip jis atsitraukia, kaip jo veidas tapo bejausmis nuo šoko, prieš užsitrenkiant langinėms.

– Ką turėčiau į tai atsakyti? – paklausė Rėjus kimiai.

– Kad aš tau tikrai rūpiu, – tarė ji išvargusi, paskutinis užsilikusios vilties blyksnis jau buvo išblėsęs. Ji jam tikriausiai rūpėjo. Bet to niekada neužteks. Jeigu jai teks maldauti, kad jis tai pripažintų.

– Dėl Dievo meilės, Mede, liaukis elgtis melodramatiškai. Aišku, kad tu man rūpi. Patikėk, seksas nebūtų toks geras, jeigu nerūpėtum.

Ji nenatūraliai nusijuokė. Kaip galėjo būti tokia akla? Tokia kvaila? Ar ji nieko nepasimokė vaikystėje stebėdama mamos vargus? Besižemindama, kad ką nors gautų iš tėvo, tai, ko jis niekada negalėjo jai duoti?

– Tu nesupranti, ar ne? – sumurmėjo Medė, negalėdama patikėti savo pačios kvailumu. Įsiutusi sumirksėjo, stengdamasi neužleisti vietos nevilčiai.

Visą laiką, kol buvo Kornvalyje, jie nė karto net nebuvo kur nors išėję. Visa, ką jie darė, – tai mylėjosi beveik kiekvieną laisvą minutę. Per kelias pastarąsias savaites, nuo tada, kai suprato, kokie gilūs jos jausmai, ji apgaudinėjo save bandydama įtikėti, kad tie ilgi, tingūs, vilionių kupini vakarai buvo jų augančio intymumo, jų besiskleidžiančios meilės ženklas. Bet jie tokie nebuvo. Ne jam.

– Ko nesuprantu?

– Kad pamilau tave, Rėjau.

Jis paleido jos rankas, tarsi nudegęs.

– Tai beprotybė. Kodėl gi reikėjo tai daryti?

Nes maniau, kad tau manęs reikia. Taip pat, kaip man reikia tavęs.

Šie žodžiai degino Medei gerklę, bet nusprendė nutylėti. Kokia prasmė? Prisipažinusi jo akyse išvydo siaubo blykstelėjimą, ir visos viltys bei svajonės, kurias taip kvailai puoselėjo, pagaliau mirė.

– Man reikia eiti, – sušnibždėjo nelygiai kvėpuodama, plaučiai kone plyšo, stengdamiesi sulaikyti ašarų potvynį.

Rėjus pasinaudojo ja, bet ji pati leidosi išnaudojama. Ir dėl to turi prisiimti dalį kaltės.

Kai Medė pasisuko išeiti, jis suspaudė delne jos riešą.

– Tu nemyli manęs, Mede. Tau tik taip atrodo. Tu manęs net nepažįsti.

Ji ištraukė savo ranką.

– Pažįstu tave geriau nei manai. – Ji giliai įkvėpė. – Žinau, kad seksu naudojiesi kaip intymumo pakaitalu. Žinau, kad neleidi, jog prie tavęs priartėčiau. Ir žinau, kad geriau mane atstumsi nei pripažinsi, jog tau manęs reikia.

Virpančiomis kojomis Medė nuėjo prie durų.

– Aš neatstumiu tavęs! – sušuko jis. – Noriu, kad pasiliktum, po velnių.

Kvėpuok. Tu tai ištversi.

– Mede, grįžk. Ar girdėjai, ką pasakiau? Noriu, kad liktum.

Ji atidarė duris pasiryžusi neatsisukti.

– O aš noriu, kad mane mylėtum, – atsakė ji. – Bet žinau, kad negali.

Nors Rėjus piktai šaukė, bandydamas ją pasivyti, Medė pasikėlė sijoną ir pabėgo.

Dvidešimt trečias skyrius

Medė pamojo vietiniam taksi vairuotojui. Jautėsi tokia išsekusi, jog atrodė, kad tuoj ištirps kaulai.

Pamačiusi blausų švytėjimą, sklindantį pro vieną iš kotedžo langų, ji padėkojo likimui, kad pamiršo išjungti šviesą, kai taip skubėdama išvažiavo, regis, prieš šimtą metų, o iš tikrųjų – vos prieš porą savaičių.

Įeiti į tuščius namus dabar bus pakankamai sunku. Ji praleido naktį pas Kelą, jo laisvame kambaryje Hempstede, jausdama jo klausimų laviną apie tai, kas jai atsitiko, kodėl ji vilki tik pokylių suknelę ir neturi jokio bagažo. Dešimties valandų kelionė dviem skirtingais traukiniais, vilkint per ankštą suknelę, kurią paliko viena iš daugybės Kelo merginų, nuotaikos nė kiek nepakėlė.

Beveik namuose. Beveik saugi. Nedrįsk dabar palūžti. Tik ne dabar, juk visą šį laiką taip gerai laikeisi.

Viena, ko Medė išmoko, – kad ji stipresnė nei įsivaizdavo. Jeigu ji išgyveno tiek pažeminimo ir širdies skausmo, ji iškęs viską.

Dar kelias sekundes nesėkmingai paieškojo rakto. Tada iš įpročio paklebeno duris. Jos nuostabai, durys atsivėrė.

Mintis, kad buvo pakankamai kvaila, kad ilgiau nei dviem savaitėms paliktų neužrakintas paradines duris, jos labai nenustebino. Ar tai nebuvo tik dar vienas ženklas, kaip siaubingai ji susimovė per pastarąjį mėnesį?

Prieangyje nusimetė paltą, kurį jai buvo paskolinęs Kelas, ir įžengė į pritemdytą svetainę.

Ji stabtelėjo, širdis suspurdėjo ir persmelkė baimė.

– Labas, Medlina. Neskubėjai.

Jai apsisuko galva, o širdis, regis, tuoj iššoks iš krūtinės. Besiveržiantis nevilties kamuolys spaudė neišlietas ašaras, deginusias gerklę nuo pat vakar.

– Ką čia veiki? – sušnibždėjo stebėdama, kaip jis keliasi iš fotelio.

Jis atrodė aukštas ir galingas, pakaušis šiek tiek lietė lubų skersinius, kai jis žengė jos link, šviesa nuo židinio metė šešėlį jam ant veido. Jo eisena tokia pat ryžtinga.

Iš pradžių užplūdo panika, paskui ištiko šokas.

– Atvykau pasakyti, kad tave myliu, – tarė kimiai, buvo susijaudinęs.

Medė iš paskutiniųjų stengėsi tvardytis.

– Nesakyk to. – Ji vėl norėjo pabėgti. Bet vos pastovėjo ant savo silpnų kojų linkstančiais keliais. Ir, šiaip ar taip, kur ji bėgtų? Jis buvo jos namuose ir visada bus jos širdyje. Šį kartą ji turėjo stovėti ir kautis. – Nemeluok man.

Medė pastūmė jį taip stipriai, kaip sugebėjo, bet jis vis tiek žengė arčiau ir paėmęs ranką prisitraukė ją arčiau.

– Nemeluoju.

Ji sugniaužė kumščius, o skruostais nuriedėjo taip didvyriškai laikytos ašaros.

– Netikiu tavimi. – Ji kumščiais daužė jam krūtinę, stengdamasi numalšinti pyktį.

– Liaukis, Mede, – jo balsas užlūžo, kai jis sulaikė paskutinį bergždžią jos smūgį.

Nuo dusinamo kūkčiojimo ji virpėjo.

– Kodėl būtent tu? – sušnibždėjo kūkčiodama, jo rankos laikė ją, ji vis dar drebėjo. – Aš net netikėjau meile.

– Neverk, – jo balsas skambėjo tarsi už milijono mylių, ranka glostė plaukus.

Mirksnį Medė jautėsi paguosta ir rami, bet netrukus atsitokėjo.

Ji ištrūko iš jo glėbio, nusišluostė ašaras.

– Noriu, kad išeitum. Dabar. – Ji pajuto, koks jis susijaudinęs. Jos kūnas išdavikiškai atsiliepė. – Žinau, kodėl tu čia, – tarė ji griežtai ir oficialiai. – Neišdegs. Žinau, kad negali manęs mylėti ir žinau, kodėl. Ir sakydamas, kad myli, neįsitempsi manęs atgal į lovą, taigi, tau nebėra jokios priežasties apsimetinėti.

Surakino nepakeliamas skausmas, sušildydamas atšiauriąją Rėjaus širdį. Jis troško pagriebti ją, papurtyti, sušukti, kad jis negali valdytis, kad niekada negalėjo to kontroliuoti. Ir kad per pastarąsias dvidešimt keturias valandas jis buvo pragare ir grįžo atgal. Bet žinojo: visos iki paskutinės jo kančios sekundės buvo tik dėl jo kaltės.

Žiūrėti, kaip Medė nuo jo bėga, ir dėl kvailos kojos negalėti jos pasivyti buvo apgailėtina. Puolė skambinti telefonu, norėdamas išsiaiškinti, kur ji yra. Atvykęs į kotedžą ir radęs jį tuščią, pajuto nepakeliamą sielvartą. Žinojo, kad vien per savo bailumą prarado vienintelį dalyką, kurio jam kada nors reikėjo. O dabar dar yra kaltinamas, kad galėtų meluoti dėl savo jausmų.

Ar Rėjus iš tikrųjų tikėjo, kad užteks pasakyti, jog ją myli, ir taip atsilygins už visas savo klaidas? Už tai, kaip ją išnaudojo ir atsisakė bent kartą pripažinti, ką jai jaučia?

Jis nusipelnė Medės paniekos ir nepagarbos. Bet, kad ir koks kaltas jautėsi, tai nereiškė, kad pasiduos be kovos. Jis laukė kotedže beveik šešias valandas, vienas, bandydamas surasti būdą, kaip atitaisyti, ką padarė. Apsvarstė viską – nuo pagrobimo iki šantažo ir puolimo prieš ją ant kelių, tikintis geriausio. Viena strategija, kurios neapsvarstė, – paleisti Medę.

Ji sakė, kad jį myli. Ir jis privers ją ir toliau tai jausti, nesvarbu, ko prireiktų. Vienas didžiulis pranašumas, kurį jis dabar turėjo ir kurio laikėsi įsikibęs kaip gelbėjimosi valties audringoje jūroje, buvo tas, kad Medė buvo gailestingesnė, nei bet kuris kitas jo pažįstamas žmogus. Turbūt dėl to ji ir įsimylėjo jį, ir dabar jis dėjo viltis į šią jos silpnybę.

Ji turi jam atleisti. Nes ji buvo per gera, kad to nepadarytų.

– Kodėl manai, kad negaliu tavęs mylėti? – paklausė jis.

Medės lūpa suvirpėjo, bet ji išliko skausmingai rami. Rėjų graužė nepakeliama kaltė, bet jis pasiryžo nenuleisti nuo jos akių ir išlaikyti jos dėmesį.

– Ne tai, kad negali, – tu tiesiog sau neleidi.

Jis linktelėjo.

– Ir kodėl taip manai?

– Nemanau. Aš tai žinau.

Jos pečiai nusviro, ir židinio šviesoje Rėjus pastebėjo, kokie tamsūs jos ratilai po akimis ir kokia blyški oda. Jis norėjo paimti ją ant rankų, nunešti į lovą ir sudeginti jos kančią. Bet negalėjo taip lengvai išsisukti. Tik ne dar kartą.

Jam teks ją išklausyti. Ir tada pasakyti tiesą. Ir tik tikėtis, kad ji vis dar jį mylės, kai supras, kaip klydo.

Kilstelėjo jos smakrą, žvelgė Medei tiesiai į akis.

– Ką tu žinai, Mede?

– Kad taip ir neatsigavai, praradęs tėvus. Kad jų netektis vis dar tave persekioja. Ir kad niekada neleisi sau su niekuo suartėti ir niekas tau nebus toks svarbus.

Pasakiusi šiuos žodžius Medė pamatė Rėjaus veide nuoširdų sielvartą ir suprato tai, ko taip ilgai stengėsi nepripažinti. Ji troško, kad dėl visos šios sumaišties jis būtų kaltas lygiai taip pat, kaip ir ji. Bet ar tikrai taip buvo? Jis nieko jos neprašė, išskyrus fizinį malonumą, kurį grąžino dešimteriopai. Tai Medė norėjo tapti jo gyvenimo dalimi, norėjo iš jo daugiau, nei jis kada nors galėtų duoti. Ir nepasakydama jam, kaip jaučiasi, neduodama šanso pasiaiškinti, pati viską sugadino.

– Atsiprašau.

Rėjus niekada nenorėjo, kad Medė jį įsimylėtų ir, kad ir kaip ja manipuliavo, niekada jai nemelavo.

Jis susiraukė, pažvelgė į ją

– Už ką?

Medė nusibraukė nuo skruostų ašaras.

– Stengiausi pasiekti tai, ko niekada nebus. Tu niekada...

– Ne, – tarė jis, priglausdamas pirštą jai prie lūpų. – Nesakyk to.

– Ko?

– Neteisink manęs. – Rėjus virpančiais pirštais persibraukė plaukus ir tyliai nusikeikė. – Aš to nenusipelniau. Jeigu čia kas nors ir turi atsiprašinėti, tai aš. Ne tu. – Jis pakėlė jos ranką ir priglaudė prie delno lūpas. – Mede, aš negalėjau atsigauti ne dėl tėvų netekties, o dėl beprasmiškos jų mirties.

Medė pakreipė galvą; ją nustebino Rėjaus prisipažinimas.

– Nesuprantu.

Jis sunėrė savo pirštus su Medės ir kurį laiką tylėjo.

– Turėčiau papasakoti, kas atsitiko.

Medė papurtė galvą. Vieną kartą ji jau bandė priversti jį atsiverti dėl savanaudiškų priežasčių. Nebuvo pasiruošusi vėl to daryti.

– Neprivalai man pasakoti, Rėjau. Tai niekada nebuvo mano reikalas.

– Taip. Buvo. – Jis liūdnai nusišypsojo, ir Medė dar labiau sutriko. – Mano tėvą ištiko nelaimė ant banglentės. – Jis palenkė galvą, įtampa jo balse vis tiek buvo girdėti. – Buvo pasaulio čempionato varžybos; jis norėjo kvalifikuotis aukščiausioje lygoje. – Rėjus pažvelgė į ją, sielvartas akyse buvo toks gilus, kad jai užgniaužė kvapą. – Mama maldavo, kad jis būtų atsargus. Bet jis neklausė. Jis kvailai rizikavo, atsitrenkė į rifą ir susilaužė kaklą.

– Rėjau, prašau. – Ji sugniaužė kumštį. – Nedaryk to. Neprivalai.

– Taip, privalau. Po trijų savaičių mama padaugino migdomųjų. Bet ji jau ir taip buvo tarsi mirusi. Ji paliko man raštelį. Žinai, kas jame buvo parašyta?

Medė suvirpėjo nuo kartėlio jo balse, skruostais riedėjo ašaros.

– Kas?

– Atleisk. Tai buvo viskas. Atleisk. Tarsi tai galėtų atlyginti tai, kad mane paliko.

– Prašau, Rėjau. Nenorėjau tau priminti viso...

– Pasakoju tai nenorėdamas priversti tave pasijusti blogai. Pasakoju, kad kai ką suprastum. Jie buvo savanaudžiai. Žinoma, jie mane mylėjo. Bet jiems visada buvo svarbiausi jie patys. Ir aš taip pat pasielgiau su tavimi. – Rėjus pažvelgė į ją, ir švelnumas, kurį ji pamatė, akimirkai, regis, sustabdė širdį. – Ir man prireikė amžinybės, kad tai suprasčiau.

– Tai netiesa. Darei tai, ką turėjai, kad apsisaugotum. Buvai tik mažas berniukas.

– Bet dabar aš nebe mažas berniukas. Ir jau seniai toks nebesu. – Rėjus uždėjo rankas jai ant klubų. – Tiesa ta, kad juos taip praradęs, įgijau patogų pasiteisinimą gauti viską, ko įsigeidęs, nerizikuodamas atsilyginti. – Jis priglaudė galvą prie Medės ir atsiduso. – Nori žinoti, kas tikrai ironiška?

Ji mirktelėjo, vis dar sutrikusi, bet ir keistai pradžiuginta. Jis atsivėrė. Ji niekada nematė Rėjaus tokio atviro, net nemanė, kad tai įmanoma.

– Taip, noriu, – švelniai tarė ji.

– Tai, kad vis išsisukdavau. Nes iš kiekvienų santykių išeidavau sveikas bei gyvas ir visada galvodavau, kad galėsiu pasirinkti, kas man rūpės, o kas ne. Bet tada pasirodei tu, ir staiga aš nebeturėjau pasirinkimo.

Ar jo akyse atsispindi dėkingumas, ar kai kas daugiau?

– Norėjau būti su tavimi visą sumautą laiką. Ir tu buvai teisi: norėjau, kad tai būtų tik seksas ir nieko daugiau. – Jis liūdnai nusišypsojo. – Bet nebuvo taip jau paprasta. Ar ne?

– Ne man, – sumurmėjo Medė.

– Vienintelis skirtumas, kad tu turėjai drąsos tai pripažinti. O aš ne.

Jis plačiai nusišypsojo, Medės kūnas nubudo tarsi iš gilaus miego, širdis sušilo. Jis stabtelėjo ir giliai įkvėpė.

– Tikrai myliu tave, Mede. Tiesą sakant, manau, kad mylėjau tave jau kelias savaites. Bet per daug bijojau tai pasakyti. Net ir sau.

– Ak, – sušnibždėjo ji, glausdama pirštus sau prie lūpų, akyse sužvilgo ašaros. – Ar tikrai taip galvoji? – paklausė ir iškart pasijuto kaip idiotė.

Ką ji daro? Gadina didžiąją romantišką sceną?

Bet jis neatrodė įsižeidęs ar nustebęs, tik dar plačiau nusišypsojo.

– Myliu, jeigu tu myli.

Ji pasistiebė ant pirštų galiukų ir rankomis apsivijo jo kaklą.

– Juk žinai, kad myliu.

Rėjus sukikeno, laikė ją glėbyje, o ji laimės ašaromis drėkino jo marškinių apykaklę.

– Atsivežiau butelį Chablis tikėdamasis, kad įtikinsiu tave suteikti man dar vieną šansą, – sumurmėjo jis. – Ką manai, jeigu jį atidaryčiau?

Medė sukikeno.

– Nebent jei prižadi išgerti jį nuogas.

Rėjus nusijuokė, tada stipriai ją suspaudė ir pakėlė nuo žemės.

Džiugus jos juokas sumišo su kimiu Rėjaus kikenimu, kai jis suko ją ratu, tada prarado pusiausvyrą, ir jie abu nuvirto ant sofos.

Paskutiniai jų juoko garsai nutilo, kai jis nubraukė jai plaukus ir delnais suėmė jos veidą.– Gersiu, jei tu gersi.

– Na, tada gerai, – sušnibždėjo Medė, dėdamasi nepatenkinta. – Jeigu reikalauji.

Ir, jos begaliniam džiaugsmui, jis pareikalavo.

Epilogas

– Mede, ar tu laiminga?

– Argi nematyti, Kelai? – Medė šyptelėjo susirūpinusiam broliui, kai jis sukosi su ja šokių aikštelėje. – Aš ne šiaip laiminga. Aš pasakiškai, neapsakomai ir neįtikėtinai laiminga.

Ar bent jau bus tokia, kai sukaups drąsą pranešti Rėjui naujieną, kurią saugojo nuo šio ryto.

Kai brolis suko ją šokdindamas po bugienių ir amalų puokštėmis, žvakės ir deglai apšvietė įspūdingą Trevanų dvaro šokių salę, ir Medė nužvelgė būrį draugų, kuriuos jie su Rėjumi šią popietę pakvietė stebėti jų santuokos įžadų. Širdis, regis, jau nežinia kelintą kartą šoktelėjo iš laimės, kai pastebėjo savo vyrą, su kuriuo susituokė prieš dvi valandas, stovintį prie šokių aikštelės, įsigilinusį į pokalbį su vyriausiuoju pabroliu Filu ir draugu Zaku, kuris su šeima prieš dieną atskrido iš Kalifornijos.

Rėjus atrodė kaip žavingas pagonių princas – išdrikusios auksinės garbanos lietė apykaklę, šilkinis kaklaraištis, kurį ryšėjo per ceremoniją, dabar buvo įgrūstas į užpakalinę kostiuminių kelnių kišenę, o viršutinės marškinių sagos prasegtos ir atidengė garbanotus krūtinės plaukelius.

Medė susijaudino, kai įsivaizdavo, kaip po kelių valandų matys jį nuogutėlį.

– Jis beveik tavęs vertas, – jai į ausį sukuždėjo brolis. – Taigi turbūt teks susitaikyti, kad mano protingąją mažąją sesutę jis pavertė romantike žibančiomis akimis.

Medė atitraukė žvilgsnį nuo Rėjaus ir pamatė, kaip Kelas veria ją tuo neperprantamu žvilgsniu, kuris visada jai primindavo, kodėl brolis yra vienas geriausių šalies advokatų.

Ji nuraudo.

– Tu tikrai laiminga, ar ne? – paklausė su jam būdingu sarkazmu.

Medė nusiminė. Kaip ji ir Kelas galėjo augdami ir matydami tas pačias nelaimes užaugti tokie skirtingi?

Taip, kadaise dėl meilės ji buvo tokia pat įtari, kaip ir Kelas.

Bet visada norėjo sukurti stabilius, saugius santykius, kurie galiausiai padėtų pamiršti vaikystės skriaudas. O tai, ką rado su Rėjumi, buvo daug daugiau, nei ta saugi partnerystė, kurios kadaise troško.

Tai, ką jie turėjo, buvo nuostabus ir neįtikėtinas stebuklas. Po kartu praleistų metų jų bendras gyvenimas vis dar buvo jaudinanti kelionė, kupina aistros ir jaudulio, ramybės ir draugystės.

Paskirstę savo laiką tarp Londono ir Kornvalio bei pavertę tamsius ir tuščius Trevanų dvaro kambarius į jaukius namus, kokie jie visada turėjo būti, jie pasiėmė tai, kas geriausia, iš abiejų pasaulių, – ne tik didelio miesto energiją, bet ir ramų mažo miestelio ritmą. O dažnai, kai trokšdavo nuo visko pabėgti, išsijungdavo mobiliuosius ir užsirakindavo kotedže šalia uolų tako.

Šilko dizainerės darbas iš dievinamo pomėgio virto klestinčiu verslu taip greitai, kad Medė vis dar nelietė kojomis žemės. Rėjus buvo šalia jos visą laiką, teikė paramą ir patarė bei skatino arba net prablaškydavo, kai reikėdavo. Medė plačiai nusišypsojo. Rytą prieš paskutinį jos pasirodymą Rėjus įviliojo ją į aistros sūkurį, kad atpalaiduotų įtemptus jos nervus.

Muzikai sulėtėjus ir nutilus, ji uždėjo ranką ant pilvo. Šįvakar jie su Rėjumi žengs į naują etapą, kuris atneš dar daugiau jaudinančių pokyčių. Tačiau, kad ir kokia apstulbusi buvo šį rytą, žinojo, kad šiuos pokyčius jie pasitiks drauge.

– Taip, aš tikrai laiminga, Kelai.

Norėčiau, kad ir tu toks būtum, – pagalvojo, bet garsiai nepasakė, nes pažinojo Kelą ir suprato, kad sentimentai jam sukeltų pasibaisėjimą. Atiduotų viską, kad jos gražus, reiklus ir be galo ciniškas brolis galėtų surasti meilę ar bent jau atsivertų tokiai galimybei. Bet Kelas įlindo į kietą kiautą, kurio, Medė numanė, niekas niekada neįveiks.

– Ačiū, kad šiandien palydėjai mane prie altoriaus, – padėkojo ji nuoširdžiai. – Žinau, kad nelabai mėgsti pasakiškų vestuvių.

Širdis daužėsi, užplūdo nekantrumas ir laukimas. Jai reikėjo susirasti Rėjų ir praneši jam naujienas, jau ir taip ilgai laukė. Bet, kai pasisuko eiti, Kelas ją sulaikė.

– Med, išsiaiškinkime. Jeigu pasaka kada nors baigsis, žinai, kur mane rasti.

Ji mirktelėjo tramdydama ašaras, iki sielos gelmių sujaudinta netikėto brolio pasiūlymo. Kelo globėjiškumas buvo viena labiausiai siutinančių ir kartu mieliausia jo savybė.

– Ačiū, Kelai, bet nepražiūrėk languose skylių belaukdamas.

Kilstelėjusi savo šilkinės suknelės kraštus Medė nuėjo, girdėdama ironišką Kelo kikenimą.

Pasaka nesibaigs, nes jie su Rėjumi neleis. Tik ne po visko, ką patyrė. Jų užburianti kalėdinių vestuvių ceremonija ir jos paslaptis tik patvirtino, kad šiandien jie žvelgia į ateitį su drąsa, meile ir pasiryžimu. Ne su abejonėmis ir gailesčiu.

– Po velnių! Tu tikra? – Rėjaus veidas išbalo kaip popierius, o rankos nusviro.

Medė linktelėjo, stengdamasi nepasiduoti panikai. Jis neatrodė nepatenkintas, tik pritrenktas. Ji kaip tik taip jautėsi šįryt. Reikėjo duoti jam laiko priprasti.

– Kada sužinojai? – paklausė taip atsargiai, kad panika vėl ėmė kilti.

– Šįryt. Turėjau pasakyti tau iš karto, žinau. Bet man susisuko galva, be to, visi tie vestuvių reikalai. Taigi atidėjau tai, kol galėsime pasikalbėti vieni.

Kodėl jos argumentai skamba kvailai ir bailiai?

Rėjus klestelėjo ant kėdės balkone, prislopinti šokių muzikos garsai iš apačios buvo vienintelis garsas, išskyrus garsų jo alsavimą.

Galbūt turėjo pasakyti tai atsargiau, o ne išpyškinti, vos čia atsitempus. Bet iš tikrųjų argi yra subtilus būdas pasakyti: Aš nėščia?

Jie niekada nekalbėjo apie vaikus, niekada to net nesvarstė. Ir be reikalo, – dabar dingtelėjo Medei. Susituokus vaikai yra kitas natūralus žingsnis, vis tik ši tema niekada neiškilo.

Karjera jiems abiem buvo vienodai svarbi ir, nors kartu gyveno jau daugiau nei metus, jų santykiai vis dar buvo pačiame meilės žydėjime. Jie nuolat keliavo, nebuvo įsikūrę vienoje vietoje, o seksualinis gyvenimas buvo toks pat gaivinantis ir spontaniškas, kaip ir anksčiau. Į tokį pasaulį paleisti vaiką būtų rimtas žingsnis, tai viską pakeistų, – ir ne vien į gera.

Medė priglaudė delną prie pilvo. Bet ką ji darys, jeigu jis pasakys nenorintis vaiko, kad nėra pasiruošęs? Ji net nebuvo tikra, ar pati yra pasiruošusi. Bet vos tik nėštumo testas parodė teigiamą atsakymą, tas kūdikis jai tapo kuo tikriausia jų gyvenimo ir ateities dalimi. Tačiau stebėdama Rėjų, virpančia ranka braukiantį sau per plaukus, pagalvojo, kad jis gali ir nejausti to paties ryšio.

Medė atsisėdo šalia, uždengė jo rankas savosiomis.

– Ką galvoji, Rėjau?

Prašau, neužsiverk. Tik ne dabar.

Rėjus pakėlė akis ir susidūrė su įdėmiu Medės žvilgsniu. Pasitikėjimas, nuoširdumas ir tikrumas jos žvilgsnyje įkaitino jo kraują.

Kaip galėjo jai pasakyti, kad vienu metu jautė ir ekstazę, ir buvo toks persigandęs, kad net pasidarė bloga?

Medė bus nuostabi motina – kantri, gera, mylinti, ugdanti ir visiškai nesavanaudiška. Bet koks jis bus tėvas? Kas, jeigu jam nepavyks? Kas, jeigu nuvils Medę ir jų kūdikį?

Jis atvertė delną, suspaudė jos ranką, bet per gniužulą gerklėje negalėjo išspausti nė žodžio.

Tai, kad ji laukė visą dieną, prieš jam pasakydama, stiprino jo nepasitikėjimą. Ar ji norėjo šio kūdikio? Ji to nepasakė. Kas, jeigu ji jau žinojo tai, ko jis bijojo, – kad jis nesugebės?

Spoksojo į susipynusius jųdviejų pirštus. Dar tik šią popietę mažytėje bažnytėlėje už dešimties mylių jis prisiekė mylėti ir gerbti šią moterį visą likusį savo gyvenimą. Bet jeigu to negana?

– Kad ir ką galvoji, turėsi man pasakyti, – sušnibždėjo Medė.

Išgirdęs jos balse virpulį, Rėjus pasistengė susitvardyti. Jis gąsdina ją.

Prieš metus jis pasižadėjo – niekada nemeluoti apie savo jausmus Medei ar sau pačiam ir už tai jam buvo neįtikėtinai gausiai atsilyginta. Medės šypsena nubudus kiekvieną rytą, jos šilkinis švelnus kūnas šalia kiekvieną naktį, jos juokas, kai ją erzindavo, gundantis odos aromatas...

Tikriausiai tai ir yra laimėje ir varge, apie kuriuos anksčiau kalbėjo kunigas. Jis tiesiog nebuvo pasiruošęs, kad laimė ir vargas tuo pat metu trenks jam tiesiai į paširdžius.

Jis giliai įkvėpė žiemiško oro ir lėtai iškvėpė.

Dieve brangus, aš būsiu tėtis.

Suėmęs Medės pirštus pagaliau į ją atsisuko.

– Sąžiningai? – uždėjo kitą ranką jai ant kelių, paglostė švelniu šilku pridengtą jos pilvą. – Aš priblokštas ir visiškai persigandęs.

Medė nusišypsojo. Ji uždėjo rankas jam ant pečių, o juokas ramino pašėlusius pulso dūžius.

– Aš taip pat, – sušnibždėjo ji, verkdama iš laimės.

Baimė ir nežinia po truputėlį ėmė trauktis. Rėjus atsilošė.

– Mes turbūt pakvaišę, – sumurmėjo žemu pasididžiavimo ir baimės kupinu balsu. – Mes tikrai turėsime kūdikį?

Medė linktelėjo, švytėdama viltimi ir pasitikėjimu.

– Aš turėsiu, jei tu turėsi.

Jis priglaudė ją prie savęs. Adrenalino antplūdis ir ramybė priminė tą tyrą nepriekaištingą akimirką, kai buvo pagavęs tobulą bangą.

Tik šįkart džiugus triumfo ir visagališkumo pojūtis dar labiau svaigino, nes žinojo, kad tai tęsis amžinai, ir kad skrieja šia banga ne vienas.

Content

Райс Хайди Seksualus nepažįstamasis