Райс Энн

Kastratai

Iš anglų kalbos vertė

Nomeda Berkuvienė

Turinys

Pirma dalis

Antra dalis

Trečia dalis

Ketvirta dalis

Penkta dalis

Šešta dalis

Septinta dalis

Išnašos

Pirma dalis 1

Šešiametis Gvidas Mafeo buvo iškastruotas ir išsiųstas į Neapolį pas geriausius dainavimo mokytojus.

Vienuoliktasis didžiulės valstiečių šeimos vaikas iki tol tepažino vien tik nuolatinį alkį bei žiaurumą. Visą likusį gyvenimą Gvidas prisiminė, jog pirmus sočius pietus bei minkštą patalą jam suteikė tie patys žmonės, kurie jį pavertė kastratu.

Kalnų miestelyje Karasenoje berniukas pateko į nuostabų kambarį glotniomis akmeninėmis plytelėmis išklotomis tikromis grindimis, kur ant sienos tiksėjo laikrodis, gerokai išgąsdinęs Gvidą, mat tokį dalyką matė pirmą kartą gyvenime. Paskui vyrai, atskyrę jį nuo motinos, švelniai paprašė padainuoti. Kai vaikas padainavo, atsilygindami pavaišino jį raudonuoju vynu su medumi.

Tuomet vyrai berniuką nurengė ir pasodino į šiltą vonią. Tuo metu jį jau apgaubė toks saldus snaudulys, jog vaikas nieko nebebijojo. Švelnios rankos pamasažavo kaklą. Ir Gvidas, vėl nuslysdamas į vandenį, juto, jog vyksta kažkas svarbaus bei nuostabaus. Niekas niekada neskyrė jam šitiek dėmesio.

Gvidas jau bemaž snaudė, kai nepažįstamieji jį pakėlė ir diržais pririšo prie stalo. Akimirksniui pasijuto tarytum krentąs. Taip nutiko todėl, kad galva atsidūrė žemiau nei kojos. Tačiau paskui, kai tos pačios šilkinės rankos, teikdamos nuodėmingą malonumą, pradėjo judėti jam tarp kojų, berniukas vėl ėmė snūduriuoti. O kai pakilo peilis, jis atmerkė akis ir sukliko.

Išrietęs nugarą vaikas pradėjo grumtis su diržais. Bet tuomet balsas prie pat ausies atlaidžiai subarė:

— Ak, Gvidai, Gvidai!

Šis įvykis įsirėžė atmintin visiems laikams.

Tą naktį jis nubudo sniego baltumo pataluose, kurie kvepėjo susmulkintais žaliais lapais. Nepaisydamas perštėjimo po tvarsčiu tarpkojyje, Gvidas išsiropštė iš lovos ir staiga išvydo mažą berniuką veidrodyje. Po akimirkos suprato regįs savo paties atspindį, kurį anksčiau jam teko matyti tik glotniame vandens paviršiuje. Vaikas apžiūrėjo tamsius garbanotus savo plaukus, apčiupinėjo visą veidą, ypač mažą plokščią nosį, ši jam pasirodė veikiau panaši į drėgno molio gniužulą negu į kitų žmonių nosis.

Prie veidrodžio vaiką aptikęs žmogus jo nenubaudė, bet paėmęs sidabrinį šaukštą papenėjo sriuba, kalbėdamas ne itin suprantamus, bet raminančius, žodžius. Ant sienos kybojo maži ryškiaspalviai paveikslėliai, vaizduojantys kažin kokius veidus. Patekėjus saulei, Gvidas galėjo geriau juos apžiūrėti. O dar jis pamatė ant grindų porą odinių batelių — juodų, žvilgančių, nedidukų, kaip tik tinkančių jo kojai. Ir berniukas suprato, kad bateliai priklauso jam.

Ėjo 1715 metai. Prancūzijoje ką tik numirė Liudvikas Keturioliktasis, Karalius Saulė. Petras Didysis viešpatavo Rusijoje.

Tolimoje kolonijoje Šiaurės Amerikoje, Masačūsetse, Bendžaminui Franklinui sukako devyneri metai. Jurgis Pirmasis neseniai atsisėdo Anglijos sostan.

Afrikos vergai naujajame pasaulyje dirbo laukus abipus ekvatoriaus. Londone tave galėjo pakarti už pavogtą duonos kepaliuką. Portugalijoje eretikus degino gyvus.

Išeidami iš namų, kilmingi ponai dengdavo galvas dideliais baltais perukais, segėjo špagas, o mažose brangakmeniais nusagstytose dėžutėse nešiojosi uostomąjį tabaką. Jie mūvėjo ties keliais sagtelėmis susegtus bridžius, kojines, avėjo batus aukštais kulnais bei dėvėjo apsiaustus neapsakomai didelėmis kišenėmis. Damos verždavosi gofruotais korsetais ir lipino ant skruostų museles. Jos šoko menuetą pasipuošusios krinolino suknelėmis, prižiūrėjo salonus, įsimylėdavo ir svetimavo kaip patrakusios.

Mocarto tėvas dar negimė. Johanui Sebastianui Bachui buvo trisdešimt. Galilėjus numirė prieš septyniasdešimt trejus metus. Izaokas Niutonas buvo senis, o Žanas Žakas Ruso — kūdikis.

Italų opera pavergė visą pasaulį. Tais metais Neapolyje galėjai pamatyti Alesandro Skarlačio1 „II Tigrane“, o Venecijoje — Vivaldžio2 „Narone fatta Cesare“. Džordžas Frederikas Hendelis buvo pats įžymiausias kompozitorius Londone.

Saulėtąjį Italijos pusiasalį valdė įsiveržę užsieniečiai. Austrijos erchercogui priklausė ir šiaurinis miestas Milanas, ir pietinė Neapolio karalystė.

Bet Gvidas nieko nežinojo apie pasaulį. Jis netgi nešnekėjo savo gimtinės kalba.

Neapolio miestas jam pasirodė įstabiausias iš visų iki tol matytų vietų. Konservatorija3, kurion jį atgabeno, stovėjo aukštai viršum miesto ir atrodė tarytum puikiausias palaco4.

Berniukas gavo juodą uniformą, sujuosiamą raudonu diržu — dailiaušią drabužį iš visų, kuriuos teko dėvėti, ir jis bemaž negalėjo patikėti tuo, jog yra visam laikui paliekamas šioje vietoje, kur amžinai dainuos bei mokysis muzikos. Visa tai tikrai neįmanoma, — galvojo jis. Ir vieną gražią dieną teks keliauti namo.

Bet taip nenutiko.

Kai karštą popietę, didelės bažnytinės šventės dieną, dailiai apsitaisęs, švariomis žvilgančiomis garbanomis, traukė minios užtvindytomis gatvėmis kartu su kitų iškastruotų berniukų procesija, Gvidas didžiavosi, kad yra vienas iš jų. Vaikų giesmės sklandė ore kartu su lelijų bei žvakių aromatais. O kai, įžengus po aukštais bažnyčios skliautais, tarp grožybių, kokių niekada gyvenime nebuvo regėjęs, ploni berniukų balsai netikėtai sustiprėjo, Gvidą užliejo tikrų tikriausia laimė.

Daugelį metų viskas jam klostėsi sėkmingai. Konservatorijos mokslai sekėsi kuo puikiausiai. Jis buvo apdovanotas sopranu, nuo kurio drebėdavo stiklai. Vos paėmęs į rankas plunksną, išsyk pradėdavo vedžioti natas. Kurti Muziką Mafeo išmoko anksčiau, nei skaityti ir rašyti. Mokytojai jį mylėjo.

Tačiau po kurio laiko jis pradėjo suprasti daugiau.

Visų pirma Gvidas suvokė, jog ne visi muzikuojantys berniukai aplinkui buvo ankstyvoje vaikystėje iškastruoti. Kai kuriems buvo lemta užaugus tapti tikrais vyrais, vesti, susilaukti vaikų. Tačiau kad ir kaip virtuoziškai griežė smuikininkai, kaip puikiai bekurdavo kompozitoriai, niekas niekada negalėjo pelnyti tokios šlovės bei turtų, kokie laukė garsaus dainininko kastrato.

Visame pasaulyje italų muzikantus graibstyte graibstė — kviesdavo į bažnyčių chorus, rūmų orkestrus bei operos teatrus.

Tačiau tik dainininkus sopranus pasaulis dievino. Tik dėl jų tarpusavyje varžėsi karaliai, tik jie priversdavo sales klausytis užgniaužus kvapą. Sopranai išreikšdavo pačią operos esmę.

Nikolino, Kortono, Ferio vardus žmonės prisiminė dar ir tuomet, kai jiems rašiusių kompozitorių pavardės kadai kas nugrimzdo užmarštin. Taigi mažajame konservatorijos pasaulėlyje Gvidas priklausė elitui, privilegijuotai grupei, kurios nariai buvo sočiau valgydinami, rengiami geresniais drabužiais, įkurdinami šiltesniuose kambariuose, tokiu būdu puoselėjant ypatingą jų talentą.

Tačiau kastratų gretoms gausėjant, o sulaukusiųjų tam tikro amžiaus vietą užimant naujiems, Gvidas netrukus pastebėjo, jog, nors kasmet po peiliu atsigula šimtai vaikų, tik saujelė iš jų pasižymi išties įstabiais balsais. Berniukai buvo gabenami iš visur: Džankarlas, pirmasis Toskanos choro dainininkas, buvo iškastruotas dvylikos metų Neapolin jį atvežusio kaimo maestro gerumo dėka; iš muzikantų šeimos kilęs Alonsas už operaciją turėjo dėkoti savo dėdei kastratui; o išdidusis Alfredas jau taip seniai gyveno globėjo namuose, jog neprisiminė nei tėvų, nei jį operavusio chirurgo.

Bet buvo čia ir tokių berniukų kaip Gvidas, kurie pateko konservatorijon murzini, bemoksliai, nė žodžio nesuprantantys neapolietiškai.

Dabar jam tapo visiškai akivaizdu, jog tėvai jį paprasčiausiai pardavė. Tik berniukui knietėjo, ar prieš sudarant sandėrį kas nors pasivargino patikrinti jo balsą. Šito jis negalėjo prisiminti. Galbūt pakliuvo į jų tinklus kaip atsitiktinis vertingas grobis.

Tačiau visa tai Gvidas sužinojo iš ausis pasiekusių gandų nuotrupų. Pirmasis balsas chore, solistas konservatorijos scenoje, jis jau rašė pratimus jaunesniesiems mokiniams. Dešimtmetis Mafeo buvo nugabentas į teatrą pasiklausyti Nikolino, gavo asmeninį klavesiną5 bei leidimą sėdėti iki vėlumos ir praktikuotis. Šiltos antklodės, geras kostiumas ir daugelis kitų dalykų tapo apdovanojimais, apie kuriuos jis nebūtų drįsęs nė užsiminti. Be to, berniukas nuolat vykdavo dainuoti susižavėjusiai publikai, apsuptas tikrojo palaco žvilgesio.

Iki to meto, kai slenkant antrajai gyvenimo dešimčiai Gvidą apipuolė įvairios abejonės, jis jau spėjo parengti sau puikų fundamentą mokslo bei disciplinos srityje. Jo balsas — aukštas, tyras, nepaprastai lengvas ir lankstus — dabar buvo laikomas visuotinai pripažintu stebuklu.

Bet, kaip kad paprastai nutinka kiekvienai žmogiškai būtybei, nepaisant iškastravimo nulemtos mutacijos, protėvių kraujas ir toliau darė įtaką vaikinuko formavimuisi. Tamsiaplaukių, kresnų žmonių palikuonis negalėjo tapti tokiu pat aukštu, lieknu it nendrė eunuchu kaip daugelis kitų kastratų. Jo figūra veikiau buvo sunki, proporcinga, sukelianti apgaulingą jėgos įspūdį.

Ir nors garbanoti kaštoniniai plaukai bei jausmingos lūpos priminė cherubiną, tamsūs pūkeliai viršum viršutinės lūpos suteikė veidui vyriškumo.

Iš tiesų Gvidas būtų atrodęs labai patrauklus, jei ne dvi aplinkybės: nosis, sulaužyta parkritus ankstyvoje vaikystėje, tapo suplota tarytum nuo gigantiško kumščio smūgio. O rudose akyse, didelėse ir sklidinose jautrumo, kartais žybtelėdavo gudrumas bei žiaurumas — valstietiškos kilmės paveldas.

Jo protėviai buvo nekalbūs ir apdairūs, o Gvidas tapo atkakliu mokiniu bei stoiku. Jo protėviai sunkiai dirbo žemę, jis negailestingai aukojosi vardan muzikos.

Tačiau nei Gvido manierose, nei išorėje neatsispindėjo joks grubumas. Negana to, laikydamas savo mokytojus pavyzdžiu, mokinys įsisavino viską, ką galėjo: grakščias manieras, jų dėstomą poeziją, lotynų bei klasikinę italų kalbas.

Taigi jis virto ganėtinai solidžios išvaizdos dainininku, o neįprasti bruožai tik suteikdavo gundančio patrauklumo.

Visą gyvenimą kas nors apie jį kalbėdavo: „Koks jis atgrasus!“, bet visuomet atsirasdavo kitas, kuris tuo pat metu šūktelėdavo: „Bet koks jis žavingas!“

Tačiau apie vieną savo savybę Gvidas nė nenutuokė: jo išorėje tarytum slypėjo grėsmė. Jo protėviai buvo grubesni už savo auginamus gyvulius, ir jis pats atrodė panašus į žmogų, galintį padaryti bet ką. Todėl vaikiną, nors pats to nė nenumanė, juosė savotiškas apsauginis laukas. Niekas niekada nemėgindavo jo užkliudyti.

O apskritai visi, pažįstantys Gvidą, jį mylėjo. Paprasti berniukai stengdavosi su juo susibičiuliauti nė kiek ne mažiau negu eunuchai. Smuikininkai jį mylėjo, nes jis susižavėdavo kiekvienu iš jų ir rašė jiems nepaprastai gražią muziką. Visi bičiuliai žinojo, jog Mafeo yra tylus, rimtas, mandagus meškiukas, kurio liaujiesi bijojęs, vos tik susipažįsti artimiau.

Gvidas ėjo penkioliktuosius metus, kai vieną rytą nubudęs išgirdo nurodymą nusileisti į maestro kabinetą. Vaikinas neišsigando. Jam niekada nieko blogo nenutikdavo.

— Sėskis, — paliepė mylimas mokytojas, maestro Kavala.

Aplinkui susirinko visi kiti. Niekada anksčiau jie nesielgė taip maloniai, ir kažkas aplink susispietusių žmonių veiduose jam nepatiko. Staiga Mafeo suprato kas. Visa tai jam priminė kambarį, kuriame buvo iškastruotas. Tačiau vaikinas nuvijo šalin šį prisiminimą.

Maestro, sėdintis prie raižiniais puošto staliuko, pamerkė plunksną į rašalinę, parašė stambiu šriftu kelis skaičius ir įteikė pergamentą Gvidui.

„1727 metų gruodis“. Ką tai galėtų reikšti? Gvidas visu kūnu pajuto nestiprų drebulį.

— Čia tavojo debiuto Romoje data — tavo pirmojoje operoje, kurioje būsi primo uomo6.

Taigi Gvido svajonė išsipildė.

Jis netaps bažnytinio choro giesmininku — nei kaimo parapijoje, nei netgi didelėje miesto katedroje. Ne, ne, netgi ne Siksto koplyčioje. Jis pakilo dar aukščiau ir pateko išsyk į svajonę, teikusią įkvėpimo jiems visus šiuos metus, nesvarbu, vargšai ar turtuoliai jie buvo. Toji svajonė — opera.

— Roma, — sušnibždėjo jis vienas, žengdamas koridoriun. Bet ten, matyt, lūkuriuodami jo, stoviniavo du studentai. Gvidas praėjo pro šalį kiemo pusėn, tarytum nepastebėdamas jų. — Roma, — sukuždėjo dar kartą, vartydamas šį žodį ant liežuvio, tardamas taip pat pagarbiai ir baimingai, kaip jau du tūkstančius metų apie tą miestą kalbėjo žmonės.

Taigi jis vyks į Romą, o dar į Florenciją, Veneciją, Boloniją, o paskui į Vieną, Drezdeną, Prahą, į visas priešakines pozicijas, kurias užkariavo kastratai. Į Londoną, Maskvą, o po to atgal į Palermą! Jis vos nenusikvatojo balsu.

Bet ūmai kažkas palietė jo ranką, ir Gvidas krūptelėjo persmelktas nemalonaus pojūčio. Prieš akis tebemirgėjo ložės bei plojančios salės.

Kai vizija išsisklaidė, pamatė aukštaūgį eunuchą, vardu Džinas — šviesiaplaukį, liesą šiaurės italą pilkšvai mėlynomis akimis, kuris visuomet ir visais atžvilgiais jį lenkė. O šalia Džino stovėjo Alfredas, turčius — jo kišenėse nesibaigdavo pinigėliai.

Juodu pasakė Gvidui, kad jis galįs eiti miestan ir kad maestro padovanojo jam šią dieną, idant atšvęstų.

Tik tuomet Gvidas suprato, kodėl šie mokiniai čia. Jie buvo kylančios konservatorijos žvaigždės.

Ir dabar Mafeo tapo vienu iš jų. 2

Bet tereikėjo jai ištiesti rankas, ir vaikas skriete nuskriejo ant kelių, sustingo prisispaudęs prie jos krūtinės, viena ranka apkabinęs motinos kaklą, o kita stipriai, skausmingai įsikirtęs jai į petį.

Ji pati buvo bemaž mergaičiukė, bet Tonijus šito nežinojo. Vaikas jautė jos lūpas ant skruosto, ant plaukų, alpėjo jos glamonėjamas. Ir įveikęs skausmą, kuris akimirksniui užvaldė protą, pagalvojo: „Jeigu aš ją išlaikysiu, ji išliks tokia kaip dabar, ir toji kita būtybė nebepasirodys bei nenuskriaus manęs.“

Bet ūmai ji išsilaisvinusi krestelėjo neklusnias juodų plaukų bangas. Rudos jos akys tebebuvo paraudusios nuo neseniai lietų ašarų, bet jau žėrėjo iš susijaudinimo.

— Tonijau! — šūktelėjo ji impulsyviai kaip vaikas. — Dar ne vėlu! Aš pati tave aprengsiu! — Motina pliaukštelėjo delnais. — Aš nusivesiu tave į švento Morkaus baziliką.

Subruzdusios auklės mėgino ją sulaikyti, tačiau motinai jokie draudimai neegzistavo. Kambarį užplūdo linksmumas, suskato bėgioti tarnai, suvirpėjo žvakių liepsnelės. Motinos pirštai vikriai segiojo atlasinių bridžių ir išsiuvinėtos liemenės sagas. Dainuodama seną dainelę, ji perbraukė šukomis per minkštas, šilkines juodas sūnaus garbanas bei du kartus skubiai jį pabučiavo.

Juodu ėmė leistis koridoriumi žemyn, ir berniukas pasišokinėdamas nukūrė į priekį, pakerėtas garsaus madingų batelių pakulnių kaukšėjimo. O už nugaros visą laiką girdėjo melodingą motinos dainą.

Pasipuošusi juodo aksomo suknele, ji atrodė stulbinamai. Auksinę jos odą užliejo raudonis, ir seno žibinto šviesoje, nutvieskusioje ją gondolos felce7, kur jinai šmurkštelėjo, veidas šiek tiek įkypomis akimis nepaprastai panėšėjo į madonų atvaizdus iš senų bizantiškų paveikslų. Motina pasisodino vaiką ant kelių. Užuolaidėlė užsitraukė.

— Ar tu mane myli? — paklausė ji.

Tonijus tylėjo, erzindamas ją. Tuomet jinai prisispaudė prie jo skruostu, o paskui pakuteno ilgomis savo blakstienomis, ir jis nenorom prajuko.

— Ar tu mane myli?

— Taip.

Jisai tuojau pat pajuto šiltą, švelnų apkabinimą ir akimirksniui sustingo, norėdamas pratęsti saldų pojūtį.

Juodviem einant per aikštę, berniukas šoko laikydamasis už motinos rankos. Visi buvo ten! Jis visiems lankstėsi, kažkieno rankos taršė vaiko plaukus, spaudė prie iškvėpintų sijonų. Jaunas tėvo sekretorius, senjoras Lemas, septynis kartus išmetė mažylį aukštai į orą, kol motina galiausiai jį sulaikė. O gražuolė jo tetulė Katrina Lizani, tempianti iš paskos du sūnelius, atmetė šydą ir pačiupusi Tonijų prispaudė prie baltos kvapnios savo krūtinės.

Bet vos tik jie įžengė į didžiulę bažnyčią, Tonijus nutilo.

Niekada anksčiau jam neteko regėti nieko panašaus. Marmurines kolonas aplinkui juosė degančios žvakės ir fakelai, skaisčiai plykstelintys nuo kiekvieno vėjo dvelktelėjimo pro praviras duris. Ant gigantiškų kupolų švytėjo angelai bei šventieji, visos sienos, arkos ir skliautai aplinkui pulsavo auksu, mirgėjo milijonų milijonais mažulyčių briaunų.

Netardamas nė žodžio, Tonijus užsliuogė motinai ant rankų, tarytum į kokį medį. Ji net susverdėjo nuo jo svorio ir nusijuokė.

O paskui per minią, lyg įsidegusių pliauskų traškesys, nuvilnijo susižavėjimo šurmulys. Sutrimitavo fanfaros. Tonijus ėmė kaip pašėlęs sukioti galvą, stengdamasis nustatyti, iš kur šios aidi.

— Žiūrėk! — sušnibždėjo motina, sugriebusi jį už rankos.

O viršum žmonių galvų, didžiuliame soste po besiplaikstančiais baldakimais, pasirodė dožas. Ore pasklido sunkus, aitrus smilkalų kvapas. O fanfaros suskambo dar garsiau ir šaižiau.

Paskui pasirodė Didžiosios tarybos nariai žėrinčiais apdarais.

— Antai tavo tėvas! — šūktelėjo motina Tonijui, bemaž dusdama iš pusiau vaikiško susijaudinimo.

Pasirodė aukšta, kaulėta Andrea Treskio figūra. Jo drabužio rankogaliai vilkosi grindimis, žili plaukai panėšėjo į liūto karčius, o įdubusios, išblukusios akys žvelgė į vieną tašką, tarytum statulos, stovinčios priešais jį.

— Tėti! — nesusiturėjęs riktelėjo Tonijus.

Kažkas atsigręžė. Motina stengėsi įveikti juoką. Ir tą akimirką patarėjas minioje pastebėjo sūnų. Jo žvilgsnis išsyk atgijo, veidas visiškai pasikeitė, jis nusišypsojo bemaž triumfuojančia šypsena, o akys sužibo.

Tonijaus motina nuraudo.

Bet tuomet staiga, tarytum iš oro, pasigirdo giesmė — galinga aukštų, aiškių balsų daina. Tonijui užgniaužė kvapą. Keletą akimirkų apstulbęs vaikas negalėjo pajudėti, o paskui krūptelėjo ir pakėlė akis į viršų. Ryški šviesa kaipmat jį apakino.

— Nesimuistyk! — tarstelėjo motina, vos benulaikydama jį ant rankų.

O giesmė darėsi vis galingesnė ir sodresnė. Jos bangos ritosi iš kitos milžiniškos navos pusės, viena melodija persipynė su kita. Tonijui atrodė, tarytum jis visa tai mato — gigantišką auksinį tinklą, išmestą į banguojančią jūrą, tviskantį prieš saulę. Rodos, patį orą užplūdo garsas. Ir tik vėliau jis pastebėjo giedotojus — aukštai virš galvos.

Jie stovėjo dviejose didžiulėse galerijose kairėje bei dešinėje pusėje; burnos pražiotos, o veidai švytėjo atsispindinčioje šviesoje. Jie panėšėjo į angelus iš mozaikų.

Tonijus tuojau pat nusirito ant grindų pajutęs, kaip petimi nuslydo jį sugauti mėginanti motinos ranka. Berniukas prasibrovė pro kvepalais ir vėsiu oru prakvipusių sijonų bei apsiaustų spūstį, ir pamatė priešais save duris, už kurių buvo laiptai.

Belipant aukštyn atrodė, jog sienos aplinkui virpa lyg vargonų stygos, ir staiga jis atsidūrė ten — choro šilumoje, tarp aukštaūgių dainininkų.

Kilo šioks toks sąmyšis. Berniukas kaipmat atsirado prie pat turėklų ir pažvelgė į akis vienam milžinui — išties milžinui, o ne žmogui — giedančiam tyru, nuostabiu balsu, panašiu į trimito garsą. Šitas žmogus dainavo didingą žodį: „Aleliuja!“, ir jis skambėjo ypatingai, lyg į kažką nukreiptas šauksmas. Visi kiti vyrai, stovintys milžinui už nugaros, perėmė šį šauksmą kartodami jį ir kartodami taip, jog vienas žodis ritosi ant kito tarytum banga.

O kitoje bažnyčios pusėje kitas choras antrino pirmajam, stiprindamas bei stiprindamas garsą.

Tonijus pravėrė burną. Ir uždainavo. Jis išringavo tą patį vienintelį žodį kartu su giedotoju milžinu, ir staiga pajuto ant peties šiltą ranką. Giesmininkas linktelėjo jam, o didelės, šiek tiek apsiblaususios rudos jo akys sakė: „Taip, tęsk!“ Paskui Tonijus prisiglaudė prie lieso — jis iškart tai pajuto per drabužius — to žmogaus šono, ir išsyk vaiko juosmenį apsivijusi ranka pakėlė jį aukštyn.

Apačioje liūliavo visi susirinkusieji: dožas savajam soste, Senato nariai purpuriniais drabužiais bei visi Venecijos patricijai baltais perukais, bet Tonijus neatitraukė akių nuo giesmininko veido, pakerėtas unisonu skambančių jų abiejų balsų. Tonijus nejautė savo kūno, nes sklandė ore, pakylėtas susiliejusių balsų — savojo ir giedotojo. Jis matė pasigėrėjimą švytinčiose vyro akyse, iš kurių išgaravo mieguistumas. Ir visi stebėjosi galingu garsu, besiveržiančiu iš šio vyro krūtinės.

Kai viskam pasibaigus berniukas vėl buvo sugrąžintas į motinos rankas, ji kreipėsi į žemai nusilenkusį milžiną:

— Dėkoju, Alesandrai.

— Alesandras, Alesandras, — kuždėjo Tonijus, jau sėdėdamas gondoloje. O paskui, prisiglaudęs prie motinos, desperatiškai paklausė: — Mama, ar užaugęs aš taip dainuosiu? Ar aš dainuosiu kaip Alesandras? — vaikas neįstengė jai paaiškinti. — Mama, aš noriu tapti vienu iš tų dainininkų!

— O Dieve, Tonijau, ne! — ji nusijuokė. Ir, kažkaip keistai mostelėjusi ranka auklei Lenai, pakėlė akis į dangų.

Kopdami ant stogo, visi namiškiai be paliovos plepėjo bei dūsavo. Pažvelgęs į Didžiojo kanalo žiotis ir nekantriai tikėdamasis pamatyti beribę kerinčią tamsą, kurion paprastai nugrimzdavo lagūna, Tonijus krūptelėjo: visą akvatoriją nutvieskė pašvaistė — ant vandens mirguliavo šimtų šimtai žibintų. Jam pasidingojo, tarytum jūron išsiliejo visas ribuliuojantis švento Morkaus bazilikos apšvietimas. Pagarbiai šnibždėdama, motina jam pranešė, jog valstybės vyrai tokiu būdu atiduoda pagarbą šventajam Jurgiui.

Aplinkui viešpatavo tyla, tik švilpavo vėjas, kadai kas sulaužęs menkus suardyto sodo ant stogo grebėstus. Aplinkui, šiugždėdami sausais lapais, gulėjo išvirtę negyvi medžiai, šaknimis vis dar įsikabinę į apverstus vazonus su žemėmis.

Tonijus palenkė galvą. Šilta motinos ranka palietė švelnų jo sprando linkį, ir vaikas pajuto nebylią, šiurpią baimę, privertusią dar labiau prisispausti prie jos.

Tą pačią naktį, iki pat kaklo apkamšytas savo lovoje, jis nemiegojo. Motina gulėjo ant nugaros, šiek tiek pravėrusi lūpas, ir kampuotas jos veidas sušvelnėjo, rodos, prieš jos pačios valią. Arti viena kitos pritrauktos akys, tokios nepanašios į jo paties, tapo nepaprastai rimtos, antakiai suraukti taip, jog atrodė, tarytum ji ne tik nemiega, bet, priešingai, dėl kažko be galo susikaupusi.

Atmetęs antklodę, Tonijus basas nuslydo ant šaltų grindų.

Jis žinojo, kad naktį pasirodo gatvės dainininkai. Atlapojęs medines langines iškišo galvą, įsiklausė ir pagaliau tolumoje išgirdo tylius aukšto balso garsus. Jam pritarė bosas, šiurkštokas styginių disonansas, ir sulig kiekviena fraze melodija darėsi vis aukštesnė, platesnė.

Naktis buvo miglota, nepavyko įžiūrėti nei formų, nei siluetų, tik vienintelio fakelo aureolę apačioje. Tonijus klausėsi dainos atrėmęs galvą į drėgną sieną, apglėbęs kelius, ir staiga pasijuto esąs ten, švento Morkaus bazilikos galerijoje. Alesandro balsas jį jau apleido, bet išliko jausmas — sklandi tarsi sapnas muzikos tėkmė.

Pravėręs lūpas, jis išdainavo keletą aukštų natų kartu su tolimais dainininkais gatvėje ir ūmai vėl pajuto Alesandro ranką sau ant peties.

Bet kas staiga jam užkliuvo? Kas pradėjo erzinti tarsi akin įkritusi muselė? Jo sąmonėje, visuomet tokioje aiškioje ir kol kas dar nesudrumstoje mokslų, vėl atsirado kaklą palietusio minkšto delno pojūtis, išplaukė vaizdas plevenančios rankovės, kylančios aukštyn link peties. Visiems iki tol pažinotiems aukštiems žmonės tekdavo pasilenkti, norint paglostyti tokį mažą berniuką kaip Tonijus. Bet jis prisiminė, kad netgi ten, galerijoje, skambant giesmei, nustebo, kaip lengvai jį apglėbė toji ranka.

Ji atrodė gigantiška, stebuklinga, toji ranka, pačiupusi, apkabinusi krūtinę taip, tarsi jis būtų žaisliukas, ir pakėlusi aukštai aukštai — į muziką.

Tačiau daina nedavė jam ramybės, ištraukė iš prisiminimų, kaip ir kiekviena melodija, gimdanti karštas svajones apie klavesiną, kuriuo grodavo motina, arba apie jos tamburiną, arba apie susiliejusį jų abiejų balsų skambesį. Apie bet ką, kas galėjo pratęsti šią melodiją. Štai šitaip, virpėdamas ant palangės, jis nė pats nepastebėjo, kaip užmigo.

Tik būdamas septynerių Tonijus sužinojo, kad Alesandras ir visi aukštaūgiai šventojo Morkaus bažnyčios giesmininkai buvo kastratai. 3

O sulaukęs devynerių jis jau žinojo, kas konkrečiai buvo nupjauta šioms voriškoms būtybėms, o kas palikta, ir kad būtent peilis tapo aukšto jų ūgio bei neįtikėtino rankų ilgio priežastis, kadangi po siaubingos operacijos jų kaulai nepasidarydavo tokie tvirti kaip vyrų, galinčių paleisti į pasaulį vaikų.

Bet čia buvo visiems žinoma paslaptis. Kastratai giedojo visose Venecijos bažnyčiose. Senstelėję jie tapdavo muzikos mokytojais. Tonijaus mokytojas Bepas irgi buvo išromytas.

O operoje, kurioje lankytis Tonijus dar buvo per mažas, jie demonstravo dangiškus stebuklus. „Nikotinas, Karestinas, Sensinas!“ — dūsaudavo tarnai kitą dieną tardami jų vardus, ir netgi Tonijaus motina sykį atsisakė savo įprastinės vienatvės bei nuėjo pasiklausyti jauno dainininko iš Neapolio, Farinelio, kurį visi vadino tiesiog Berniuku. Tonijus verkė, nes negalėjo eiti. Po keleto valandų nubudo ir pamatė, kad motina sugrįžusi namo atsisėdo prie klavesino, nė nenusimetusi lietaus permerktos skraistės, švytinčios tamsoje kaip ir jos baltas, tarytum porcelianinis veidas, mėgino silpnu, netvirtu balsu pakartoti Farinelio arijų melodijas.

Deja, vargšai daug kam ryžtasi, kad gautų pavalgyti bei atsigerti, todėl mums niekada nestigs tų stebuklingų aukštų balsų. Tačiau kaskart, kai Tonijus pamatydavo Alesandrą už bažnyčios ribų, nejučia savęs klausdavo: „Ar jis verkė? Ar mėgino pabėgti? Kodėl jo motutė nepaslėpė sūnaus?“ Bet pailgame Alesandro veide nebuvo nieko daugiau, tik mieguistas geraširdiškumas, kaštoniniai plaukai prašmatniai gaubė švelnią it mergaitės odą, o jo kūno gilumoje slypėjo balsas, kuris bažnyčios galerijoje, auksinių dekoracijų fone, laukė palaimingosios akimirkos, paversdavusios jį — bent jau Tonijaus akyse — angelu.

Tuo metu Tonijus žinojo ir tai, jog jis — Markas Antonijus Treskis, Andrea Treskio sūnus. Jo tėvas, kadaise vadovavęs Šviesiausiosios8 galeroms tolimosiose jūrose, neseniai, po ilgametės tarnybos Senate, buvo išrinktas į Trijų Tarybą, tą patį pagarbų, siaubą keliantį inkvizitorių triumviratą, kuris turėjo galios areštuoti, kankinti, pasmerkti ir įvykdyti bet kokį nuosprendį bet kokiam žmogui — netgi mirties nuosprendį.

Kitaip tariant, Tonijaus tėvas priklausė žmonėms, kurių valdžia pranoko paties dožo.

O Treskių pavardė jau ištisą tūkstantmetį puikavosi „Auksinėje knygoje“. Jis priklausė admirolų, ambasadorių, šventojo Morkaus prokuratorių ir nesuskaitomos daugybės senatorių giminei. Trys seniai mirę Tonijaus broliai — pirmosios žmonos, irgi atgulusios kapan, vaikai — kadaise užėmė aukštus postus.

Ir Tonijus sulaukęs dvidešimt trejų metų tikriausiai užims vietą tarp jaunų valstybės tarnautojų, kurie vaikštinėja Broglio — ilgame aikštės ruože priešais Valstybės kanceliariją.

Iki tol veikiausiai mokysis Paduvos universitete, leisis į dvejų metų kelionę jūra, važinės po įvairias šalis. O kol kas jis privalėjo leisti ilgas valandas rūmų bibliotekoje, stebimas švelnių, bet budrių mokytojų akių.

Ant sienų kybojo portretai. Juodaplaukiai, šviesiaodžiai Treskių šeimos vyrai, tarytum nulipdyti pagal vieną pavyzdį: grakštūs, aukšti, plačiomis kaktomis, ant nugarų krintančiais banguotais plaukais. Dar būdamas mažas, Tonijus atrasdavo savyje panašumo į juos, beje, į kai kuriuos daugiau negu į kitus: į velionius dėdes, pusbrolius bei brolius: Leonardą, mirusį nuo džiovos viename iš aukštutinių kambarių, Džambatistą, nuskendusį jūroje prie Graikijos krantų, ir Filipą, kurį pribaigė maliarija tolimame imperijos forposte.

Bet kai kuriuose portretuose berniukas regėjo veidą, ypač panašų į jo paties: šio jaunuolio akys buvo tokios pat gilios bei tamsios, burna tokia pat plati, putliomis lūpomis, kurios nuolatos bemaž šypsojosi. Tonijus atrasdavo jį tarp daugybės prašmatniai apsitaisiusių žmonių tik tuose portretuose, kur Andrea buvo pavaizduotas dar jaunas, apsuptas savo brolių ir sūnėnų. Sunku buvo sugretinti kiekvieną veidą su vienu ar kitu vardu, atskirti vieną nuo kito tokioje gausybėje. Bendra giminės istorija apimdavo juos visus, apipindama kerinčiomis legendomis apie jų narsą bei visišką pasiaukojimą.

Visi trys sūnūs kartu su tėvu ir niūria jo pirmąja žmona žvelgė į Tonijų iš drobės pačiuose prabangiausiuose rėmuose, pakabintuose ant sienos ilgame valgomajame.

— Jie tave stebi, — erzino vaiką auklė Lena, pildama į lėkštę sriubos. Ji buvo sena, bet linksma, maloni ir labiau rūpinosi ne Tonijumi, o jo motina Mariana.

Lena nenumanė, kaip skaudu jam buvo žvelgti į tuos rausvaskruosčius, rūpestingai nutapytus veidus. Jis troško, kad broliai būtų gyvi, kad jie gyventų čia, norėjo atlapoti duris į kambarius, sklidinus švelnaus juoko bei sumaišties. Kartais fantazuodavo, kaip viskas galėtų atrodyti, įsivaizduodavo ilgą pietų stalą, prie kurio sėdi broliai. Leonardas pakelia taurę, Filipas pasakoja apie jūrų kautynes, ir siauros motinos akys, kurios atrodo mažos liūdesio akimirkomis, išsiplečia iš susižavėjimo.

Bet šiame mažame žaidime egzistavo viena keista, absurdiška detalė, apie kurią Tonijus sužinojo anaiptol ne iškart. Jinai berniuką be galo išgąsdino. Gerokai anksčiau, nei jis suvokė šių žodžių prasmę, jam buvo pranešta, jog kiekvienoje garsioje Venecijos šeimoje veda tik vienas sūnus. Ir šis paprotys toks senas, jog įgavo įstatymo galią. Paskutiniuoju tokiu sūnumi Treskių giminėje tapo Filipas, kurio bevaikė žmona po jo žūties sugrįžo pas savo giminaičius. Bet jeigu bet kuris iš šių šešėliais virtusių brolių būtų gyvenęs pakankamai ilgai ir susilaukęs sūnaus, Tonijus niekada nebūtų atsiradęs! Jo tėvas niekada nebūtų vedęs antros žmonos. Tonijus apskritai neegzistuotų. Taigi jisai gyvybės dovaną gavo tik todėl, kad broliai pasitraukė nepalikę palikuonių.

Jam ne išsyk pavyko galutinai visa tai suvokti. Bet po kurio laiko jis priprato prie to, kaip priprantama prie neginčijamos tiesos: jam ir broliams niekada nebuvo lemta susitikti.

Vis dėlto berniukas leisdavo savo vaizduotei įsisiūbuoti; jo fantazijose tušti kambariai buvo skaisčiai apšviesti, juose grojo muzika, skambiais balsais kalbėjosi vyrai bei moterys, jo giminaičiai, ištisas pulkas nepažįstamų pusbrolių.

Ir visuomet tarp jų — prie pietų stalo ar ant puotų salės parketo — būdavo ir tėvas: štai jis atsigręžia, čiumpa jaunėlį sūnelį į glėbį bei apiberia karštais bučiniais.

Iš tiesų Tonijus retai matydavo tėvą.

Bet tais retais atvejais, kai Lena pašaukdavo jį ir susijaudinusi šnibždėdavo, jog Andrea liepė pakviesti sūnų, Tonijų apimdavo begalinis džiaugsmas. Auklė papuošdavo jį pačiais geriausiais drabužiais: raudonai rudu aksominiu švarkeliu, kuris patiko jam pačiam, arba tamsiai mėlynu, motinos mėgstamiausiu. Tuomet sušukuodavo vaiko plaukus taip, kad šie kristų žvilgančia banga, nesurišti kaspinu. Šitoks jis atrodė dar visai mažas ir dėl to niršo. Tuomet ateidavo žiedų su brangakmeniais eilė, kailiu pamušto apsiausto bei jo nuosavos mažos špagos, rubinais papuošta rankena. Pagaliau, deramai aptaisytas, berniukas patraukdavo pas tėvą, ir pakulnių kaukšėjimas į marmurines grindis glostė jo klausą.

Susitikimas visuomet vykdavo didžiojoje pagrindinio aukšto svetainėje — didžiulėje salėje, pačioje erdviausioje šio dideliais kambariais pasižyminčio namo patalpoje. Vienintelis baldas — raižiniais puoštas stalas, ilgumo sulig trijų žmonių ūgiu. Mozaikinis piešinys ant grindų vaizdavo pasaulio žemėlapį, o lubos — begalinį mėlį bei jame pakibusius angelus, išvyniojančius plevenančią juostą su lotynišku užrašu. Iš kitų kambarių čionai sklido blanki, ribuliuojanti šviesa, bet Tonijui ji atrodė šilta, nes gaubė liesą, bemaž bekūnę, Andrea Treskio figūrą.

Tonijus nusilenkdavo. O pakėlęs akis pamatydavo tą patį pagarbią baimę keliantį tėvo žvilgsnio gyvumą: šitos jaunos akys, spinduliuojančios neslepiamu išdidumu bei meile, rodos, egzistavo atskirai nuo lieso, raukšlėto tėvo veido.

Andrea pasilenkdavo pabučiuoti sūnaus. Jo lūpos būdavo minkštos, jis paliesdavo Tonijaus skruostą netardamas nė garso, o paskui kaskart — nors kasmet Tonijus tapdavo aukštesnis bei sunkesnis — čiupdavo berniuką ir akimirksniui prispausdavo prie krūtinės, kuždėdamas jo vardą taip, tarsi šis būtų mažas palaiminimas.

Aplinkui stovintys tarnai šypsodavosi bei mirkčiodavo. Per kambarį nuvilnydavo lengvo susijaudinimo banga. O paskui viskas baigdavosi. Tonijus puldavo prie lango motinos kambaryje viršuje ir žiūrėdavo, kaip tėvo gondola slenka kanalu žemyn, aikštės pusėn.

Niekam nederėjo sakyti Tonijui, jog jis yra paskutinysis Treskių giminės atstovas. Mirtis išdžiovino visas didingo giminės medžio šakas, ir neliko netgi nė vieno pusbrolio, kuris galėtų išsaugoti šią pavardę. Tonijus turėjo vesti jaunas, privalėjo ruoštis įvykdyti savo pareigą. O kai retkarčiais jam vis dėlto pasitaikydavo susirgti, jis apimtas siaubo laukdavo tarpduryje pasirodančio tėvo; visa Treskių giminė tomis valandomis gulėdavo drauge su juo ant pagalvės.

Tai jį kartu ir kerėjo, ir gąsdino. Jis niekada negalėjo tiksliai prisiminti momento, kai suvokė visus savo visatos matmenis. Jam atrodė, jog visas pasaulis gena plačias žalsvas kanalo bangas link jo slenksčio. Ištisus metus kanale vykdavo regatos, kurių metu pro šalį slysdavo šimtai žvilgančių juodų gondolų. O vasarą šeštadienio vakarais prasidėdavo prašmatnūs paradai, didikų šeimos išpuošdavo savo peotas9 girliandomis bei paauksuotomis dievų ir deivių statulėlėmis. Kasdien pro šalį savais reikalais skubėdavo patricijai, kurių valtys būdavo išklotos spalvingais kilimais. Iš mažo medinio balkonėlio viršum laukųjų durų Tonijus galėjo pamatyti pačią lagūną, kur tolumoje išmetę inkarus stovėjo dideli laivai. Vaiko ausis pasiekdavo saliutuojančių patrankų gaudesys ir fanfarų garsai iš Dožų rūmų pusės.

Jis girdėdavo nesibaigiančias gondoljerų dainas, gatvės dainininkų serenadas, aidinčias tarp gelsvai žalsvų ir rožinių sienų, įstabiai saldų plaukiojančių orkestrų skambesį. Naktimis po žvaigždėmis vandenis vagodavo įsimylėjėlių valtelės. Švelnus jūros brizas atnešdavo iki Tonijaus serenadas. Ir net ankstyvais rytais, kai jam būdavo nuobodu arba liūdna, galėjo lydėti žvilgsniu nesibaigiančią daržovių baržų virtinę, kuri triukšmingai judėdavo į Rialto turgus.

Bet sulaukus trylikos Tonijui jau gerokai įsipyko žvelgti į pasaulį pro langą.

Ak, jei bent dalis to gyvenimo įsiveržtų per jo slenkstį! Arba dar geriau: jei tik jis pats galėtų peržengti slenkstį ir įsilieti į tą gyvenimą!

Bet Treskių rūmai buvo ne tik jo namai. Šis palaco tapo jo kalėjimu. Mokytojai kaip galėdami stengėsi nepalikto Tonijaus vieno. Kadai kadės praradęs balsą senasis kastratas Bepas mokė jį prancūzų kalbos, poezijos bei kontrapunkto, o jaunas ir rimtas kunigas, liesas tamsiaplaukis Andželas — lotynų, italų bei anglų kalbų.

Dusyk per savaitę ateidavo fechtavimo mokytojas. Tonijus mokėsi valdyti špagą veikiau pramogos dėlei, o ne dėl to, kad rimtai ketintų pasinaudoti šiuo sugebėjimu ateityje.

O dar lankydavosi šokių mokytojas, žavus prancūzas, vedžiojantis jį smulkiais menueto bei kadrilio žingsneliais skambant kokiam nors tinkamam žvaliam ritmui, kurį klavišais sutrenkdavo Bepas. Tonijus privalėjo žinoti, kaip bučiuoti damai ranką, kada ir kaip nusilenkti, mokėsi visų svarbiausių džentelmenų etiketo taisyklių.

Mokytis buvo ganėtinai smagu. Kartais, likęs vienas, berniukas čaižydavo orą špagos mostais arba šokdavo su įsivaizduojamomis merginomis, išgalvotomis vadovaujantis tais miglotais pavidalais, kuriuos retsykiais išvysdavo siaurose gatvelėse.

Bet, išskyrus begalinius bažnytinius renginius, Šventąją savaitę, Velykas, kasdienį grožį ir daugiabalsę sekmadienio mišių muziką, vieninteliu prieglobsčiu Tonijui tapdavo negyvenamieji žemutinio namo aukšto kambariai. Nė viena gyva būtybė nesugebėdavo jo ten surasti.

Patogiai įsitaisęs, pasiėmęs ploną vaškinę žvakelę, kartais berniukas išsitraukdavo sunkius senojo archyvo tomus ir susižavėjęs tyrinėdavo dulkančius gausingos jo giminės istorijos įrašus. Nuobodūs faktai bei datos, vos prisilietus pavojingai čežantys puslapiai kurstė vaiko vaizduotę: kai užaugs, jis išplauks jūron arba apsivilks purpurinį senatoriaus apdarą... Net dožo sostas Treskiui nėra nepasiekiamas.

Tonijų apimdavo miglotas susijaudinimas. Jis šmirinėdavo toliau. Atitraukdavo metų metais neliestus skląsčius, senuose kampuose aptikdavo senovinių paveikslų ir žvelgdavo į nepažįstamus veidus. Senuose sandėliukuose tebetvyrojo kvapas rytietiškų prieskonių, atgabentų dar tais laikais, kai valtys priplaukdavo prie pat Treskių rūmų durų ir iškraudavo grobį: kilimus, brangenybes, cinamoną, šilkus. Dar ten mėtėsi sudrėkusios kanapinės virvės ritiniai, šiaudų kuokštai, ir viešpatavo įvairiausi sumišę aromatai, — aštrūs, gundantys.

Kartais jisai sustodavo. Nyki žvakės liepsnelė neramiai šoko keistą šokį. Aiškiai girdėjosi vandens pliuškenimas už namo ir tolimas polių girgždesys. O užsimerkęs galėjai aukštai virš galvos išgirsti motinos balsą.

Tačiau čia jis tapdavo niekam nepasiekiamas. Sijomis tarytum pirštų galais bėgiojo vorai, ir staigiai pakreipęs žvakę jis galėdavo apšviesti voratinklį — įmantrų, auksaspalvį. Sulūžusi langinė neatlaikydavo jo prisilietimo, ir pilka, miglota popiečio šviesa prasiskverbdavo pro grotuotą stiklą, už kurio jis matydavo žiurkes, plaukiojančias tarp šiukšlių stovinčiame vandenyje.

Jam pasidarydavo liūdna. Ir baisu. Ūmai apimdavo neįvardijama neviltis, baimė, kuri panaikindavo visą aplinkinį žavesį.

Tėvas labai senas. O motina visai jauna. Ir kažkur, rodos, pačioje viso to šerdyje, slypėjo jo laukiantis nežinomas siaubas. Tačiau kas konkrečiai jį baugino? Berniukas nežinojo. Bet jam atrodė, tarytum net ore aplink knibždėte knibžda paslaptys. Kartais ausis pasiekdavo pašnibždom ištartas nepažįstamas vardas, bet tarnai, pastebėję berniuką, tuojau pat imdavo guviai šnekučiuotis kasdieniškomis temomis bei neatsakydavo į jo klausimus. Ir jis suabejodavo girdėjęs kažką ypatingo.

O gal galų gale viskas vyko tik todėl, kad motina jautėsi tokia nelaiminga. 4

Vos tik Gvidas buvo išrinktas scenai, prasidėjo sekinantis darbas, kas vakarą jis pasinerdavo į akinantį operos teatro spindesį, kur žvelgė išplėtęs akis, dainavo chore, jei ten toks buvo, o išeidavo pakerėtas visuotinio bruzdesio ir svaiginančių kvepalų bei pudros kvapų.

Jo paties kompozicijos liko užmirštos, atmestos į šalį, pasinėrus į begalines pratybas, kartojant šį, o vėliau ir kitą sezoną kitų sudainuotas arijas.

Tačiau tuos metus užpildė toks nuostabus intensyvumas, jog net nubudusi aistra negalėjo nukreipti Gvido nuo šio kurso.

Be to, Gvidas jau seniai įtikino save negalįs patirti jokios aistros.

Gyvenimas susilaikant jį netgi žavėjo. Jis tikėjo tuo, jog pamokslai sakomi jam. Išromytasis niekada negaus leidimo susituokti, nes santuokos tikslas — vaikų gimimas. Popiežius niekada nėra padaręs išimties kastratui. Todėl jam lemta nugyventi gyvenimą kaip dvasiškiui, tą vienintelį kilnų ir šviesų gyvenimą, kuris jam leistas.

Laikydamas eunuchus aukščiausiais muzikos dvasininkais, jis visiškai tam pritardavo. Net jei kada nors trumpai akimirkai susimąstydavo apie auką, paaukotą vardan šio dvasiško posto, tuojau pat sieloje įsižiebdavo įsitikinimas, jog pats jis niekada neįstengs įvertinti jos laipsnio.

„Kodėl man visa tai turėtų rūpėti? — gūžtelėdavo pečiais. — Juk turiu geležinę valią, o dainavimas — vienintelis man reikšmingas dalykas.“

Bet sykį vėlai vakare grįžęs namo iš teatro susapnavo klaikų sapną, kuriame glamonėjo scenoje anksčiau matytą moterį — mažutę putlią dainininkę. Sapne regėjo apnuogintus jos pečius, rankos linkį bei tą tašką, kur dailus kaklas ima kilti iš nuožulnių pečių apvalumų. Jis nubudo apsipylęs prakaitu ir jautėsi be galo nelaimingas.

Artimiausius mėnesius jį dar keletą sykių lankė šis sapnas. Gvidas regėjo, kaip bučiuoja dainininkei ranką, sulenkia ją ir bučiuoja švelnią raukšlelę linkio vietoje. O sykį naktį nubudo, ir jam pasidingojo, tarytum girdi tamsiame miegamajame aplink save kuždesį, tylų švelnių žingsnių šnarėjimą. Ir kartkartėmis — tylų juoką.

Jis įsikniaubė į pagalvę. Mintyse sušmėžavo įvairūs pavidalai: kas gi čia buvo? Gašlūnai eunuchai ar moterys?

Vėliau koplyčioje jis negalėjo atitraukti akių nuo Džino, šalia stovinčio berniuko, kojų. Žvelgdamas, kaip oda įsirėžia į aukštą Džino keltį, stebėdamas po aptemtomis kojinėmis judančius raumenis, jis pajuto keistą spazmą gerklėje. Žvelgė į judančius raumenis po aptemptomis kojinėmis. Pėdos išlinkimas jam atrodė toks gražus, viliojantis, norėjosi jį paliesti, ir Gvidas didžiai apgailestaudamas žiūrėjo berniukui pavymui, kai šis patraukė priimti komunijos.

Baigiantis vasarai kartą jis apskritai negalėjo dainuoti, nes tiesiai prieš akis puikavosi aptemptas juodas priekyje stovinčio jauno mokytojo švarkas.

Šis maestro buvo vedęs ir turėjo vaikų. Jis ateidavo dienos metu, mokydavo eunuchus poezijos bei taisyklingos dikcijos, tai yra dalykų, kuriuos dainininkai turėjo itin rūpestingai išstudijuoti. „Bet kodėl, — pyko pats ant savęs Gvidas, — kodėl aš taip spoksau į šitą švarką?“

Tačiau kaskart, kai jaunas vyras pasisukdavo, Gvidas stebeilydavo į medžiagą, apspaudusią jo strėnas, dailiai prigludusią prie juosmens bei grakščiai besiplaikstančią palei šlaunis, ir jam vėl norėdavosi ją paliesti. Apžiūrinėdamas šį siluetą, jis jautė keistą susijaudinimą.

Gvidas užsimerkė, o kai vėl pramerkė akis, mokiniui pasirodė, jog mokytojas jam nusišypsojo. Per tą laiką vyras spėjo atsisėsti, o nusileisdamas ant kėdės bemaž nepastebimai mostelėjo ranka, padėdamas patogiau įsitaisyti naštai tarp kojų. Bet žvilgsnis, mestelėtas į Gvidą, buvo visiškai nekaltas. O gal ne?

Vakarieniaujant jų akys vėl susitiko. O paskui dar kartą, po keleto valandų, vakarinio valgymo metu.

Kai tamsa lėtai, tingiai apgaubė kalnus, o vitražai apsiblausė ir pajuodo, Gvidas nė pats nepastebėjo, kaip atsidūrė tuščiame koridoriuje ir nuslinko pro seniai ištuštėjusius kambarius.

Artėdamas prie mokytojo durų, jis akies krašteliu pastebėjo neryškų vyrišką siluetą. Sidabrinė šviesa, trykštanti pro atvirą langą, krito ant sudėtų rankų, ant maestro kelio.

— Gvidai! — sukuždėjo jis iš tamsos.

Visa tai priminė sapną. Vis dėlto pojūčiai buvo kur kas stipresni nei sapne. Gvido pakulniai šaižiai brūkštelėjo per akmenines grindis, o durys tyliai užsivėrė jam už nugaros.

Už lango ant kalvos mirguliavo žiburiai, pasiklydę tarp virpančių medžių kontūrų.

Jaunas vyras atsistojo ir užtrenkė išpieštas langines.

Akimirksnį Gvidas nieko nematė, tik girdėjo kimų, trūkčiojantį savo alsavimą, o paskui vėl išvydo tas švytinčias rankas, tarytum sukaupusias savyje visą dar likusią šviesą, ir tos rankos pradėjo segiotis bridžius.

Pasirodo, tą slaptą nuodėmę, kurią jis kurdavo vaizduotėje, su juo drauge galėjo patirti ir kas nors kitas.

Jis pasviro į priekį, lyg kūnui liovusis jam paklusti. Suklupęs pirmiausia palietė glotnią, beplaukę maestro pilvo odą, o paskui išsyk pažino paslaptį, suėmęs burna tą patį organą, storesnį ir ilgesnį už jo paties.

Jam nereikėjo sufleruoti, ką daryti. Glamonėdamas jį liežuviu ir dantimis Gvidas jautė, kaip šis brinksta. Jo kūnas virto burna, o pirštai spaudė maestro sėdmenis stumdami juos į priekį.

Gvido vaitojimas tapo ritmingas, įnirtingas, nustelbiantis tylius vyro atodūsius.

— Ak, — iškvėpė maestro. — Švelniau, švelniau!

Tačiau krustelėjęs šlaunis jis prispaudė Gvidą drėgnais susisukusiais plaukais, pačiu kūnu, sklidinu muskuso ir druskos. Gvidas sukliko gomuriniu balsu, pajuto sausą, skausmingą savo paties aistros kulminaciją.

Ir tą pat akimirką, kai jis nusilpęs bei dar neatitokęs po šoko prisispaudė prie mokytojo šlaunų, vyro sėkla plūstelėjo į jį, užpildė burną, ir Gvidas pasitiko ją apimtas nepasotinamo troškulio, vos nepaspringdamas jos aitrumu bei saldybe.

Jis palenkė galvą, parkrito kniūbsčias. Ir suprato, jog jeigu neįstengs praryti sėklos, po akimirkos jo organai sukils.

Gvidas nebuvo pasirengęs tokiai staigiai bei neatitaisomai pabaigai.

O paskui silpnumas jį surietė, ir jis nušliaužė į šalį iš visų jėgų stengdamasis nepražioti lūpų.

— Nagi, — sušnibždėjo maestro bei pamėgino suimti Gvidą už pečių.

Bet Gvidas atsigulė ant grindų. Jis nuropojo po klavesinu, prispaudė kaktą prie šaltų akmeninių grindų, ir ši vėsa jam pasirodė maloni.

Jis pajuto, kaip mokytojas atsiklaupia šalia, ir nusisuko.

— Gvidai, — švelniai ištarė maestro. — Gvidai, — pakartojo, tarytum priekaištaudamas.

Kadaise jis jau girdėjo tą patį priekaištaujantį toną. Kada?

Paskui išgirdęs savo paties dejonę Gvidas nusistebėjo jį persmelkusia kančia.

— Ne, ne, Gvidai, — pasilenkė prie jo maestro. — Paklausyk manęs, mažyli...

Gvidas delnais užsispaudė ausis.

— Paklausyk manęs, — įtaigiai ir atkakliai kartojo vyras, taršydamas plaukus Gvidui ant pakaušio. — Greitai tu pats priversi juos prieš tave klauptis.

O paskui, įsivyravus tylai, maestro staiga nusijuokė. Tyliai, švelniai, visai ne kandžiai.

— Tu išmoksi, — pasakė jis atsistodamas. — Išmoksi, kai tavo ausis užplūs šūksniai „bravo!“, kai tave apipils dovanomis ir gėlėmis. 5

Dabar Mariana retai kada mušdavo Tonijų. Trylikametis ūgiu pasivijo ją.

Jis nepaveldėjo nei tamsios motinos odos, nei įkypų bizantiškų akių; jo oda buvo šviesi, bet tokios pat vešlios juodos garbanos ir tokia pat lanksti it katino figūra. Kai juodu kartu šokdavo, o taip elgdavosi nuolat, būdavo panašūs į dvynius, šviesų ir tamsų. Ji sūpuodavo klubus ir plodavo delnais, o Tonijus mušdavo tamburiną energingai sukdamasis aplink ją.

Juodu šoko furlaną, gatvės šokį, kurio juos išmokė kambarinės. Kai senoje bažnyčioje, stovinčioje už palaco, vykdavo kasmetinė sagra10 arba mugė, jie dviese, persisvėrę per galinius langus, žiūrėdavo, kaip šokio sūkuryje skrieja tarnaitės, ir patys kaskart šokdavo vis geriau.

Jie gyveno vieną gyvenimą, ir pamažu visame kame, ką juodu veikdavo drauge — šokant ar dainuojant, žaidžiant ar skaitant — vadovauti pradėjo Tonijus.

Labai anksti berniukui teko suvokti, jog jo motina yra labiau vaikas negu jis, ir kad jinai niekada neskaudino jo tyčia. Apimta prastos nuotaikos ji tapdavo bejėgė; pasaulis užgriūdavo ją, o prisispaudęs verkiantis, persigandęs sūnus sukeldavo siaubą. Tuomet pasipildavo įnirtingi smūgiai ir antausiai, riksmas, įvairiausių daiktų laidymas į jį per visą kambarį. Tuo pat metu ji užsispausdavo rankomis ausis, kad negirdėtų garsios jo raudos.

Jis išmoko slėpti savo baimes jos priepuolių metu ir visaip stengdavosi ją nuraminti, prablaškyti. Jei būdavo galimybė, išsivesdavo ją iš kambario, linksmindavo.

Vienas iš pačių patikimiausių būdų buvo muzika.

Jinai užaugo muzikos atmosferoje. Dar visai mažutė ji neteko tėvų ir buvo išsiųsta į „Ospedale della Pieta“, vieną iš keturių Venecijos vienuolyno konservatorijų, kurios choras bei orkestras, sudaryti vien iš mergaičių, stulbino visą Europą. Jos jaunystėje ne kas kitas, o Antonijus Vivaldis dirbo ten kapelmeisteriu, pastarasis ir išmokė Marianą dainuoti bei groti smuiku; šešerių metų ji jau buvo laikoma nepaprastai talentinga.

Pluoštai Vivaldžio natų gulėjo jos kambariuose. Pasitaikydavo čia ir jo paties ranka mergaitėms parašytų vokalizių. Išgirdusi apie naujos kompozitoriaus operos pasirodymą, ji būtinai siųsdavo ką nors parnešti partitūros.

Nuo pat to momento, kai motina suprato, jog Tonijus paveldėjo jos balsą, ji apgaubė sūnų desperatiška ir kankinančia meile. Pirmąsias dainas Tonijus išgirdo iš jos, motina išmokė jį dainuoti iš klausos, kas vėliau taip žavėjo jo mokytojus. Ji neretai sakydavo: „Jeigu tu būtum gimęs be klausos, aš būčiau tave nuskandinusi. Arba nusiskandinusi pati“. Ir jis tikėjo tuo, kol buvo mažas.

Taigi net tuomet, kai ji būdavo klaikiausios būklės, kai dvelkdavo vynu, o žvilgsnyje žybčiojo pyktis, jis, nutaisęs lengvabūdišką, kaprizingą miną, vesdavosi ją prie klavesino.

— Eime, mama, — tardavo švelniai, lyg niekur nieko, — eime sudainuokime ką nors drauge.

Ryto saulės šviesos nutvieksti jos kambariai visada tapdavo tokie gražūs. Balta šilkine lovatiese apdengta lova, begalėje veidrodžių atsispindėdavo cherubinai ir vainikai nuo sienų apmušalų. Jai patiko laikrodžiai, todėl turėjo daugybę įvairiausių spalvingų laikrodžių, tiksinčių ant stalų, komodų bei ant marmurinės židinio lentynėlės.

Ir šioje aplinkoje ji, išsidraikiusiais plaukais, laikanti rankoje rūgščiai kvepiančią taurę, atrodė lyg koks svetimkūnis. Ji žvelgdavo į sūnų, tarytum nepažindama.

Tonijus nieko nelaukdamas atvoždavo dramblio kaulo klavesiną dviguba eile klavišų bei imdavo groti. Dažniausiai Vivaldžio muziką, bet kartais ir Skarlačio arba netgi santūresnius melancholiškesnius kompozitoriaus aristokrato Benedeto Marčelo kūrinius. Ir jau po keleto minučių pajusdavo, kaip motina tyliai atsisėda ant suolelio šalia jo.

Tereikėdavo išgirsti, kaip susilieja judviejų balsai, ir Tonijų išsyk apimdavo malonus jaudulys. Stiprus, tyras jo sopranas pakildavo aukščiau, bet jos balse slypėjo gilesnis, kerintis atspalvis. Motina nekantriai perversdavo senas partitūras, ieškodama savo mylimiausių arijų arba prašydavo jo padeklamuoti kokį nors neseniai išmoktą eilėraštį, kad tuojau pat sukurtų jam melodiją.

— Tu tikras imituotojas! — sakydavo ji, kai sūnus stulbinamai atlikdavo sudėtingą pasažą.

Mariana išdainuodavo kokią nors natą, lėtai, meistriškai keldama garsą, ir tuojau pat išgirsdavo tobulą jo aidą. O paskui, apglėbusi sūnų netikėtai šiltomis bei labai stipriomis rankomis, kuždėdavo:

— Ar tu mane myli?

— Žinoma, myliu. Aš tau jau sakiau vakar ir užvakar, bet tu užmiršai, — erzindavo jis.

Šis pats karščiausias šūksnis išsiverždavo iš širdies gelmių. Mariana kramtydavo lūpas, jos akys nepaprastai išsiplėsdavo, o paskui susiaurėdavo. Tonijus visuomet duodavo motinai tai, ko ji trokšdavo. Bet širdyje jis kentėjo.

Visą gyvenimą vos atmerkęs akis iš ryto jis jau žinodavo, ar ji linksma, ar liūdna. Jis tiesiog jausdavo. Ir nekantraudamas laukdavo, kada praslinks pamokų valandos, jog galėtų išsmukti pas ją.

Tonijus nesuprato Marianos.

Bet pradėjo suvokti, kad jo vaikystės vienatvė, šių tuščių kambarių tyla ir didžiulių rūmų niūrumas susiję su jos uždarumu bei atsiskyrėliškumu ne mažiau negu su jo tėvo amžiumi bei senamadišku rūstumu.

Be to, ji neturėjo draugių, nors „Pietoje“ nestigo nei kilmingų damų, nei pamestinukių, o daugelis iš jų ištekėjusios pateko į puikias šeimas.

Bet jie niekada neminėdavo „Pietos“ ir niekada niekur neišvažiuodavo.

O kai juos aplankydavo tėvo pusseserė Katrina Lizani, Tonijus žinojo, kad šiuos vizitus paskatina vien tik pastarosios gerumas. Mariana panėšėjo į vienuolę. Ji rengdavosi juodai, susidėdavo rankas ant kelių, o tamsūs jos plaukai žvilgėjo kaip atlasas. Tuo tarpu Katrina marginto šilko suknele, išpuošta gausybe geltonų kaspinėlių, pokalbio metu visuomet imdavosi iniciatyvos.

Kartais Katriną lydėdavo jos „sargybinis“, pasižymintis puikiomis kavalieriaus manieromis bei išvaizda, tolimas giminaitis, nors Tonijus niekaip neįsidėmėdavo, iš kurios pusės. Tačiau jo pasirodymas džiugindavo berniuką, nes kai juodu dviese patraukdavo į didžiąją svetainę, giminaitis perpasakodavo jam laikraščių naujienas ir pranešdavo, kas vyksta teatruose. Jis avėjo batus raudonais užkulniais ir nešiojosi monoklį, parištą mėlyna juostele.

Bet šis aristokratas buvo dykūnas, leidžiantis laiką moterų draugijoje. Ir Tonijus žinojo: Andrea nesutiktų, kad štai toks tipas lydėtų jo žmoną, o ir pačiam Tonijui nebūtų patikę.

Vis dėlto jis galvojo, kad turėdama tokį palydovą Mariana išvyktų iš namų, susitiktų su žmonėmis, o šie imtų lankytis jų namuose, ir viskas aplinkui imtų vykti visiškai kitaip.

Tačiau mintis apie sargybinį taip arti šalia jos, gondoloje, prie stalo, per mišias, kankino Tonijų. Jį apimdavo stiprus, neapsakomai skausmingas pavydas. Nė vienam vyrui nederėjo artintis prie Marianos, išskyrus jį patį.

— Jei tik aš galėčiau tapti jos sargybiniu! — atsidusdavo sūnus ir matydavo veidrodyje aukštą jaunuolį berniuko veidu. — Kodėl aš negaliu jos apginti? — kuždėjo vaikas. — Kodėl negaliu jos išgelbėti? 6

Bet kaip elgtis su moterimi, kuri vis dažniau ir dažniau mieliau renkasi vyno butelį, o ne dienos šviesą?

Liga! Melancholija! Tokiu žodžiu buvo vadinama jos būsena.

Kai Tonijui sukako keturiolika, Mariana jau niekada nepakildavo iš patalo anksčiau nei vidurdienį. Dažnai ji pareikšdavo esanti „pernelyg pavargusi“, todėl negalinti dainuoti, ir sūnus džiaugdavosi tai išgirdęs, nes vaizdas, kai ji klupinėdama svirduliuoja per kambarį, tapdavo jam nepakeliamas. Jai pakako proto didžiąją laiko dalį praleisti lovoje, kur, skendėdama baltose pagalvėse, išvargusiu veidu, blizgančiomis akimis, jinai klausydavosi sūnaus rengiamų koncertų.

Vos tik sutirštėjus prieblandai, ji tapdavo irzli ir nenuspėjama. Žinoma, ji nenorėjo vykti į „Pietą“. O ko, tiesą sakant, jai ten veržtis?

— Žinai, — pratarė jinai vieną vakarą, — kai gyvenau ten, mane visi žinojo. Apie mane kalbėjo visa Venecija. Gondoljerai tvirtino, jog aš — geriausia jų kada nors girdėta dainininkė. „Mariana, Mariana!“ — mano vardas skambėjo Paryžiaus ir Londono viešbučiuose. Ir Romoje! Sykį vasarą mes plaukėme barža Brentos upe pasroviui. Dainavome visose vilose, o paskui šokdavome, jei panorėdavome, ir gerdavome vyną su visais svečiais...

Tonijus pasijuto sukrėstas.

Lena ją nuprausė ir sušukavo lyg vaiką, ir įpylė vyno, kad nuramintų, o paskui pasivedėjo į šalį.

— Juk šitaip šlovinamos visos konservatorijos merginos! Tai nieko nereiškė, nebūk kvaiša! — suniurzgė auklė. — Juk ir dabar viskas taip pat, paklausk Bruno. Gondoljerai myli merginas, ir kilmingas damas, kurios turi ištekėti už patricijų, ir bekilmes pamestinukes. Čia visai ne tas pats, kas stovėti scenoje vardan dangaus palaimos. Ko taip žiūri?

— Aš turėjau išeiti į sceną! — staiga pasakė Mariana.

Ji ūmai nubloškė antklodes ir krestelėjo galvą. Plaukai pasklido ant pečių.

— Patylėk! — subarė Lena. — Tonijau, pasivaikščiok truputį.

— Ne, — kodėl jis turi išeiti? — supyko Mariana. — Kodėl visuomet jį išsiimti?! Tonijau, sustok! Man nesvarbu, ką padainuosi, padainuok, ką nori pats. Man derėjo pabėgti su operos teatru, štai ką man derėjo padaryti! O tu turėjai gyventi furgonuose ir žaisti tarp dekoracijų bei rekvizito! O dabar... Tu tik pažvelk į save! Jo prakilnybė Markas Antonijus Treskis!

— Gryniausia beprotybė, — atkirto Lena.

— Bet tu nežinai vieno dalyko, mano brangioji, kad bepročiais tampama prieglaudose!

Siaubingas laikotarpis.

Kai atvyko Katrina Lizani, Lena neleido jai susitikti su Mariana, suversdama kaltę kažin kokiai ne itin aiškiai diagnozei, o kai sykį iš ryto įvyko retas, bet reguliarus Andrea Treskio vizitas į žmonos kambarius, jis buvo sulaikytas remiantis tuo pačiu pretekstu.

Tuomet Tonijus pirmą kartą rimtai susiruošė pasprukti iš namų.

Miestas šurmuliavo ruošdamasis pačiai svarbiausiai Venecijos šventei — Šeštinėms, kai dožas išplaukdavo į lagūną nuostabiu paauksuotu „Bucintoro“ laivu ir mesdavo į vandenį apeiginį žiedą, simbolizuojantį jo santuoką su jūra ir Venecijos viršenybę. Venecija ir jūra — sena, šventa sąjunga. Tonijų irgi apimdavo malonus jaudulys, nors ir žinojo, kad pamatys tik tiek, kiek aprėps žvilgsniu nuo rūmų stogo. O kai galvodavo apie dviejų savaičių karnavalą, prasidėsiantį po šventės, apie maskarado dalyvius gatvelėse bei krantinėse, kur kaukės uždedamos net kūdikiams ir visi bėga, bėga į aikštę, jam pasidarydavo negera nuo laukimo bei apmaudo jausmo.

Dar uoliau nei kada nors anksčiau jis dabar kaupė mažas dovanėles, kurias galima naktį numesti gatvės dainininkams, kad šie stabtelėtų po jo langu. Tonijus surado sugedusį auksinį laikrodį, įvyniojo į brangią šilkinę nosinę ir numetė jiems. Šitie žmonės nežinojo, kas jis.

Kartais teiraudavosi dainoje.

Sykį naktį, kai Tonijus jautėsi ypač nelaimingas, o iki Šeštinių beliko tik dvi savaitės, jis sudainavo atsakymą: „Aš tas, kuris šiąnakt jus myli labiau nei kas nors kitas Venecijoje!“

Jo balsas nuaidėjo tarp akmeninių sienų. Jautėsi toks įsitempęs, jog vos nesusijuokė, bet dainavo toliau, įpindamas į dainą visus žinomus margaspalvius eilėraščius, šlovinančius muziką, kol pagaliau susivokė esąs juokingas. Ir vis dėlto patyrė stebuklingą jausmą. Ir nė nepastebėjo apačioje įsiviešpatavusios tylos. O kai siaurame skersgatvyje nuskambėjo aplodismentai, pašėlęs pliaukšėjimas ir šūksniai, jis paraudo iš drovumo bei tramdomo juoko.

O paskui nusiplėšė brangakmeniais puoštas liemenės sagas ir numetė dainininkams.

Bet kartais dainininkai ateidavo, kai būdavo jau labai vėlu. O kartais visai neateidavo. Galbūt gaudavo užduotį atlikti serenadas damoms, o gal dainuodavo įsimylėjėlių porelėms kanale, jis nežinojo. Sėdėdamas prie lango, susidėjęs rankas ant drėgnos palangės, Tonijus svajojo, kaip suranda slaptas, niekam nežinomas duris ir išeina drauge su jais. Svajojo apie tai, kaip būtų gerai, jei jis nebūtų turtingas, nebūtų patricijus. Verčiau jau būtų gatvės berniūkštis — laisvas, galintis dainuoti ir griežti smuiku visą naktį, siųsdamas įstabius garsus į visas keturias šios ankštos akmeninės šalies puses — stebuklingos šalies, kurią įkūnijo aplinkui dunksantis jo miestas.

Tonijaus širdyje stiprėjo nuojauta: kažkas turi atsitikti.

Beje, kaip kad jam atrodė, blogiau, nei yra, jau negalėjo būti.

Ir štai sykį po pietų Bepas iš kvailumo atsivedė Alesandrą, pagrindinį švento Morkaus bazilikos dainininką, pasiklausyti, kaip Tonijus duetu dainuoja su savo motute.

Rodos, šiek tiek anksčiau Bepas pasirodė ant Marianos miegamojo slenksčio ir paklausė, ar ji leidžianti surengti tokį vizitą. Bepas be galo didžiavosi Tonijaus balsu, o Marianą dievino tarsi angelą.

— Žinoma, atsivesk jį bet kada, — linksmai atsiliepė moteris. Tuo metu ji tuštino tądien jau antrą butelį sauso ispaniško vyno ir slampinėjo po kambarį apsivilkusi chalatą. — Atsivesk. Man bus malonu jį pamatyti. Jei norėsi, aš jam pašoksiu. Tonijus galės pagroti tamburinu; mes surengsime nuostabią šventę.

Tonijus jautėsi įžeistas ir pažemintas. Lena paguldė šeimininkę į lovą. Bepas neabejotinai turėjo suprasti: juk jis senas bei išmintingas. Mokytojas nieko nepasakė, tik žybtelėjo mažos žydros akutės, o po keleto dienų Alesandras jau stovėjo didžiojoje svetainėje, pasipuošęs prašmatniu kreminės spalvos aksomo kostiumu ir žalia taftos liemene, nepaprastai nudžiugintas ypatingo kvietimo.

Mariana kietai miegojo už nuleistų užuolaidų. Tonijus verčiau jau būtų pažadinęs Medūzą Gorgonę.

Šukomis persibraukęs per plaukus bei apsivilkęs geriausią kostiumą, berniukas vienas patraukė pasitikti Alesandro ir pakvietė jį vidun, lyg būtų čia šeimininkas.

— Aš sutrikęs, senjore, — kreipėsi vaikinukas. — Motutė serga. Nejaukiai jausčiausi dainuodamas jums vienas.

Bet netgi šioje netikėtoje draugijoje jis pajuto dvasinį pakilimą. Saulės šviesa užliejo raižytą raudonmedį bei damastą ir, nepaisant išblukusio kilimo bei suskeldėjusių lubų, kambarys atrodė be galo žavingai.

— Prašau, atnešk kavos, — paprašė jaunuolis Bepo.

O paskui atidarė klavesiną.

— Atleiskite man, jūsų prakilnybe, — švelniai atsiprašė Alesandras. — Aš nieku gyvu neketinau sukelti jums nepatogumų. Maniau pasėdėsiąs kur nors nuošaly, kol judu su motute dainuosite, ir jums netrukdysiu. Bepas man daug pasakojo apie judviejų duetus, be to, aš ir pats prisimenu jūsų balsą. Aš jo neužmiršau.

Dainininkas nusišypsojo švelniai bei svajingai. Be choro drabužių jis jau nepanėšėjo į nežemišką būtybę, o veikiau atrodė panašus į kaimo turtuolį negu į aristokratą. Kiekvieną jo judesį sušvelnindavo sklandus balso ritmas.

Tonijus nusijuokė. Bet jis jautėsi vienišas ir žinojo neabejotinai apsiverksiąs, jei šis žmogus išeis.

— Prašom sėstis, senjore, — pasiūlė berniukas. Ir nudžiugo, kai pasirodė arbatinuku nešina Lena, o iš paskos atskubėjo Bepas, pastvėręs visą šūsnį natų.

Tonijus neapsakomai jaudinosi. Vaikinui dingtelėjo, jog jeigu jo draugija Alesandrui pasirodys maloni, šis ateis vėl ir vėl. Jaunasis šeimininkas paėmė paskutiniosios Vivaldžio operos „Montesuma“ partitūrą. Visos arijos jam buvo naujos, bet negalėjo rizikuoti atlikdamas seną, banalų kūrinį. Pakako vos keleto sekundžių pasinerti į energingą, dramatišką nuotaiką, ir jo balsas kaipmat sutvirtėjo.

Vaikinukas niekada nedainavo šiame kambaryje. Čia buvo daugiau pliko marmuro nei kilimų bei portjerų. Susidarė nuostabus rezonansas, todėl kai Tonijus nutilo, tyla jį išgąsdino. Jis nežiūrėjo į svečią. Bet įsiklausė pats į save ir nusistebėjo užgimstančiu keistu pojūčiu: kažin kokiu droviu triumfu.

Berniukas atsisuko į Alesandrą bei impulsyviai jį pasikvietė artyn. Ir beprotiškai apsidžiaugė, kai eunuchas pakilęs įsitaisė šalimais prie klavesino. Tonijus skubiai pradėjo pirmąjį duetą ir išgirdo tą patį nuostabųjį balsą, kuris it galinga jėga kilo bei vedė į priekį jo paties sopraną.

Paskui nuskambėjo kitas duetas, paskui dar vienas, o kai duetų nebeliko, juodu pradėjo patys sudarinėti iš jų arijas. Išrinko iš šūsnies bei sudainavo viską, kas jiems patiko, ir netgi kai ką, kas nepatiko, o paskui pradėjo atlikinėti kitokią muziką. Galų gale Tonijus įkalbėjo Alesandrą prisėsti šalia ant suolelio, ir juodu gėrė patiektą kavą.

Paskui dainavimas tęsėsi, skambėjo tol, kol tarp svečio bei mažojo šeimininko nebeliko jokių formalumų. Alesandras nurodydavo jam įvairius vieno ar kito kūrinio niuansus. Jis nuolat nutildavo reikalaudamas, kad Tonijus padainuotų vienas, ir tokiu atveju drąsinantys jo žodžiai skambėdavo taip šiltai bei jaudinamai, tarsi mėgintų įtikinti berniuką jo talento didybe ir tuo, kad šie žodžiai nėra tuščias meilikavimas.

Juodu liovėsi dainuoti tik tuomet, kai kažkas priešais pastatė žvakę. Namą apgaubė sutemos: buvo jau tamsu, o juodu, viską užmiršę, to nė nepastebėjo.

Tonijus pritilo. Niūriai atrodantys daiktai aplinkui ėmė jį slėgti. Kambarys atsivėrė tarytum gili ola, ir berniukui norėjosi nutvieksti jį visomis žvakėmis, kokias tik įmanoma rasti. Galvoje tebeskambėjo muzika, kartu pulsavo skausmas, o kai pamatė Alesandro veide švelnią šypseną, sutiko mąslų, pagarbos kupiną žvilgsnį, pajuto neįveikiamą meilę šiam žmogui.

Norėjo papasakoti jam apie tą seniai praėjusį vakarą, kai giedojo švento Morkaus bazilikoje, apie tai, kaip jam patiko ten dainuoti, ir apie tai, jog šį prisiminimą išsaugos visą gyvenimą. Bet buvo absoliučiai neįmanoma žodžiais paversti tą pirmąjį vaikišką norą tapti dainininku, neįmanoma ištarti: „Žinoma, aš negaliu juo tapti“, neįmanoma paaiškinti jam padėties komiškumo, to, jog jis juk nežinojo, kas yra Alesandras... Tonijus nustūmė į šalį šias mintis netikėtai susigėdęs.

— Paklausykite, jūs privalote likti vakarienės, — pareiškė berniukas atsistodamas. — Bepai, prašau perduoti Andželui, kad aš ir jį norėčiau pamatyti drauge su mumis prie stalo. Ir greičiau pranešk Lenai. Mes valgysime didžiajame valgomajame.

Stalas buvo skubiai apdengtas atitinkama staltiese ir paserviruotas sidabru. Tonijus paprašė atnešti daugiau žvakių. Atsisėdęs stalo gale, ten, kur paprastai sėdėdavo, kai vakarieniaudavo vienas, jaunasis šeimininkas netrukus pasinėrė į pokalbį.

Alesandras linksmai juokėsi, plačiai atsakinėjo į klausimus, gyrė vyną. Ir netrukus jau pasakojo apie neseniai vykusį priėmimą pas dožą.

Tokie banketai buvo siaubingi, juk prie stalų sėdėdavo šimtai pakviestųjų, o prastuomenė iš aikštės verždavosi pro atviras duris paspoksoti į juos.

— Ir staiga dingo viena sidabrinė lėkštė, — Alesandras nusišypsojo, kilstelėdamas tankius, tamsius antakius. — Įsivaizduokite sau, jūsų prakilnybe, valstybės vyrai kantriai laukė, kol bus perskaičiuotas visas sidabras. Aš vos tramdžiau juoką.

Jo pasakojimo manieroje nesijautė nepagarbos, vis dėlto svečias gan greitai pakeitė temą. Jis pasižymėjo laisvu subtilumu. Ilgas jo veidas žvakių šviesoje atrodė neįtikėtinai lygus.

Ir Tonijus netikėtai suvokė, kad Andželas su Bepu tyliai sėdi jam iš dešinės ir daro viską, ką jis pasako. Taigi vaikinukas pasiūlė atkimšti antrąjį vyno butelį, ir Andželas tuojau pat liepė jį atnešti.

— Ir būtinai patiekite desertą! — pridūrė Tonijus. — Jei namie nieko neturime, pasiųskite ką nors parnešti šokolado arba ledų.

Bepas išties žvelgė į jį susižavėjęs, o Andželas netgi šiek tiek išsigandęs.

— Bet pasakykite man, ką jaučiate dainuodamas monarchui: Prancūzijos arba Lenkijos karaliui?

— Nėra skirtumo, kam dainuoji, jūsų prakilnybe, — atsakė Alesandras. — Tiesiog nori, kad viskas vyktų nepriekaištingai. Vadovaujiesi savo klausa. Juk klaidos nepakeliamos. Todėl aš niekada nedainuoju vienas, savo kambariuose. Aš nenoriu išgirsi ko nors, kas... nėra tobula.

— Bet opera? — nejaugi jūs niekada nenorėjote dainuoti scenoje? — neatlyžo Tonijus.

Alesandras suglaudė pirštus stogeliu. Akivaizdžiai susimąstė, ką atsakyti.

— Stovėjimas rampos šviesoje — visai kas kita. Baiminuosi, kad neįstengsiu paaiškinti. Jūs matėte dainininkus...

— Ne, dar ne, — atsakė Tonijus ir netikėtai nuraudo. Dabar svečias supras, koks jis dar jaunas ir koks absurdas čia vyksta.

Bet Alesandras ramiausiai tęsė paaiškindamas, jog scenoje aktorius įkūnija kitą žmogų, jam tenka vaidinti ir visą laiką būti matomam. Bažnyčioje viskas kitaip: ten svarbiausia yra balsas.

Tonijus dar gurkštelėjo vyno ir jau ketino prisipažinti, kaip karštai trokšta pamatyti operą, bet staiga pastebėjo, kad Andželas su Bepu skubiai atsistojo. Alesandras tuojau pat nukreipė žvilgsnį į kitą stalo galą ir irgi pašoko. Tonijus nejučia pasielgė taip pat ir tik tuomet melsvoje prietemoje pamatė tėvo figūrą.

Andrea ką tik įžengė į valgomąjį. Šviesa krito ant sunkaus raudono apdaro. Jam už nugaros stovėjo ir daugiau žmonių.

Senjoras Lemas, tėvo sekretorius, stovėjo šalia, o už jo — jaunuoliai, kurie iš garbingojo seniūno mokėsi retorikos bei politinio takto.

Tonijui iš išgąsčio užkando žadą.

Ką jis sau manė kviesdamas svečią vakarienės? Tuo tarpu Andrea jau stovėjo priešais sūnų. Tonijus pasilenkė pabučiuoti tėvui rankos, neįsivaizduodamas, kas nutiks paskui.

O tada jis pamatė tėvo šypseną.

Apstulbęs Tonijus stebėjo, kaip tėvas atsisėda ant kėdės šalia Alesandro. Kai kurie jaunuoliai gavo kvietimus pasilikti. Senjoras Lemas liepė senajam liokajui Džiuzepei uždegti fakelus ant sienų, ir mėlyni atlaso apmušalai ūmai atgijo.

Andrea daug kalbėjo, laidė sąmojus. Jam bei jaunuoliams buvo atnešta vakarienė, Tonijaus vyno taurė vis pasipildydavo ir pasipildydavo, o kai tėvas dirstelėdavo į sūnų, jo akyse švietė tik šiluma, švelnumas, ryžtingai ir dosniai liejosi begalinė meilė.

Kiek laiko visa tai tęsėsi? Dvi valandas? Tris? Paskui Tonijus gulėjo lovoje, prisimindamas kiekvieną ištartą žodį, juoko protrūkį. Po vakarienės jie vėl patraukė į svetainę, ir pirmą kartą gyvenime Tonijus dainavo savo tėvui. Alesandras irgi dainavo, o paskui jie drauge gėrė kavą su šviežio meliono gabalėliais, o dar buvo patiekta nuostabiausių ledų sidabrinėse lėkštelėse, po to tėvas pasiūlė Alesandrui surūkyti pypkę ir netgi panoro, kad jaunas jo sūnus irgi pamėgintų.

Šioje draugijoje Andrea atrodė labai senas. Perregima jo veido oda buvo tokia išdžiūvusi, kad persišvietė kaukolės kaulai. Tačiau nesikeičiančios akys kaip visuomet švelniai spindėjo ir ryškiai kontrastavo su visu jo pavidalu. Tėvo lūpos kartkartėmis Seniokiškai virpčiojo, o kai jis atsistojo atsisveikinti su svečiu, matėsi, kad šios pastangos jam skausmingos.

Kompanija išėjo, ko gero, jau po vidurnakčio. Andrea, judėdamas lėtai bei atsargiai, patraukė paskui Tonijų į jo kambarius, kur nesilankydavo niekad, išskyrus tuos atvejus, kai sūnus sirgdavo. Jis bemaž iškilmingai įžengė į miegamąjį ir viską pritariamai nužvelgė.

Tėvas atrodė pernelyg puikus šiai vietai, pernelyg didingas.

Žvakės atšvaitai šokčiojo ant baltų plaukų, it debesėlis gaubiančių jo veidą.

— Tu jau tapai visiškai savarankiškas, sūnau, — pasakė Andrea, ir jo balse nesijautė priekaišto.

— Atleiskite man, tėve, — sušnibždėjo Tonijus. — Mama sunegalavo, o Alesandras...

Lengvu mostu tėvas jį nutildė.

— Aš tavim patenkintas, sūnau, — ištarė jis.

O jeigu Andrea dėl to ir kilo kokių nors kitokių minčių, jis jas nuslėpė.

Bet vos tik padėjęs galvą ant priegalvių, Tonijus išsyk pajuto begalinį jaudulį. Jam niekaip nesisekė patogiai įsitaisyti. Drebėjo rankos ir kojos.

Ši paprasta vakarienė nepaprastai panėšėjo į jo sapnus, į fantazijas, kuriose atgydavo jo broliai. Netgi tėvas sėdėjo prie stalo. Ir dabar, kai viskas baigėsi, jis jautė vidinį skausmą, kurio niekas negalėjo numalšinti.

Galų gale, kai laikrodžiai visame name išmušė tris, jis pakilo iš lovos, įsidėjo kišenėn ploną vaškinę žvakę bei vieną degtuką, nors nei vieno, nei kito jam negalėjo prireikti, ir patraukė klajoti po namą.

Slampinėjo po viršutinius aukštus. Užsuko į senus Leonardo kambarius, kur stovėjo neapdengta, griaučius primenanti lova, paskui į apartamentus, kuriuose gyveno Filipas su naująja savo nuotaka, o dabar ten neliko nieko, tik išblukusios dėmės ant sienų, kur anksčiau kabojo paveikslai. Užėjo į mažą kabinetą, ten lentynose vis dar stovėjo Džambatistos knygos, o paskui, praėjęs pro tarnų kambarius, užlipo ant stogo.

Lengvas rūkas nepaslėpė miesto, o suteikė jam ypatingo žavesio. Tamsūs čerpių stogai žvilgėjo nuo drėgmės, o aikštės žiburiai tolumoje atsispindėjo danguje lygia rožine šviesa.

Senos mintys užplūdo Tonijų. Kas taps jo žmona? Pusseserių iš vienuolyno mokyklų vardai ir veidai jam nieko nereiškė. Tačiau būsimąją draugę jis įsivaizdavo linksmą bei mielą, mintyse regėjo, kaip ji atmeta nuo veido šydą ir droviai, bet aistringai, juokiasi. Ji niekada nebus liūdna bei nesielvartaus. Kartu juodu rengs grandiozines puotas, šoks per visą naktį, užaugins stiprius sūnus, o vasarą kartu su kitomis kilmingomis šeimomis vyks į savo vilą prie Brentos. Netgi senos jos tetulės ir netekėjusios pusseserės galės gyventi šiuose namuose, kaip ir jos dėdė, jos broliai — vietos visiems atsiras. Jis įsakys pakeisti visus apmušalus, visas užuolaidas. Suskrebens peiliai, grandantys pelėsius nuo freskų. Neliks nė vienos tuščios, šaltos patalpos, jo sūnūs turės draugų, ir dešimtys mažųjų bičiulių nuolatos vaikščios į svečius kartu su savo auklėtojais bei auklėmis. Jis tiesiog įsivaizdavo tuos vaikus puikiais šilko kostiumėliais, įvairiausių pastelinių tonų apdarais, sustojusius poromis ir pasirengusius šokti menuetą, įsivaizdavo namuose skambančią muziką! Jis niekada nepaliks jų vienų, savo vaikų. Nesvarbu, kiek daug turės valstybinių reikalų, jis niekada, niekada nepaliks jų vienų tokiame didžiuliame tuščiame name, jis niekada...

Vis dar sukantis galvoje tokioms mintims, Tonijus nusileido akmeniniais laiptais ir įėjo į šaltus motinos kambarius.

Čia jis uždegė degtuką brūkštelėjęs į savo batą, ir pakėlė prie plonos žvakės.

Motina miegojo taip kietai, jog niekas negalėjo jai sutrukdyti. Prisiartinęs jis pajuto gaižų kvėpavimą, tačiau jos veidas buvo stebėtinai lygus, todėl atrodė visiškai nekaltas. Pirmą kartą jis taip ilgai, neatitraukdamas akių, stebėjo ją. Žiūrėjo į mažą smakrą, blyškų kaklo nuožulnumą.

Užpūtęs žvakę, šmurkštelėjo į lovą ir atsigulė šalia. Jos kūnas buvo toks šiltas po antklode. Ji pasislinko arčiau ir savo ranka apsivijo jo ranką, tarsi norėdama prie jos prisispausti.

Gulėdamas šalia jis kūrė jai sapnus.

Įsivaizdavo daugybę madingai apsitaisiusių damų, o šalia jų — kavalierius. Bet šis vaizdas jam nepatiko. Apimtas migloto siaubo, vaizdavosi visą jos gyvenimą: šis tarytum pamažu slinko prieš akis. Pamatė beviltišką jos vienatvę, lėtą gesimą.

Po ilgo laiko ji patyliukais suvaitojo per miegus. Paskui dar sykį, garsiau.

— Mama, — sušnibždėjo jis. — Aš čia. Šalia tavęs.

Ji pamėgino atsisėsti. Plaukai užkrito ant veido it nevalyvas vualis.

— Mano mielasis, mano turte, — pratarė ji. — Paduok man stiklinę.

Jis atkimšo butelį. Ir žiūrėjo, kaip ji išgėrė bei atsilošė. Patraukęs plaukus jai nuo kaktos, sūnus dar ilgai gulėjo pasirėmęs alkūne ir tiesiog žiūrėjo į ją.

Kitą rytą Tonijus bemaž nepatikėjo, kai Andželas pranešė, jog nuo šiol jie kasdien po valandą vaikštinės aikštėje.

— Bet, žinoma, tik ne karnavalo metu! — piktai pridūrė mokytojas. O paskui pasakė ne itin tvirtai ir šiek tiek karingai, tarytum tam nepritartų:

— Jūsų tėvas tvirtina, esą jūs jau pakankamai suaugęs. 7

Po trumpų akimirkų, praleistų jaunojo maestro draugijoje, Gvidui ėmė atrodyti, jog arba jis paženklintas kokiu nors ženklu, suteikiančiu visaregystės talentą, arba jam nuo akių pašalinta šias temdžiusi plėvelė: visur aplinkui knibždėte knibždėjo pagundos. Dabar kasnakt jis gulėdavo lovoje ir negalėdavo užmigti: iš tamsos sklido meilės aktų garsai. O moterys operos teatre atvirai jam šypsojosi.

Galų gale vieną vakarą, kai kiti kastratai ruošėsi gulti, jis patraukė į tolimiausią koridoriaus galą viršutiniame aukšte. Naktis jį paslėpė nuo pašalinių akių, kai apsirengęs atsisėdo ant palangės, nukabinęs vieną koją. Rodos, praslinko ištisa valanda, tuomet sumirgėjo tamsoje neįžiūrimi kažkieno šešėliai, sutrinksėjo durys, pagaliau mėnesienoje pasirodė Džino figūra ir pakvietė jį sulenktu pirštu.

Jaukiame ir švariame patalynės sandėliuke Džinas jį apdovanojo pačia ilgiausia, pačia nuostabiausia glamone. Visą naktį jie gulėjo sulankstytų paklodžių patale, ir palaima ritosi svaiginančiomis bangomis, čia aprimdama, čia vėl ir vėl sukildama, idant tęstųsi amžinai. Džino oda buvo švelni ir kvapni, jo burna — stipri, o pirštai — bebaimiai. Jis švelniai žaidė su Gvido ausimis, glamonėjo spenelius, bučiavo plaukus tarp kojų ir be galo kantriai iškeldavo iki aukščiausių aistros momentų.

Artimiausiomis naktimis Džinas pasidalijo naujuoju partneriu su Alfredu, paskui ir su Alonsu. Kartais jie gulėdavo tamsoje dviese, o kartais trise. Jiems nė kiek neatrodė keista, kai vienas glamonėdavo iš viršaus, o kitas iš apačios, ir šiurkštūs Alfredo smūgiai bemaž kėlė Gvidui skausmą, tuo tarpu godi, nepasotinama Alonso burna sukeldavo ekstazę.

Bet atėjo diena, kai grubesnės, bedvasės sueitys su paprastais studentais atitraukė Gvidą nuo šių rafinuotų, santūrių aktų. Jis nė trupučio nebijojo tikrų vyrų ir neįtarė, kad grėsminga jo paties išorė pastaruosius atbaido.

Bet paskui ir šie grubūs, plaukuoti jaunuoliai jam liovėsi patikę. Juose slypėjo kažin koks primityvumas, kuris netrukus Gvidui įsipyko.

Jis geidė eunuchų, meilių ir geidulingų kūno žinovų.

Ir dar jis norėjo moterų.

Atsitiktinai ar ne, bet būtent su moterimis jis patyrė maksimalų priartėjimą prie visiško pasitenkinimo. Tik priartėjimą, kadangi jis nejautė meilės. Kitaip aistra jį būtų visiškai užliejusi. Vargšės, nesipraususios gatvės mergužėlės buvo jo meilužės. Jos džiaugdavosi aukso monetomis, žavėjosi jo berniokiška išore, o drabužius bei manieras laikė nuostabiais. Jisai skubiai jas išrengdavo šiam tikslui skirtuose pigių tavernų kambarėliuose, ir joms nė trupučio nerūpėjo, kad jis kastratas, galbūt todėl, kad vylėsi iš jo sulauksiančios bent lašelio švelnumo; o jeigu ir taip, Mafeo nesuko dėl to galvos, juk daugiau jų nepamatys, mat visuomet atsiras daugybė kitų, kurios jas pakeis.

Tačiau didėjant jo šlovei, Gvidui pamažu pradėjo atsiverti visos durys. Po kviestinių vakarienių, kurių metų jis dainuodavo, žavingosios damos kviesdavo jį viršun, į savo apartamentus.

Pamažu jis priprato prie šilko patalų, paauksuotų angeliukų viršum ovalių veidrodžių bei plevenančių baldakimų.

Eidamas septynioliktuosius gyvenimo metus, jis įsigijo slaptą ir nepastovią meilužę — dailią grafienę, dusyk ištekėjusią bei labai turtingą. Jos ekipažas dažnai paimdavo Gvidą tiesiog nuo scenon vedančių durų. Arba, atlapojęs savo mansardos kambarėlio langą, po keleto valandų pamokų, jis matydavo apačioje, po sunkiomis medžių šakomis, lėtai pravažiuojančią karietą.

Naujoji meilužė jam buvo šiek tiek per sena, geriausi jos laikai liko praeityje, tačiau ji buvo aistringa bei sklidina viliojančio geismo. Nuleidusi akis ji nurausdavo iki pat spenelių jo glėbyje, ir jis nejučia nusklęsdavo į tolumas.

Puikūs, palaimingi laikai. Gvidas buvo bemaž pasirengęs Romai ir savo pirmajam vaidmeniui tenykštėje operoje. Sulaukus aštuoniolikos, jo ūgis siekė penkias pėdas ir dešimt colių11, o plaučiai taip išsivystė, jog ledinis, tyras jo balsas galėjo užpildyti didžiulę salę be jokio akompanimento.

Ir kaip tik tais metais jisai amžiams prarado savo balsą. 8

Aikštė — ne per didžiausia pergalė, bet kelias artimiausias dienas Tonijus patyrė tikrą ekstazę. Dangus jam atrodė neįtikėtinai žydras. Šiltas vėjas viršum kanalo pasroviui ir prieš srovę kedeno dryžuotus stogelius, o vazonuose už langų kvepėjo gaivios pavasarinės gėlės. Net Andželas atrodė patenkintas, nors juoda sutana ir teikė jam niūrumo bei tam tikro neryžtingumo. Netrukus Tonijus pastebėjo, jog, ko gero, visa Europa plūsta į besiartinančią šventę. Kad ir kur pasisuksi, visur girdėjosi užsienietiška kalba.

Kavines, iš mažų atgrasių kambarėlių persikėlusias į arkadas, užpildė tarpusavyje susimaišę turtuoliai ir vargšai. Aptarnaujančios mergaitės trumpais sijonėliais bei ryškiomis palaidinukėmis, žavingai apnuoginančiomis rankas, bėgiojo pirmyn ir atgal. Tonijui pakakdavo žvilgtelėti į jas ir pajusdavo stiprėjantį susijaudinimą. Kaspinėliai bei garbanėlės, Tonijaus akimis, jas pavertė neapsakomai patraukliomis, o kojinaitėmis aptemptos kulkšnys taip puikiai matėsi, jog vaikinui dingtelėjo mintis: jeigu šitaip rengtųsi kilmingos ponios, civilizacijai ateitų galas.

Kiekvieną dieną jis įkalbėdavo Andželą pasilikti šiek tiek ilgiau ir paėjėti truputį toliau.

Rodos, niekas negalėjo prilygti aikštei eilinio vaidinimo metu. Po arkomis sėdėjo pasakotojai, sutelkiantys aplink save klausytojų grupeles, netoliese vaikštinėjo prašmatniai apsitaisę patricijai, sukiojosi damos marginto šilko apdarais, tokiais nepanašiais į tas juodas sukneles, kurias šventadieniais vilkėdavo bažnyčioje; net elgetos atrodė keistai žavingi.

Bet buvo dar ir Merčeria12. Tonijus nusitempė Andželą link švento Morkaus laikrodžio bokšto bei auksinio liūto ir netrukus jau sparčiai žingsniavo marmuru grįsta gatve, kurioje sumišo visos Venecijos prekybos bei amatų rūšys. Čia spietėsi mezgėjų ir juvelyrų krautuvėlės, vaistinės ir skrybėlių parduotuvės, siūlančios ekstravagantiškus vaisiais bei paukščiais išpuoštus galvos apdangalus, o kai kuriose vitrinose puikavosi didžiulės prancūziškos lėlės, išpustytos pagal Paryžiaus madą.

Bet Tonijų žavėjo net menkiausi dalykai, jis skubėjo prie kepyklų Panetteria gatvėje, stumdėsi žuvies turguje, o pasiekęs Rialto tiltą vaikštinėjo tarp daržovių ir vaisių pardavėjų.

Žinoma, Andželas nė girdėti nenorėjo apie prisėdimą kokioje nors kavinėje ar tavernoje, o Tonijui nepaprastai magėjo paragauti pigaus maisto ir prasto vyno, galbūt tiesiog todėl, kad visa tai atrodė taip egzotiškai.

Tačiau jis stengėsi nekvailioti.

Viskas savo laiku. Andželas veikiau panėšėjo ne į jauną vyrą, o į išdžiūvusią ankštį, o kadangi dabar buvo žemesnio ūgio už nenuoramą savo auklėtinį, tad šis galėjo nesunkiai iškrėsti kokią nors naują eibę, neleisdamas jam visko apsvarstyti. Pagriebęs laikraštį nuo gatvės išnešiotojo padėklo, Tonijus spėdavo perskaityti galybę gandų, kol Andželas supaisydavo, ką jis iš tiesų daro.

Tačiau didžiausią pagundą Tonijui kėlė knygų krautuvėlė. Jis matė ten besirenkančius prašmatniai apsirengusius ponus, geriančius kavą bei vyną; o kartais iš ten išsiverždavo juoko protrūkiai. Čia žmonės kalbėjo apie teatrą, aptarinėjo kompozitorių, naujų operų autorių gabumus. Čia buvo pardavinėjami užsienietiški laikraščiai, politiniai traktatai, eilėraščiai.

Andželas tempėsi jį į priekį. Kartais juodu vaikštinėdavo aikštės centre, ir sukdamas vieną ratą po kito Tonijus jusdavo didžiulį pasitenkinimą, judėdamas drauge su minia, bei nuolat džiugiai nusigąsdavo, triukšmingai aukštyn purptelėjus balandžiams.

Jeigu jis dabar būtų pagalvojęs apie Marianą, sėdinčią namie už užtrauktų užuolaidų, būtų pravirkęs.

Juodu traukė miestan jau keturias dienas, beje, kiekvienas naujas pasivaikščiojimas tapdavo vis smagesnis ir labiau jaudinantis už ankstesnįjį; taigi ketvirtąją dieną jie pastebėjo gatvėje Alesandrą, o paskui nutiko nedidelis įvykis, sukėlęs Tonijui siaubą.

Berniukas nudžiugo pamatęs Alesandrą, o kai tasai pasuko į knygų krautuvėlę, nusprendė pasinaudoti pasitaikiusia proga. Po poros minučių — Andželas nespėjo jo nė sučiupti — Tonijus atsidūrė sausakimšos mažos krautuvės viduje, apgaubtas tabako dūmų bei kavos aromatų, ir palietė Alesandro rankovę, mėgindamas atkreipti pastarojo dėmesį.

— Jūsų prakilnybe! — Alesandras skubiai apkabino Tonijų. — Koks malonus susitikimas! Kur jūs einate?

— Paskui jus, senjore! — atsakė Tonijus ir išsyk pasijuto mažas bei juokingas.

Bet Alesandras elgėsi labai maloniai ir tuojau pat pradėjo kalbėti apie tai, kaip jam patikusi neseniai įvykusi jų vakarienė. Visi aplinkui, rodos, šnekėjosi tarpusavyje, taigi Tonijus pajuto jaukų nuošalumą. Kažkas kalbėjo apie operą, apie naują Neapolio dainininką Kafarelį.

— Jis puikiausias dainininkas pasaulyje, — nuskambėjo pastebėjimas. — Ką jūs apie tai pasakysite?

Paskui kažkas aiškiai ištarė Treskio pavardę, tada pakartojo dar kartą „Treskis“, bet pridūrė Karlo vardą — „Karlas Treskis“.

— Ar jūs mūsų nesupažindinsite? — pasigirdo tas pats vyriškas balsas. — Juk čia Markas Antonijus Treskis, tiesa?

— Iš akies luptas Karlas, — tarstelėjo kažkas, ir Alesandras švelniai atgręžė Tonijų į būrelį jaunuolių, pradėjo vardinti jų vardus, šie linksėjo prisistatinėdami, o paskui kažkas paklausė Alesandro, ar jis manąs, jog Kafarelis — geriausias dainininkas Europoje.

Visa tai Tonijui atrodė nuostabu. Visas Alesandro dėmesys buvo nukreiptas į jį, ir netikėto jausmų proveržio pagautas berniukas pasiūlė dainininkui išgerti su juo po taurę vyno.

— Man bus be galo malonu, — atsiliepė Alesandras. Jis išrinko du angliškus laikraščius ir skubiai už juos sumokėjo. — O kalbant apie Kafarelį, — linktelėjo per petį, — aš sužinosiu, koks jis didis, kai išgirsiu jį dainuojant.

— Ar šnekama apie naują operą? Kafarelis atvažiuoja čionai? — paklausė Tonijus. Jam čia patiko, linksmino netgi visų noras su juo susipažinti.

Bet Alesandras vedėsi jaunuolį link durų; keli žmonės pakilę linktelėjo jam.

O paskui įvyko susitikimas, kuriam buvo lemta pakeisti dangaus spalvą ir visai dienai aptemdyti sniego baltumo debesėlius.

Vienas jaunas patricijus patraukė paskui juos į arkadą. Aukštas, mažumėlę žilstelėjęs šviesiaplaukis tokia tamsia oda, tarytum būtų lankęsis kokioje nors tropikų šalyje, kur matė ir šilta, ir šalta. Vyras vilkėjo ne oficialų drabužį, o laisvą, platų tabarro13, visa jo išorė atrodė kažin kokia grėsminga, nors tik akies krašteliu į jį dirstelėjęs Tonijus negalėjo suprasti, kodėl taip pasirodė.

— Ar negalėtumėte išrinkti kavinės? — kreipėsi Tonijus į Alesandrą.

Viskas turėjo sklandžiai pavykti. Andželas privengė Alesandro, kaip, beje, dabar jau privengė ir paties Tonijaus. Pagaliau. Gyvenimas vis gerėjo ir gerėjo.

Bet tasai žmogus netikėtai palietė Tonijaus ranką.

— Ar neprisimeni manęs?

— Ne, senjore, turiu prisipažinti, kad ne, — nusišypsojo Tonijus. — Prašau atleisti.

Bet tuojau pat apėmė keistas jausmas. Tonas, kuriuo kalbėjo šis žmogus, buvo mandagus, tačiau išblukusios mėlynos akys, mažumėlę ašarojančios, tarsi nuo kokios ligos, žvelgė šaltai.

— Na, taip. Bet man įdomu sužinoti, ar seniai begavai žinių iš savojo brolio Karlo?

Akimirksnį Tonijus apstulbęs žvelgė į šį žmogų. Monotoniškas gatvės triukšmas ūmai virto nepakeliama kakofonija, ausyse nuaidėjo garsus tvinkčiojimas, iškraipantis visus garsus. Jis norėjo skubiai pasakyti: „Jūs tikriausiai suklydote“, bet išgirdo sunkų savo alsavimą ir pajuto fizinį silpnumą — tokį neįprastą, kad net galva apsisuko.

— Brolį, senjore? — paklausė berniukas. — Senjore, aš neturiu brolio.

Karlas... Šis vardas aidėjo galvoje, ir jeigu sąmonė turėtų formą, šiuo momentu ji panėšėtų į milžinišką koridorių. „Karlas, Karlas, Karlas“, — aidėjo kuždesys begaliniame koridoriuje. „Iš akies luptas Karlas“, — pastebėjo kažkas prieš keletą minučių, bet, rodos, nuo to momento praėjo jau daug metų.

Jam pasirodė, tarytum praslinko amžinybė, kol tasai žmogus pasitempė, pavandenijusios mėlynos akys piktai susiaurėjo. Visa savo išore jis demonstravo esąs klaikiai įžeistas. Bet iš tiesų nė kiek nenustebo, nors ir norėjo suvaidinti nuostabą. Ne, atsakymas jį visiškai patenkino.

Bet dar keisčiau elgėsi Alesandras, pareiškęs Tonijui, esą jiems reikią kuo greičiau eiti.

— Atleiskite mums, jūsų prakilnybe, — ištarė jis bemaž iki skausmo suspausdamas Tonijaus ranką.

— Taigi tu nieko nežinai apie savo brolį? — konstatavo vyras, paniekinamai nusišypsodamas ir nuleidęs balsą, dėl ko vėl susidarė grėsmės įspūdis.

— Jūs suklydote, — atsiliepė Tonijus, o gal jam atrodė, kad pasakė garsiai. Jį kamavo ne šiaip galvos skausmas, o nepakeliama migrena. Ūmai prabilo instinktyvi ištikimybė tėvams. Tasai žmogus tyčia norėjo jį įskaudinti. Jis tai žinojo. — Aš esu Andrea Treskio sūnus, senjore, aš neturiu brolio. Jeigu jūs būtumėte panorėjęs išsiaiškinti...

— Ak, bet juk tu mane pažįsti, Tonijau! Prisimink. O su tavo broliu aš visai neseniai bendravau Stambule. Jis trokšta sužinoti naujienas apie tave. Domisi, kaip tu laikais, ar didelis užaugai. Judviejų panašumas tiesiog stulbinantis.

— Jūsų prakilnybe, turite mums atleisti, — bemaž grubiai pertraukė jį Alesandras.

Atrodė, jei prireiks, jis pasirengęs atsistoti tarp to žmogaus ir Tonijaus.

— Aš esu tavo pusbrolis, Tonijau, — pareiškė vyras ir toliau demonstruodamas niūrų pasipiktinimą. — Marčelas Lizanis. Ir man bus labai liūdna pranešti Karlui, jog tu nieko apie jį nežinai ir nenori žinoti.

Jis nusisuko knygų krautuvėlės pusėn, grįžtelėjo per petį į Alesandrą. O paskui vos girdimai burbtelėjo:

— Kaip aš jūsų nekenčiu, prakeikti kastratai.

Tonijus krūptelėjo. Šie žodžiai nuskambėjo taip paniekinamai, lyg būtų pasakęs „paleistuvės“ arba „kekšės“.

Tuo tarpu Alesandras tiesiog nuleido akis. Jis akimirksniui sustingo, paskui lūpas suvirpino nežymi pakantumo šypsena. Jis palietė Tonijaus petį, mostu pakviesdamas kavinėn po arkada.

Po keleto minučių jie sėdėjo ant grubių suolelių pačiame aikštės pakraštyje, šildydamiesi prieš saulutę, dirsčiojančią po aukšta arka, ir Tonijus tik miglotai suvokė, kad visa tai ne sapnas, kad jis iš tiesų sėdi bei geria kavinėje, kur kilmingi senjorai ir prasčiokai liečiasi alkūnėmis.

Prisiartino dailutė mergina. Bet kuriuo kitu momentu jos prisiartinimas būtų saldžiai vaikiną sukrėtęs. Kaštoniniai plaukai, švytintys aukso atspalviu, jam pasirodė neapsakomai gražūs, o akyse įstabiai susimaišė viliojanti gelmė ir kibirkščiuojanti šviesa.

Bet dabar Tonijus jos bemaž nepastebėjo. Andželas kalbėjo apie tai, esą prie jų priėjęs žmogus — pamišėlis. O Alesandras jau pradėjo mandagią šneką apie puikų šios dienos orą.

— Ar girdėjote seną anekdotą? — maloniai ir konfidencialiai kreipėsi į Tonijų, tarsi nepažįstamasis nė nebūtų jo įžeidęs. — Jeigu oras bus prastas, „Bucintoro“ nugrims į dugną, dožas pagaliau galės atsidurti savo žmonos lovoje bei patvirtinti jųdviejų santuoką.

— Bet kas tasai tipas ir ką jis paistė?! — sumurmėjo Andželas ir kažką pridūrė apie patricijus, kurie nesugeba deramai apsirengti.

Tonijus žvelgė tiesiai priešais save. Gražuolė mergina atsidūrė jo akiratyje. Ji artinosi nešina vynu ant padėklo ir kramtė saldainį vienodu ritmu su siūbuojančiais klubais, šypsodamasi iš prigimties švelnia šypsena. Statydama taures mergaitė pasilenkė taip žemai, kad gilioje palaidinukės iškirptėje jis pamatė rausvus spenelius! Silpnas aistros jaudulys krestelėjo viduje. Bet kuriuo kitu momentu, bet kuriuo kitu metu... bet dabar viso to tarytum nebuvo, nebuvo jos šlaunų, grakščių apnuogintų rankų ir tų gražių, pavergiančių akių. Jinai buvo ne vyresnė už jį patį, Tonijaus supratimu, jos povyza išdavė pašėlusį vaikišką linksmumą.

— Bet kodėl jis paistė visus tuos niekus?! — neatlyžo Andželas.

— Ak, baikime apie tai, gerai? — švelniai atsiliepė Alesandras.

Jis atsivertė angliškus laikraščius ir paklausė Andželo, ar pastarąjį kada nors žavėjo opera?

— Nuodėminga pramoga, — burbtelėjo Andželas. — Tonijau, — pratarė užmiršęs deramą kreipinį, nors paprastai taip elgdavosi tik juodviem likus vieniems, — juk tu nepažinojai to žmogaus? Nepažinojai?

Tonijus nejudėdamas stebeilijosi į vyną. Norėjo gurkštelėti, bet nepajėgė krustelėti.

Ir tuomet jis pirmą kartą pažvelgė į Alesandrą. O kai prabilo, jo balsas skambėjo tyliai bei šaltai:

— Vadinasi, aš turiu brolį Stambule? 9

Buvo jau po vidurnakčio. Tonijus stovėjo slegiančioje drėgnoje didžiosios svetainės tuštumoje. Uždaręs duris, nieko negalėjo įžiūrėti tamsoje. Varpai tolumoje paskelbė pirmą valandą nakties. Rankoje jis laikė didelį sieros degtuką ir žvakę.

Kažko laukė. Ko? Kol nuskambės varpai? Nė pats nežinojo.

Visas vakaras, iki pat dabartinio momento, tapo berniukui gryniausia kančia.

Jis vargiai beprisiminė, kas nutiko. Du dalykai, neturintys jokio ryšio vienas su kitu, įsirėžė jo sąmonėje.

Pirmiausia toji mergina kavinėje. Kai jis jau stojosi išeiti, mergaitė švelniai prigludo ir pasistiebusi sušnibždėjo: „Prisiminkite mane, jūsų prakilnybe, mano vardas Betina“. Skambus, užkrečiamas juokas. Vaikiškas, drovus ir visiškai nuoširdus. Tonijui norėjosi jai įžnybti, o paskui pabučiuoti.

Antra, Alesandras neatsakė į jo klausimą. Ir nepasakė, kad visa tai netiesa! Tiktai žvelgė kažkur į šalį.

O tasai žmogus, kurį Andželas dešimt kartų pavadino pavojingu pamišėliu, iš tikrųjų buvo Tonijaus pusbrolis. Tonijus jį prisiminė. O tokiam žmogui tikrai nėra reikalo meluoti!

Bet kas kėlė didžiausią nerimą? Galbūt širdies gilumoje slypintis miglotas jausmas, kad jau žinojo apie tai? Karlas. Jau girdėjo šį vardą anksčiau. Karlas! Kažkas jau sakė tuos pačius žodžius: „Iš akies luptas Karlas“. Bet kieno balsas juos ištarė ir kur? Ir kaip jam pavyko sulaukti keturiolikos metų nė neįtariant, kad turi brolį?! Kodėl niekas nepasakė? Kodėl net jo mokytojai šito nežinojo?

Bet Alesandras žinojo.

Alesandras žinojo. Ir kiti žinojo. Tie žmonės knygų krautuvėlėje žinojo!

Ir galbūt netgi Lena žinojo. Štai kodėl auklė taip suirzo, kai paklausė jos apie brolį.

Jis nenorėjo gudrauti. Pasakė tiesiog atėjęs aplankyti motinos, bet toji gulėjo kaip negyva, tamsiai pamėlusiais paakiais, šiurpiai išblyškusiu veidu. Paskui Lena liepė jam išeiti pažadėjusi, jog pamėgins pažadinti šeimininkę šiek tiek vėliau. Ir ką jis tuomet pasakė? Kaip išklojo? Jį užplūdo toks pažeminimas, toks deginantis nelaimės pojūtis.

— Vienas iš mūsų... Ar tu kada nors girdėjai... Karlo vardą?

— Čia gyveno šimtai įvairiausių Treskių! Bet dar prieš man čionai pasirodant! O dabar keliauk iš čia! — Lyg ir nieko ypatingo, jei ji nebūtų pratęsusi: — Ir nesumanyk lįsti į akis savo motulei kalbėdamas apie tuos... kitus, — matyt ji turėjo galvoje mirusiuosius. Motina niekada nežiūrėdavo į portretus. — Ir apie nieką neuždavinėk kvailų klausimų!

Auklė padarė didelę klaidą. Tonijus suprato, kad ji žinojo. Neabejotinai žinojo.

Dabar visi jau sugulė. Namas priklausė jam vienam, kaip visuomet tokiu metu. Tamsoje jis jautėsi esąs nematomas, besvoris. Ir nenorėjo degti žvakės. Jis vos bepakėlė tylių savo žingsnių aidą.

Ilgai stovėjo nejudėdamas, vis dar mėgindamas įsivaizduoti, kaip jausis savo kailiu patyręs tėvo pyktį. Dar niekada tėvas ant jo nepyko. Niekada.

Bet ilgiau vilkinti laiko nebeįstengė. Čirkstelėjęs degtuką ir susiraukęs nuo to garso, užgniaužęs kvapą stebėjo, kaip įsidega žvakės liepsnelė, o silpna šviesa pasklinda po visą didžiulę salę. Pakraščiuose nusidriekė neryškūs šešėliai, bet paveikslai matėsi gerai.

Ir tada pradėjo juos tyrinėti.

Taigi čia brolis Leonardas. O čia karinę uniformą vilkintis Džambatista. Taip. Čia Filipas su savo žmona Tereza. Visus juos pažinojo. Bet štai pamatė veidą, kurio ieškojo. Ir panašumas vėl sukėlė jam siaubą.

„Iš akies luptas Karlas“. Šie žodžiai įkyriai skambėjo ausyse. Jis pakėlė žvakę arčiau prie drobės ir pradėjo judinti pirmyn bei atgal, kol išnyko erzinantys atspindžiai. Jaunuolis turėjo jo juodus plaukus, jo aukštą, plačią, nė kiek nepasvirusią kaktą, tokią pat didoką burną, tokius pačius aukštus skruostikaulius. Bet daugiausiai panašumo teikė akys — didelės, atitolusios viena nuo kitos. Kiekvienas, pažvelgęs į juodas Tonijaus akis, pasijusdavo tarytum kažkur plaukiąs. Štai šį jausmą jis patyrė dabar, žvelgdamas į mažą tarsi savo paties atvaizdą, įsimaišiusį tarp dešimties panašių juodai apsitaisiusių vyrų, švelniai stebinčių jį iš drobės.

— Bet kas tu? — sukuždėjo berniukas.

Jis ėjo nuo veido prie veido. Buvo čia ir pusbrolių, kai kurių jis nepažinojo. Bet ši aplinkybė nieko neįrodė. Tačiau negalėjo nepastebėti, kad tasai keistas jo paties antrininkas pavaizduotas portrete šalia Andrea. Tiksliau sakant, jis stovėjo tarp Leonardo ir Andrea, o Andrea ranka gulėjo ant antrininko peties!

— Ne, neįmanoma, — sušnibždėjo Tonijus, nors kaip tik šio įrodymo ir ieškojo.

Jis toliau apžiūrinėjo portretus. Iš vieno žvelgė Kiara, pirmoji Andrea žmona, ir vėl jis, tasai mažasis „Tonijus“, sėdėjo prie jos kojų kartu su kitais broliais.

Bet buvo ir dar tikresnių įrodymų.

Tonijus tai suprato kaip įbestas bestovėdamas priešais portretus. Juk esama ir kitų paveikslų, kur pavaizduoti tik jo broliai ir tėvai, neapsupti tolimų giminaičių nė įvairių svetimų žmonių.

Berniukas skubiai ir kartu kaip įmanydamas tyliau prisiartino prie valgomojo durų bei atidarė jas.

Ten kybojo didelis prie stalo susirinkusios visos šeimos paveikslas, tas pats, kuris visuomet jį kamavo. Ir netgi iš tos vietos, kur stovėjo dabar, matėsi, kad ten nėra Karlo. Tonijus pajuto silpnumą, tarytum apimtas palengvėjimo, tarytum nusivylimo. Pats nežinojo dėl ko. Ir kartu kol kas neturėjo pagrindo nei vienam, nei kitam jausmui.

Vis dėlto kažkas nedavė ramybės toje drobėje. Leonardas ir Džambatista išsirikiavę iš vienos pusės šalia stovinčio Andrea ir velionės jo žmonos, kuri pavaizduota sėdinti. O Filipas stovėjo iš kitos pusės, atskirai nuo visų.

— Bet juk suprantama, — sušnabždėjo Tonijus. — Juk, šiaip ar taip, buvo tik trys broliai, tad ką dailininkui beliko daryti, jei ne pastatyti du vienoje pusėje, o...

Tačiau ten matėsi ganėtinai keista prošvaistė. Filipas stovėjo ne prie pat tėvo. Tamsus fonas toje vietoje sudarė tarytum bedugnę, kurion ne itin dailiai driekėsi raudona Andrea mantija, kairėje pusėje kažkodėl kur kas platesnė nei dešinėje.

— Bet juk tai neįmanoma. Šito negali būti, — sumurmėjo Tonijus. Tačiau besiartinant prie paveikslo disproporcijos įspūdis vis stiprėjo ir stiprėjo.

Andrea apsiaustas kairėje buvo netgi kitokios spalvos! Ir tamsa tarp jo bei sūnaus rankos neatrodė vientisa.

Eksperimento dėlei, bemaž nenorom, Tonijus pakėlė žvakę ir pasistiebęs apžiūrėjo drobės paviršių iš arčiau.

Ir štai juodumoje, tarytum iš už tamsos vualio, išryškėjo figūra to, kas įkūnijo tikslią jo paties kopiją. Klaidos negalėjo būti.

Tonijus vos neriktelėjo. Kojos ėmė taip drebėti, jog turėjo liautis stiebęsis ir netgi atsiremti į sieną kairės rankos pirštais. O paskui prisimerkė ir vėl pamatė tą figūrą, prasiveržusią pro naujus dažų sluoksnius, kaip kad dažnai nutinka aliejiniams paveikslams. Ilgus metus nieko nematyti. O paskui senas atvaizdas ima kilti paviršiun it vaiduoklis.

Kaip tik šitaip ir įvyko. Čia buvo nutapytas tas pats malonaus veido jaunuolis. Ir tame „apatiniame“ pasaulyje nematoma tėvo ranka laikė jį apkabinusi. 10

Kai kitą dieną vakarėjant parėjo namo, motina jau teiravosi jo.

— Jinai nubudo, kai tavęs nebuvo, — šnipštelėjo Lena prie pat durų. — Ir įtūžo. Svaidė į mane visokius daiktus. Norėjo, kad būtum šalia, o tu tuo metu šlaisteisi po aikštę.

Jis klausėsi vargiai besuprasdamas, ką ji kalba, ir bemaž neklausydamas.

Ką tik aikštėje matė Alesandrą, ir pastarasis, skubiai, karštai atsiprašinėdamas, nukūrė šalin, taigi Tonijus nieko nespėjo paklausti.

Tačiau nė pats nežinojo, ar, pasitaikius progai, būtų išdrįsęs užduoti dar vieną klausimą, ar ne.

Tik viena mintis užvaldė jį visą: jo brolis gyvas ir šiuo metu gyvena Stambule. Jisai padarė kažką, už ką buvo išvarytas iš namų, kažką tokio nedovanotino, kad net jo pavidalas ir vardas nugramzdinti užmarštin. „Aš nesu paskutinis mūsų giminėje. Jis gyvas ir neša šią naštą kartu su manimi. Bet kodėl jis nevedė? Ką tokio siaubingo iškrėtė, kad Treskių giminė turėjo visas viltis nukreipti į kūdikį lopšyje?“

— Eik, pasišnekėk su ja. Šiandien jai geriau — paragino Lena. — Pasistenk ją įkalbėti atsikelti, nusiprausti, apsirengti.

— Taip, taip, — burbtelėjo berniukas. — Gerai, tuojau, minutėlę...

— Ne, Tonijau, eik pas ją dabar pat.

— Leisk man pabūti vienam, Lena, — sumurmėjo vos girdimai. Bet tuojau pat suvokė žvelgiąs pro praviras duris į šešėlių apgaubtą kambarį.

— Gerai... Bet luktelėk, — staiga sušnibždėjo Lena.

— Nagi, kas dabar?

— Neklausk jos apie tą, kitą... Apie tą, kurį paminėjai vakar, girdi?

Tonijui pasidingojo, kad auklė skaito jo mintis. Vaikinukas įdėmiai įsižiūrėjo į griežtus paprasto, senatvės išblukinto veido bruožus, paskui pažvelgė į mažas, bereikšmes akis.

Persmelkė šiurpi nuojauta. Teisybė, ši nuojauta kamavo jį jau dvi dienas, bet tik dabar užgriuvo visu galingumu. Ji kažkaip siejosi su baime, su paslaptimis, su niūriais vaikiškais įtarimais, jog ne apie viską namuose galima kalbėti, ir su stiprėjančiu suvokimu, kokia jauna yra motina ir koks senas tėvas, o dar su tuo, kokia motina nelaiminga. Jis nežinojo, ką visa tai reiškia. Bet baiminosi, išties baiminosi, kad viskas yra tarpusavyje susiję. Tiesiog toks jau buvo gyvenimas šiuose namuose, kur kiekvienas jautėsi vienišas, kartais bijodavo pavadinimo neturinčių daiktų ir tik stebėjo pro langą gyvenimus kitų žmonių, skendėdamas amžino užimtumo bei beprotiškos aistros iliuzijoje.

„Bet kiekvienam iš mūsų toji niūri vieta — tai pats gyvenimas.“

Ne, taip aiškiai šito jis nesuformulavo. Tiesiog pajuto, o paskui užčiuopė savyje nekantrumą bei apmaudą motinos atžvilgiu. „Ji negali savęs įveikti. Ji mėto daiktus, taip? Ji blaškosi savo išgražintame miegamajame. Ką gi, teks pačiam sau padėti. Jis privalo rasti atsakymą. Paprastą atsakymą į klausimą: kodėl visą gyvenimą laikė save vieninteliu, kodėl gyveno tarp vaiduoklių, kai tuo tarpu tasai atsimetėlis gyvas ir sveikas gyvena Stambule?“

— Kas tau? — sušnibždėjo Lena. — Kodėl taip žiūri į mane?

— Tu eik. Aš noriu pabūti su motina.

— Na, gerai. Pasodink ją lovoje, pamėgink pakelti, — paprašė auklė. — Tonijau, jeigu tu šito nepadarysi, aš nežinau, kiek ilgai dar įstengsiu sulaikyti tavo tėvą. Šį rytą vėl buvo atėjęs prie durų. Jis jau pavargo klausytis mano išsisukinėjimų. Neduok Dieve, jei pamatys ją tokios būklės!

— O kodėl ne! — šūktelėjo netikėtai įtūžęs Tonijus.

— Tu nesuvoki, ką kalbi, negailestingas berniūkšti, — subarė auklė. Ir vos jam įžengus į kambarį rūpestingai uždarė duris.

Mariana sėdėjo prie klavesino. Pasirėmusi alkūne, šalia pasistačiusi vyno butelį, grojo sparčią, skambią melodiją. Ji atsitvėrė nuo dienos šviesos sunkiomis užuolaidomis, kambarį apšvietė tik trys žvakės.

Trijų žvakių šviesa metė ant grindų bei klavišų tris šešėlius, ir šie trys perregimi tamsos sluoksniai judėjo kartu su motina.

— Ar tu mane myli? — paklausė.

— Taip, — atsakė jis.

— Tuomet kodėl išeini? Kodėl palieki mane vieną?

— Aš išsivesiu tave drauge. Ir nuo šiol vesiuos drauge kiekvieną dieną.

— Kur, pasivaikščioti? — sumurmėjo ji. Ir vėl užgrojo. — Tu turėjai man pasakyti, kad išeini iš namų.

— Tu nebūtum manęs išgirdusi...

— Nekalbėk su manimi taip grubiai! — riktelėjo Mariana.

Tonijus atsisėdo ant minkštasuolio šalia motinos. Ji dvelkė šalčiu. O nemalonus kvapas itin nederėjo prie blyškaus, vaškinio jos grožio. Tačiau plaukai buvo sušukuoti. Jis pamanė, jog glaustosi prie jos lyg didelis juodas katinas.

— Ar žinai šitą ariją, — tarstelėjo ji, — tą, iš „Grizeldos“?14 Padainuosi ją man?

— Bet tu gali dainuoti drauge...

— Ne, ne dabar, — paprieštaravo ji.

Jis žinojo, kad ji teisi. Vynas trukdė jai valdyti balsą.

Tonijus mokėjo šią ariją mintinai, tad pradėjo dainuoti, bet pusbalsiu, tarsi tik jai vienai, ir jautė, kaip ji priglunda prie jo visu kūnu. Išgirdo tylią jos dejonę: lygiai taip ji dejavo per miegus.

— Mama, — tarstelėjo jis staiga, liovęsis groti. Atsigręžęs į ją, pasodino tiesiai ir pažvelgė į miglotą profilį. Akimirksniui dėmesį patraukė trys susipynę šešėliai ant grindų jai už nugaros. — Mama, aš turiu paprašyti tavęs, kad pasiklausytum vienos mažutės istorijos ir pasakytum, ką apie tai žinai.

— Tik tuomet, jeigu joje bus fėjų, vaiduoklių bei raganų, — atsakė ji. — Tada man patiks.

— Galbūt ir bus, mama, — atsiliepė jis.

Ji nusisukusi žvelgė į šalį, o sūnus apibūdino jai Marčelą Lizanį ir išklojo viską, ką tasai pasakė, o tuomet papasakojo apie savąsias paveikslo paieškas.

Nupasakojo portretą valgomajame ir išdėstė, ką ten aptikęs.

Sūnui bekalbant, Mariana labai pamažu kreipė į jį veidą. Iš pradžių berniukas nepastebėjo nieko keisto — tik tiek, kad motina iš tiesų jo klausėsi.

Tačiau palengva jos bruožai nenusakomai pasikeitė, persikreipė, išryškėjo nuo įtampos. Atrodė, tarytum būtų pašalinta slogi apatijos bei ilgalaikės girtuoklystės skraistė.

Ir tuomet jam pasidarė baisu.

Tonijus nutilo. Žvelgė į ją, tarsi netikėdamas savo akimis. Jautė, kad ji virsta kitu žmogumi.

Pasikeitimas buvo vos pastebimas, lėtas, bet neabejotinas. Ilgą laiką jis negalėjo nė žodžio pratarti.

Dabar matė ją visą: nėriniuotą peniuarą, basas kojas, liesą veidą įkypomis bizantiškomis akimis, mažą burną, bespalves lūpas. Lūpos tirtėjo, visą kūną krėtė drebulys.

— Mama? — sušnibždėjo jis.

Jos ranka nudegino jam riešą prisiliesdama.

— Vadinasi namuose yra jo atvaizdų? Kur? — abejingai paklausė ji — stebėtinai jauna, labai rimta bei nekalta.

Mariana staigiai atsistojo, Tonijus irgi pašoko. Motina apsivilko geltono šilko chalatą, palaukė, kol jis ištrauks iš žvakidės žvakę, ir nužingsniavo iš paskos.

Jos povyza bei elgesys atrodė kažin kokie nenormalūs. Dar pusiaukelėje iki valgomojo jis suprato, kad jinai eina basa ir to nė nepastebi.

— Kur? — pakartojo klausimą.

Tonijus, atidaręs duris, parodė didįjį šeimos portretą. Mariana žvelgė į paveikslą, o paskui sutrikusi pažvelgė į sūnų.

— Aš tau parodysiu, — skubiai nuramino tas. — Geriausiai matosi žiūrint iš arti. Eime, — ir jis nusivedė Marianą prie paveikslo.

Žvakės neprireikė. Pavakario saulės spinduliai skverbėsi pro grotuotus langus, o kėdžių atkaltės pasirodė besančios šiltos, kai perbraukė per jas ranka.

Jis pasivedėjo motiną arčiau.

— Štai. Žiūrėk. Po juodu sluoksniu.

Ir kilstelėjo ją nusistebėdamas jos lengvumu bei tuo, kaip virpa jos kūnas. Pakibusi ore Mariana priglaudė kairį delną prie paveikslo, jos pirštai priartėjo prie ten paslėpto silueto. Ir staiga jinai jį pamatė. Tonijus pajuto jos patirtą sukrėtimą ir kaip ji ėmė pamažu gerti į save kiekvieną smulkmeną, tarsi figūra, daugelyje metų tūnojusi nebūtyje, būtų išties išplaukusi dienos švieson.

Iš gilumos išsiveržė dejonė. Iš pradžių tyli, bet vis stiprėjo, stiprėjo, o paskui netikėtai nutrūko. Motina užsispaudė burną ir taip staigiai kryptelėjo, jog Tonijus jos neišlaikė. Atsidūrusi ant grindų atšlijo ir išplėtusi akis vėl suvaitojo.

— Mama? — ūmai jis išsigando. Ir palaipsniui suprato, jog jos veidas virsta ta tobula įnirčio kauke, kurią dažnai matydavo tolimoje vaikystėje.

Beveik nesąmoningai jis pakėlė ranką, ir vis dėlto pirmasis jos smūgis teko jo skruostui, o nuo stipraus skausmo jį patį užliejo įtūžis.

— Liaukis! — suriko jis.

Mariana vėl jam trenkė, šįkart kaire ranka, o pro sukąstus dantis veržėsi trumpos dejonės.

— Liaukis, mama, liaukis! — šaukė jis sukryžiavęs rankas priešais veidą ir vis labiau bei labiau tūždamas. — Dabar aš šito neiškęsiu, liaukis!

Bet jos smūgiai biro ir biro, jinai jau šaukė visu balsu, o jis niekada gyvenime nejautė jai tokios neapykantos kaip dabar.

Sūnus sugavo Marianą už riešo ir atstūmė, bet kaire ranka toji spėjo įsikibti jam į plaukus bei nusitempė iš paskos.

— Nesielk šitaip! — rėkė Tonijus. — Nedrįsk!

Jis ją apkabino, mėgindamas prispausti prie krūtinės ir nuraminti. Jinai raudojo, jai iš panagių sunkėsi kraujas. Ir tuomet jis apimtas gėdos suvokė, kad valgomojo durys atsivėrė.

Tonijus anksčiau už motiną pamatė tėvą, o šalia jo sekretorių, senjorą Lemą. Šis atsitraukė atgal ir akimirksniu tarytum išgaravo.

O ji vis talžė bei talžė sūnų per skruostus, vis šaukė ant jo, ir tuo metu prisiartino Andrea.

Turbūt pirmiausia ji pastebėjo ryškią mantiją, o tada akimirksniu nusilpo, sukniubo. Andrea ją sugriebė, sugavo į glėbį ir lėtai prispaudė žmoną prie savęs.

Tonijus liepsnojančiu veidu bejėgiškai juodu stebėjo. Niekada anksčiau jis nematė tėvo liečiant motiną. O jinai, isteriškai verkdama, raitėsi, stūmėsi nuo jo, tarsi nenorėdama suteršti mantijos, lyg mėgindama pasislėpti, užsidengti rankomis.

— Mano vaikai, — sušnibždėjo Andrea.

Jis nukreipė švelnių rudų akių žvilgsnį į jos chalatą, paskui į basas kojas. Tada lėtai, liūdnai pasižiūrėjo į sūnų.

— Aš noriu numirti! — isteriškai klykė Mariana. — Aš noriu numirti!

Balsas veržėsi iš gerklės gilumos. Andrea švelniai palietė žmonos plaukus. Paskui jo pirštai atsigniaužė, delnas nusileido jai ant galvos, ir jisai ją prisitraukė.

Tonijus atgalia ranka nusibraukė ašaras. Pakėlė galvą ir tyliai pasakė:

— Aš dėl to kaltas, tėve.

— Jūsų prakilnybe, leiskite man numirti, — sušnibždėjo ji.

— Išeik, sūnau, — tyliai paliepė Andrea. Bet tuojau pat pamojo Tonijui ir tvirtai suspaudė jo ranką. Prisilietimas buvo šaltas, sausas, bet kartu neįtikėtinai aistringas. — Eik, palik mane vieną su tavo motina.

Tonijus nejudėjo. Jis žiūrėjo į Marianą. Siaurą jos nugarą purtė rauda, o išdrikę plaukai krito ant tėvo rankos. Jis patylom meldė tėvą gailestingumo.

— Eik, eik, sūneli, — pakartojo Andrea be galo kantriu balsu. Ir tarytum ramindamas Tonijų vėl paėmė jo ranką, švelniai spustelėjo minkštais, sausais pirštais ir paleido, o paskui mostelėjo pravirų durų pusėn. 11

Šiuo gyvenimo periodu Gvido balsas, jei jis būtų buvęs „normalus“ jaunuolis, būtų turėjęs pasikeisti ir iš berniukiško soprano virsti tenoru arba bosu. Šis laikas išdariams labai pavojingas. Niekas nežino kodėl, bet kūnas tarytum mėgina atkurti stebuklą, kurio jau nebeįstengia valdyti. Toji bergždžia pastanga tampa labai pavojinga balsui, dėl ko daugelis dainavimo mokytojų neleidžia savo mokiniams kastratams dainuoti keletą mėnesių, kol persilaužia balsas. Manoma, jog ši priemonė teikia vilties, kad balsas netrukus sugrįš.

Ir paprastai balsas sugrįžta.

Bet kartais taip nenutinka.

Ir štai Gvidą ištiko kaip tik tokia tragedija.

Praslinko pusmetis, kol tuo įsitikino visi. Pačiam Gvidui šie mėnesiai virto neapsakoma kančia. Vėl ir vėl mėgindamas uždainuoti, jis leido tik grubius, silpnus garsus. Jo mokytojai Džinas bei Alfredas negalėjo žiūrėti jam į akis. Netgi tie, kurie anksčiau jam pavydėjo, dabar stingo iš siaubo.

Bet, žinoma, niekas nepatyrė šios netekties taip, kaip patsai Gvidas, niekas, net jį išauklėjęs maestro Kavala.

Ir štai sykį, po vidurdienio, susirinkęs visus per šventes ir kviestinių vakarienių metu už dainavimą gautus pinigus bei visą auksą, kurio nepakako laiko išleisti, Gvidas dingo niekam nė žodžio nepasakęs, išėjo iš konservatorijos užsimetęs ant peties vičvienaitį ryšulėlį.

Neturėjo nei vedlio, nei žemėlapio. Tačiau jis klausinėjo ir dešimt dienų traukė stačiais, dulkėtais keliais, vedančiais vis tolyn bei tolyn į Kalabrijos gilumą.

Ir štai pagaliau pasiekė Karaseną. Auštant išėjo iš viešbučio, kur pernakvojo šiaudiniame guolyje, o užkopęs ant šlaito pamatė namą, kuriame kažkada gimė savo tėvo žemėje. Namas nė kiek nepasikeitė nuo to laiko, kai prieš dvylika metų jį paliko.

Prie krosnies stovėjo nedidukė stora moteris apskritu veidu, bedantėn burnon įdubusiais skruostais, išblukusiomis akimis. Taukuotomis rankomis. Pirmą akimirką jis sudvejojo. Bet paskui, žinoma, ją atpažino.

— Gvidai! — sušnibždėjo ji.

Bet vis dėlto bijojo jį paliesti. Žemai nusilenkusi nuvalė suolą, kad jis galėtų atsisėsti.

Įėjo jo broliai. Praslinko kelios valandos. Murzini vaikai spietėsi kampe. Pagaliau pasirodė tėvas, atsistojo šalia, toks didelis ir nerangus kaip anksčiau, ir abiem rankom ištiesė jam grubią vyno taurę. O motina pastatė ant stalo sočią vakarienę.

Visi spoksojo į madingą jo apsiaustą, odinius batus bei špagą sidabriniame dėkle, kybančią ant šono.

O jis sėdėjo ir žiūrėjo į ugnį, lyg šalia nieko nebūtų.

Bet kartais jo akys atgydavo, nužvelgdavo niūrų būrį galingų, plaukuotų vyrų nuo purvo pajuodusiomis rankomis, apsitaisiusių avikailiais bei žaliamine oda.

„Ką aš čia veikiu? Ko atėjau?“

Jis atsistojo, ketindamas išeiti.

— Gvidai! — vėl ištarė motina.

Skubiai nusišluosčiusi rankas prisiartino, tarsi norėdama paliesti jo veidą. Kreipėsi į jį tik antrą kartą.

Kažkas šiame balse apstulbino Gvidą. Tas pat tonas, kokiu su juo kalbėdavo jaunasis maestro tamsiame užsiėmimų kambaryje, tarytum aidas to balso, kuris priklausė žmogui, laikiusiam jo galvą kastracijos metu.

Gvidas žvelgė į ją. Jo rankos sujudo naršydamos kišenes. Jis ištraukė dovanas, gautas už daugybę smulkių koncertų. Segę, auksinį laikrodį, perlais inkrustuotas tabakines ir pagaliau auksinių monetų, kurias ėmė brukti kiekvienam į rankas, sausas it ant uolos sudžiūvęs purvas. Motina verkė.

Vakare jis sugrįžo į nakvynės namus Karasenoje.

Pasiekęs judrų Neapolio centrą, Gvidas pardavė pistoletą ir išsinuomojo kambarį viršum tavernos. Užsisakęs butelį vyno, persipjovė peiliu venas, atsisėdo ir ėmė gerti vyną, žvelgdamas į sruvenantį kraują. Paskui prarado sąmonę.

Tačiau žmonės jį aptiko anksčiau, nei spėjo numirti. Ir nugabeno atgal į konservatoriją. Ten jis nubudo aptvarstytais riešais savo lovoje ir pamatė mokytoją, maestro Kavalą, verkiantį šalimais. 12

Kas vyko? Ar išties viskas keitėsi? Tonijus taip ilgai gyveno tvirtai įsitikinęs, jog niekas niekada nepasikeis, tad dabar neįstengė susiorientuoti.

Tėvas motinos kambaryje išbuvo dvi dienas. Atvažiavo gydytojas. O Andželas kiekvieną rytą uždarydavo bibliotekos duris ir sakydavo: „Mokykis!“ Aikštėn juodu nebėjo, o naktį — buvo tuo tikras — girdėdavo motiną verkiant.

Alesandras irgi lankėsi namuose. Tonijus matė jį akies krašteliu. Ir dar jis neabejotinai girdėjo savo tetulės Katrinos Lizani balsą. Kažkas ateidavo, kažkas išeidavo, tačiau jo, Tonijaus, tėvas nekvietė. Nereikalavo nė pasiaiškinimų. O kai prisiartindavo prie kambario, vedančio į motinos apartamentus, ten jo neįleisdavo taip pat, kaip kad anksčiau neleisdavo tėvo. Tokiu atveju Andželas vesdavosi jį atgal į biblioteką.

Paskui pasklido gandas, esą Andrea suklupo prieplaukoje, lipdamas į gondolą. Nė karto gyvenime jis nepraleido Senato arba Didžiosios tarybos posėdžio, bet tą rytą jis pargriuvo. Ir nors tiktai pasitempė sausgysles, jau nebegalėjo dalyvauti procesijoje, kuri turėjo eiti paskui dožą būsimos šventės metu.

„Bet kodėl jie kalba apie tai, — mąstė Tonijus, juk jis neįveikiamas kaip pati Venecija“. Tonijus negalėjo galvoti apie nieką daugiau, išskyrus Marianą.

Bet blogiausia, kad visas ilgas laukimo valandas jis aiškiai jautė malonų jaudulį. Šis jausmas atsirado dar metų pradžioje: kažkas įvyks! Bet kai prisiminė, kaip motina klykė ir mušė jį valgomajame, pasijusdavo esąs išdavikas.

Berniukas norėjo, kad ji būtų sučiupta, kad tėvas pamatytų jos ligos priežastį. Atimtų vyną, priverstų ją pakilti iš lovos, išvestų iš tamsos, kurioje ji skendėjo lyg mieganti princesė iš įstabios prancūzų pasakos.

Bet jisai nusivedė ją į valgomąjį ne todėl, kad taip nutiktų! Neketino jos išduoti. Ir kodėl niekas ant jo nepyksta? Apie ką jis galvojo, vesdamasis Marianą tenai? Kai prisiminė, jog ji dabar ten viena, apsupta gydytojų bei giminaičių, kurie jai visai nėra kraujo giminės, Tonijus negalėjo to ištverti. Jį išmušdavo karštis. Akis aptemdydavo ašaros. Ir tai buvo blogiausia.

O kažkur gilumoje glūdėjo jam pačiam nepasiekiama paslaptis: kodėl motina taip persimainė, kodėl šaukė, kodėl jam smogė? Kas buvo tasai paslaptingasis brolis Stambule?

Antrąją naktį po incidento jis gavo atsakymą į visus klausimus.

Jokie ženklai neleido to numanyti, kai vienui vienas vakarieniavo savo kambaryje. Nuostabų tamsiai mėlyną dangų užliejo mėnulio šviesa bei pavasario brizas ir, rodos, dainavo visi gondoljerai, plaukiojantys kanalu. Nuskambėjusi daina tuojau pat sulaukdavo atgarsio. Gilūs bosai, aukšti tenorai, o kažkur tolumoje — gatvės muzikantų smuikai bei fleitos.

Bet kai Tonijus atsigulė ant lovos, apsirengęs, tačiau pernelyg pavargęs, kad skambintų tarnui, jam pasirodė, tarytum girdi kažkur namo labirinte uždainuojančią motiną. O kai atmetė šią mintį, tuojau pat atpažino ir aukštą, nuostabiai galingą Alesandro sopraną.

Jis užsimerkė, sulaikė kvapą ir tada pavyko išgirsti klavesino garsus.

O vos tik suprato, kad viso to nesusapnavo, pasigirdo beldimas į duris ir pagyvenęs tėvo tarnas Džiuzepė pakvieti eiti kartu: tėvas pageidavo jį pamatyti.

Pirmiausia tarp kitų jis pamatė tėvą. Šis didingai sėdėjo lovoje, atsišliejęs į pagalves. Vilkėjo sunkų, tamsiai žalią, patricijaus mantiją imituojantį chalatą.

Bet Andrea atrodė kažin koks ligotas ir išsiblaškęs.

Tolėliau kambaryje buvo dar keletas žmonių. Tonijui įėjus, motina pakilo nuo klavesino. Rausvo šilko suknelė išryškino bauginamai liekną liemenį. Nors Marianos veidas išliko blyškus it numirėlės, ji jau atitoko, akys tapo giedros, jose švytėjo kažin kokia įstabi paslaptis. Ji palietė sūnaus skruostą šiltomis lūpomis. Atrodė, tarytum nori kažką pasakyti, bet supranta: dar ne laikas.

Kai jis pasilenkė pabučiuoti tėvo rankos, motina stovėjo labai arti.

— Sėskis čia, mano sūnau, — prabilo Andrea. O kai paskui ėmė kalbėti, balse suskambo energija, kuri visuomet buvo būdinga šiam žmogui, nepaisant jo amžiaus.

— Tie, kurie myli tiesą labiau, nei myli mane, dažnai sako, esą aš ne iš šio amžiaus.

— Senjore, jeigu tai tiesa, — tuojau pat įsiterpė senjoras Lemas, — tuomet šis amžius praėjo tuščiai.

— Pataikavimas ir niekai, — nukirto Andrea. — Ko gero, tai tiesa, ir tasai amžius praėjo tuščiai, bet čia nėra jokio ryšio. Kaip jau sakiau, prieš mano sekretoriui puolant manęs raminti, nors ir nebuvo jokios būtinybės, aš nepriklausau šiam laikmečiui, nepaklusau jam anksčiau ir nepaklusiu dabar. Bet nekamuosiu tavęs, vardydamas savo nesėkmes, kadangi manau, jog kalba būtų veikiau varginanti nei pamokanti. Aš nusprendžiau, kad tavo motina turi pamatyti šį pasaulį, o tu privalai jį išvysti drauge su ja. O Alesandras, seniai svajojantis palikti hercogiškąją kapelą, sutiko tapti mūsų šeimos nariu. Nuo šiol jis tave mokys muzikos, sūnau, kadangi tu apdovanotas didžiu talentu, ir šio meno tobulinimas leis tau daug ką gyvenime suprasti, jei panorėsi. Be to, Alesandras lydės tavo motiną kaskart, kai ji išeis iš namų, ir aš noriu, kad tu nutrauktum pamokas bei eitum drauge. Tavo motina įkalino save, bet tu neturi kentėti dėl nepataisomo jos drovumo. Tu turi suprasti, kaip jai patinka karnavalas, privalai pamatyti, kaip ji gėrisi opera, kaip priiminėja kvietimus, kuriuos netrukus pradės gauti. Tau reikia įsisąmoninti, jog ji leidžia Alesandrui visur jus vedžioti.

Tonijus nesusilaikęs pažvelgė į motiną. Ir išsyk pamatė, kad ji neapsakomai laiminga. Alesandras susižavėjęs žiūrėjo į Andrea.

— Tau prasideda naujas gyvenimas, — tęsė Andrea, — bet aš tikiu, kad mielai jį pasitiksi. Taigi pirmiausia jūs poryt patrauksite į šventę. Aš negalėsiu eiti. Jūs atstovausite mūsų šeimai.

Tonijus stengėsi nuslėpti susijaudinimą. Mėgino neparodyti jį apėmusio beribio džiaugsmo, bet nesugebėjo nuslėpti spinduliuojančios šypsenos. Prikandęs lūpą, berniukas palenkė galvą ir sumurmėjo dėkingumo žodžius tėvui.

Kai pakėlė galvą, tėvas šypsojosi. Trumpą akimirką Tonijui pasirodė, kad tėvas mėgaujasi savąja padėtimi, teikiančia pranašumo kitų, esančių kambaryje, atžvilgiu. O gal jis nugrimzdo į prisiminimus. Bet paskui pasitenkinimas veide išnyko, ir Tonijus, mažumėlę nusivylęs, atmetė šią prielaidą.

— Aš turiu likti vienas su sūnumi, — pasakė Andrea, paėmęs Alesandrą už rankos. — Ir išleisiu jį negreit. Taigi iš ryto leiskite jam išsimiegoti. Ir dar, vos neužmiršau. Parenk klausimus, kuriuos norėsi užduoti ankstesniems jo mokytojams. Leisk jiems suprasti, kad jie čia ir toliau reikalingi. Nuramink juos, pasakyk, jog nebus atleisti, tegul ši tema net neiškyla.

Alesandro šypsnys, jo galvos linktelėjimas dvelkė ramiu orumu. Jis neatrodė nė trupučio nustebęs.

— Nunešk žvakes į mano kabinetą, — liepė Andrea sekretoriui.

Tėvas sunkiai pakilo iš lovos.

— Prašau, jūsų prakilnybe, pasilikite čia, — paprašė senjoras Lemas.

— Eik, eik, — šypsodamasis atsakė Andrea. — O kai numirsiu, prašau niekam nesakyti, kaip ant tavęs pykdavau.

— Jūsų prakilnybe!

— Labos nakties, — ištarė Andrea.

Ir senjoras Lemas išėjo.

Andrea patraukė link atvirų durų, mostu paprašęs Tonijaus palaukti. Jis nuėjo į didelį stačiakampio formos kambarį, kuriame Tonijus niekada nesilankė. Tiesą sakant, niekada anksčiau neužeidavo nė į tą kambarį, kur stovėjo dabar, bet kitas jam pasirodė tiesiog nuostabus: pro vitražinius langus atsivėrė vaizdas į kanalą, o knygų lentynos pasieniuose kilo iki pat lubų. Ant sienų jis pamatė žemėlapius, vaizduojančius visas plačias Venecijos imperijos teritorijas. Ir net iš tos vietos, kur stovėjo, suprato, jog ten ne dabartinė, o senoji Venecija. Labai senų laikų. Argi dauguma tų valdų nebuvo prarastos? Tačiau čia, ant tos sienos, Venecija iki šiol tebebuvo tikrų tikriausia imperija.

Ūmai berniukas pastebėjo, kad tėvas stovi kitapus slenksčio ir mąsliai jį stebi.

Tonijus žengtelėjo į priekį.

— Ne, palauk, — sustabdė Andrea. Jis ištarė šiuos žodžius be garso, lyg kalbėtų pats su savimi. — Neskubėk čionai įeiti. Dabar tu dar berniukas. Bet tą akimirką, kai įžengsi čionai, turi būti pasirengęs tapti šių namų šeimininku, kai tik aš juos apleisiu. Dabar dar pamąstyk mažumėlę apie tą gyvenimo iliuziją, kurią tau sukūriau. Pasimėgauk savo paties nekaltybe. Pastaroji visuomet įvertinama tik ją praradus. Prieik prie manęs, kai manysi esąs pasirengęs.

Tonijus nieko neatsakė. Jis nuleido akis sąmoningai ir ryžtingai paklusdamas šiam įsakymui, ir pasistengė prisiminti visą savo gyvenimą. Įsivaizdavo save senajame archyve žemutiniame aukšte, išgirdo žiurkių krebždesį, vandens teliūškavimą. Jam atrodė, kad juda pats namas, štai jau du šimtmečius stovintis viršum pelkės. O paskui, pakėlęs akis, greitai ir tyliai ištarė:

— Tėve, leiskite man įeiti.

Ir tėvas jam linktelėjo. 13

Tik po dešimties valandų Tonijus vėl atvėrė tėvo kabineto duris. Skaidri ryto saulės šviesa skverbėsi iš gatvės, kai ėjo į didžiąją svetainę, o iš ten — link centrinių palaco durų.

Tėvas liepė jam išeiti iš namų, pastovėti vienam aikštėje ir pasižiūrėti kasdieninį spektaklį — valstybės veikėjų kelionę Broglio. O Tonijus ir pats troško to labiausiai pasaulyje. Jam atrodė, tarytum yra apsuptas stebuklingos tylos, kurios niekas negali sutrikdyti.

Atsistojęs ant mažos prieplaukos prie pat durų, jis pakvietė gondoljerą ir nuplaukė aikštėn.

Iki Šeštinių šventės liko tik viena diena, tad žmonių aikštėje susirinko itin daug. Valstybės vyrai stovėjo išsirikiavę ilga virtine priešais Dožų Rūmus ir ceremoningai lenkėsi vienas kitam, o praeiviai pagarbiai bučiavo ilgas jų rankoves.

Tonijus pagalvojo, kad dabar jis visiškai vienas bei visiškai laisvas ir kad nuo šiol abu dalykai anaiptol nebuvo lygiareikšmiai.

Tėvo papasakota istorija buvo pilna sukrėtimų, permirkusi realybės krauju bei didžiuliu sielvartu. Treskių giminės likimas buvo jos dalis.

Visą gyvenimą Tonijus laikė Veneciją didinga Europos imperija. Užaugo tvirtai įsitikinęs, kad Šviesiausioji yra pati seniausia ir stipriausia Italijos valstybė. Žodžiai „imperija“, „Kandija“, „Morėją“ jo sąmonėje siejosi su senais šlovingais mūšiais.

Bet per šią vieną ilgą naktį Venecija jo akyse pavirto sukriošusią, gęstančia valstybe, klibikščiuojančia molinėmis netrukus sugriūsiančio koloso kojomis. 1645 metais buvo prarasta Kandija, ir tie karai, kuriuose dalyvavo Andrea su sūnumis, nepadėjo jos susigrąžinti. O 1718 metais Venecija visiems laikams buvo išprašyta iš Morėjos.

Iš imperijos nebeliko nieko, išskyrus patį didingąjį miestą ir kelias aplinkines valdas: Paduvą, Veroną, mažus miestelius bei nuostabias vilas palei Brentos upę.

Venecijos ambasadoriai nebeturėjo įtakos kitų šalių rūmuose, o užsienio diplomatai atvykdavo Venecijon dažniausiai ne politiniais sumetimais, bet dėlei malonumo.

Venecijon juos traukė ne kas kitas, o didelis aikštės keturkampis, triskart per metus apimamas karnavalo bakchanalijos, juodos gondolos, slystančios vandens gatvėmis, neįtikėtini šventojo Morkaus bazilikos turtai ir grožis, „Pietos“ našlaičių choras. Opera, tapyba, dainuojantys gondoljerai, Murano stiklas.

Štai čia slypėjo dabartinės Venecijos esmė, jos žavesys, jos galybė. Tiesą sakant, kaip tik visa tai Tonijus matė ir mylėjo visą laiką, kiek siekė jo atmintis; tačiau, išskyrus išorinį žavesį, daugiau nieko nebeliko.

Vis dėlto čia buvo jo miestas, jo valstybė. Tėvas perdavė jam šią Veneciją. Jo protėviai buvo tie tolimi herojiškosios istorijos kovotojai, kurie pirmieji įžengė į šias ūkanotas pelkes. Treskių giminės gerovė, kaip ir daugelio Venecijos giminių, priklausė nuo prekybos su Rytais.

Nepaisant to, ar Šviesiausioji valdė pasaulį, ar tik dominavo jame, ji buvo Tonijaus likimas.

Jos nepriklausomybė — tai jo rūpestis, jo ir tų patricijų, kurie tebestovėjo prie valstybės vairo. Ir Europai, trokštančiai gauti šį kerintį brangakmenį, niekada nepavyks prisisegti jo prie krūtinės.

— Tu iki pat paskutinio atodūsio laikysi priešus už Venecijos vartų, — energingu, pakylėtu balsu ištarė Andrea, toks pat įkvėpimas bei energija švietė jo akyse.

Tokia buvo šventa patricijaus pareiga šioje epochoje, kai iš prekybos su Rytais sukrauti turtai tirpo švaistomi azartiniams lošimams, pompastikai bei reginiams. Tokia buvo Treskių giminės atstovo pareiga.

Bet pagaliau atėjo momentas, kai Andrea turėjo atskleisti sūnui savo paties istoriją.

— Man žinoma, kad tu išgirdai apie savo brolį Karlą, — pradėjo tėvas virptelėjusiu balsu. — Pasirodo, tereikėjo tau peržengti slenkstį, ir pasaulis suskubo sugriauti iliuzijas, užversdamas ant tavęs tą seną skandalą. Alesandras man papasakojo apie tavo brolio draugužį, vieną iš daugelio sąjungininkų. Į jį panašūs žmonės vis dar oponuoja man Didžiojoje taryboje, senate, visur, kur tik gali turėti įtakos. O tavo motina papasakojo man apie atradimą, kurį padarei tyrinėdamas valgomajame kabantį portretą. Ne, ne, nepertraukinėk manęs, sūnau. Aš ant tavęs nepykstu. Man dera pačiam papasakoti tau viską, kol kiti neiškraipė tiesos bei nepasinaudojo ja, siekdami savų tikslų. Išklausyk ir suprask. Kas beliko man, kai grįžau namo po tiekos pralaimėjimų? Trys sūnūs mirė, o žmona užgeso iš sielvarto bei nukamuota sunkios ligos. Kodėl Viešpats panoro išsaugoti man tik jaunėlį sūnų, tokį nenuolankų ir audringo būdo, jog didžiausio pasimėgavimo jam teikė neklusnumas tėvui? Tu matei jo atvaizdą bei prisimeni, koks jis panašus į tave, tačiau čia panašumai ir baigiasi, nes tu neabejotinai pasižymi ypatingu charakterio tvirtumu. O aš turiu tau pasakyti, jog visas blogiausias šių laikų savybes įkūnija tavo brolis Karlas. Malonumų mylėtojas, pametęs galvą dėl primadonų bei poezijos, azartinių lošimų ir išgertuvių mėgėjas, amžinas vaikas, nepripažįstantis valstybės tarnystės šlovės, be to, nepasižymintis nė menkiausia narsa.

Andrea nutilo, tarsi nežinodamas, ką dar pasakyti. Paskui nuvargusiu balsu tęsė:

— Tu, kaip ir aš, žinai, kad patricijui santuoka be Didžiosios tarybos leidimo reiškia giminės nutraukimą. Pasirinkdamas nekilmingą, beturtę nuotaką, visiems laikams išbrauktum Treskių giminę iš „Aukso knygos“. Tavo vaikai taptų tiesiog eiliniais Šviesiausiosios piliečiais. Nepaisant to, jis, nuo kurio aistros priklausė mūsų giminės tąsa, leido laiką švaistūnų draugijoje bei atmesdavo visas partijas, kurias mėgindavau jam suorganizuoti. Ir galų gale išsirinko žmoną pats, bet taip, kaip galėjo pasirinkti meilužę. Merginą be vardo, be kraičio, didiko iš glūdumos dukterį, neturinčią nieko daugiau, išskyrus grožį. „Aš ją myliu, — pareiškė jis man. — Ir neiškeisiu į jokią kitą!“ O kai pamėginau paprieštarauti jo sprendimui bei nukreipti taip, kaip liepė pareiga, jis vynu užpiltomis akimis paliko savo namus ir patraukė į vienuolyną, kuriame gyveno mergina, o paskui gudrumu bei apgaule pagrobė ją iš ten!

Andrea pernelyg susijaudino ir negalėjo tęsti.

Tonijui norėjosi ištiesti ranką, nuraminti tėvą. Andrea kančia kėlė jam fizinį skausmą, o ir pats pasakojimas gerokai gąsdino.

Andrea atsiduso.

— Ar įstengi tu, būdamas tokio gležno amžiaus, suprasti, kaip įžūliai jis pažeidė įstatymą? Už tokį elgesį kur kas didesni žmonės būdavo paskelbiami nusikaltėliais, ieškomi po visą Veneciją, pasmerkiami kalėti iki gyvos galvos.

Andrea vėl nutilo. Net įniršusiam jam stigo narsos pasakoti šią istoriją.

— Ir šitaip pasielgė mano sūnus. Jis buvo tikras pragaro išpera, štai ką aš tau pasakysiu. Tik mūsų vardas bei padėtis sulaikė baudžiančią valstybės ranką, kai maldavau suteikti man laiko, kad galėčiau įkrėsti jam proto. Ir štai, vidury baltos dienos, tavo brolis išdygo priešais mane tiesiog Broglio. Girtas, apsiblaususiu žvilgsniu, vapantis visokias nešvankybes, jis ir toliau deklaravo savo amžiną meilę tai puolusiai mergužėlei. „Sumokėkite, kad ją įtrauktų į „Aukso knygą“! — reikalavo jis. — Jūs turite priemonių. Jūs galite taip padaryti!“ Ir čia pat, patarėjų bei senatorių akivaizdoje, pareiškė: „Duokite sutikimą arba aš vesiu be jo!“ Ar tu supranti, Tonijau? — Andrea nesitvėrė pykčiu. — Juk jis tebebuvo vienintelis mano įpėdinis. Ir štai jis mėgino išplėšti mano leidimą šiai skandalingai sąjungai! Aš turėjau sumokėti, kad ji būtų įtraukta į „Aukso knygą“, paversti ją kilminga dama bei duoti sutikimą tuoktis arba pamatyti, kaip manąją sėklą išnešioja vėjas, pamatyti senos kaip pati Venecija giminės baigtį!

— Tėve, — pradėjo Tonijus, nebepajėgdamas tylėti.

Bet Andrea dar nesileido pertraukiamas.

— Visa Venecija nukreipė į mane žvilgsnius, — tęsė virpančiu balsu. — Visi laukė, ar leisiuosi vedžiojamas už nosies savo sūnaus. Mano giminaičiai, mano bendražygiai... visi užgniaužę kvapą laukė... o mergina? Ką ji? Apimtas apmaudo, aš nusprendžiau pažvelgti į tą moterį, kuri privertė mano sūnų paniekinti pareigą...

Pirmą kartą per visą laiką tėvo žvilgsnis nukrypo į Tonijų. Akimirksniui pasirodė, tarytum Andrea pametė pasakojimo giją ir svarsto, kaip jam gyventi toliau. Bet paskui pratęsė.

— Ir ką gi aš aptikau? — atsiduso jis. — Salomėją, klastingais kerais apraizgiusią neatsparią mano sūnaus sielą? Ne! Ne, ji buvo nekaltas kūdikis! Mergaitė, ne vyresnė už tave dabar, liesutė it berniukas, švelni, tamsi ir nekalta kaip miško žvėrelis, nieko nežinanti apie šį pasaulį, išskyrus tai, ką jis nusprendė jai parodyti. Aš nesitikėjau, kad pajusiu užuojautą tai trapiai merginai, praradusiai garbę. Bet ar gali numanyti mano įtūžį, nukreiptą į vyrą, kuris taip negailestingai su ja pasielgė?

Nenupasakojamas siaubas apėmė Tonijų. Ir jis vėl pertraukė tėvą.

— Prašau, patikėkite, — sukuždėjo, — aš jums esu ir būsiu paklusnus bei ištikimas sūnus.

Andrea linktelėjo. Jo akys vėl nukrypo į Tonijų.

— Visus tuos metus aš tave stebėjau įdėmiau, nei pats numanei, sūnau, ir tu, nė pats to nenujausdamas, tapai geriausiu atsaku į mano maldas.

Bet buvo aišku, kad niekas dabar negali nuraminti Andrea. Jis užsispyrė pabaigti savo pasakojimą manydamas, kad atėjo metas atskleisti sūnui viską.

— Tavo brolis nebuvo suimtas. Nebuvo nubaustas. Aš sulaikiau jį ir įsodinau į laivą, vykstantį į Stambulą. Suorganizavau jam paskyrimą ten, leidęs suprasti, jog, kol esu gyvas, jis niekada nepamatys gimtojo miesto. Aš konfiskavau jo turtą, nutraukiau bet kokią paramą iki tol, kol jis nulenks galvą ir ims vykdyti pasiūlytas pareigas. Ir aš — aš pats, sulaukęs solidaus amžiaus — vedžiau žmoną, ir ji pagimdė man vaiką, nuo kurio dabar priklauso šios giminės gyvybė.

Tėvas nutilo, tačiau kad ir koks buvo nusikamavęs, atrado savyje jėgų tęsti.

— Jis turėjo sulaukti kur kas griežtesnės bausmės! — pareiškė, vėl žvelgdamas tiesiai į Tonijų. — Galbūt jo motinos meilė jam mane sulaikė. Nuo pat gimimo jis tapo jos džiaugsmu, visi tai žinojo. — Andrea akys apsiblausė, tarsi mintims pirmą kartą susipynus jo galvoje. — Ir broliai jį taip mylėjo. Karlo lengvabūdiškumas jų neerzino. Ne, jiems patiko jaunėlio pokštai, eilės, kurias rašė, tušti tauškalai. O, jie beprotiškai jį mylėjo! „Karlas! Karlas!“ Dėkui Dievui, nė vienas nesulaukė tos dienos ir nepamatė, kaip neprilygstamas žavesys leido jam suvilioti nekaltą merginą, kaip karštakošiškumas virto demonstratyviu neklusnumu. Viešpatie, ką man beliko daryti? Aš pasirinkau vienintelį man gėdos nedarantį sprendimą.

Andrea suraukė antakius. Jo balsas iš nuovargio skambėjo taip tyliai, jog akimirksnį atrodė, tarytum kalba pats su savimi. Bet paskui pyktis jį sustiprino.

— Aš jo atžvilgiu pasielgiau dieviškai gailestingai! — karštai šūktelėjo jis. — Netrukus Karlas susitaikė ir pradėjo eiti savo pareigas. Pragyvendavo iš mokamo atlyginimo. Ir klusniai tarnavo Respublikai rytuose, vis siūdamas prašymus suteikti leidimą grįžti. Jis maldavo mano atleidimo. Bet aš niekada neleisiu jam grįžti namo! Deja, šitaip nesitęs amžinai. Jis turi draugų Didžiojoje taryboje ir Senate — tai tie patys berniūkščiai, drauge su juo linksmai leidę jaunystę. Kai aš numirsiu, jisai sugrįš į šiuos namus, kurių paveldėtoju visuomet buvo. Bet tuomet jau tu, Tonijau, čia šeimininkausi. Po kelerių metų vesi merginą, kurią tau išrinkau. Tavo vaikai paveldės Treskių vardą ir turtą.

Ryto saulė apšvietė auksinį švento Morkaus liūtą. Žaižaruojanti šviesa persmelkė ilgus, grakščius arkadų lankus, išnykstančius margoje judančioje minioje, ir didingą varpinės smailę, staigiai šaunančią į dangų.

Tonijus stovėjo priešais mozaiką, mirguliuojančią viršum katedros durų. Žvelgė į keturis milžiniškus bronzinius žirgus ant postamentų.

Jis nesipriešino nešamas minios ir judėdamas nesąmoningu ritmu nenuleido akių nuo gausybės aplink kylančių portikų bei kupolų.

Dar niekad nejautė tokios meilės Venecijai, tokios tyros ir pasiaukojančios ištikimybės jai. Bet kartu suvokė tam tikru atžvilgiu esąs dar per jaunas suvokti ją ištikusią tragediją. Ji atrodė pernelyg didinga, pernelyg neįveikiama.

Atsisukęs į atvirus vandenis, ramią, ribuliuojančią lagūną, jis pirmą kartą gyvenime pasijuto esąs savo gyvenimo šeimininkas.

Tačiau nusikamavęs, susirūpinęs tėvas paliko jį vos prieš valandą; nuolankumas jo veide kėlė siaubą. Atmintyje iškilo paskutinieji Andrea žodžiai: „Jis sugrįš, kai aš numirsiu. Vėl pavers namus mūšio lauku. Aš ne sykį gavau iš jo laiškus, kuriuose įtikinėjo vesiąs bet kurią merginą, kurią aš išrinksiu, jei tik leisiu jam vėl regėti mylimą Veneciją. Bet jis niekada neves! Ak, jei tik aš galėčiau savo akimis pamatyti tave, vedantį nuotaką prie altoriaus, išvysti tavo sūnus, stebėti tave pirmą kartą užsivelkantį patricijaus mantiją ir užimantį teisėtai priklausančią vietą Didžiojoje taryboje! Bet laiko nebėra, Viešpats aiškiai man rodo, jog turiu parengti tave būsimiems išbandymams. Dabar supranti, kodėl siunčiu tave į pasaulį, kodėl atimu iš tavęs vaikystę prisidengdamas pasakėle, esą turi lydėti savo motiną? Tu privalai būti pasirengęs, kai išmuš valanda. Turi pažinti pasaulį, jo pagundas, jo vulgarumą bei žiaurumą. Prisimink: kai tavo brolis vėl atsiras po šiuo stogu, manęs jau nebebus, bet Didžioji taryba ir įstatymas palaikys tavo pusę. Ir tavo brolis pralaimės mūšį, kaip pralaimėjo jį anksčiau: tavyje — mano nemirtingumas“. 14

Giedras dangus mėlynavo viršum namų stogų, tik keli balti debesėliai plaukė tolyn nuo jūros. Tarnai zujo po namus džiugiai pranešdami, kad jūra rami ir „Bucintoro“ tikrai galės dožą gyvą bei sveiką nugabenti į švento Nikolo del Lido bažnyčią. Visi langai viršum Didžiojo kanalo atsivėrė įsileisdami švelnų brizą, namų slenksčius apdengė spalvingi kilimai, papuošti vėjo plaikstomomis vėliavomis. Šis reginys buvo didingiausias iš visų Tonijaus iki tol matytų.

Kai juodu su Mariana ir Alesandru pasipuošę nusileido į mažutę prieplauką, jis susivokė garsiai šnibždąs: „Aš čia, viskas vyksta iš tikrųjų!“ Atrodė visiškai neįtikėtina, kad jis tampa tiek kartų iš tolo stebėtos panoramos, dalimi.

Tėvas mojo iš balkono, esančio viršum pagrindinių durų. Mėlynu aksomu išklotą gondolą puošė gėlių girliandos. Netgi didysis irklas buvo paauksuotas, ir skaisčiai mėlyną uniformą vilkintis Brunas, paėmęs jį, nukreipė valtį į srauto vidurį, kur juos apsupo kitų garbingų šeimų valtys. Plaukdama šimtų kitų kilvateryje, jų gondola nusiyrė pasroviui, kanalo žiočių ir aikštės pusėn.

— Štai jis! — sušnibždėjo Alesandras, rodydamas į žėrintį bei tviskantį „Bucintoro“, išmetusį inkarą, o aplink šmirinėjančios gondolos stengėsi užsiimti vietą. Milžiniškoje auksu ir purpuru švytinčioje galeroje stovėjo dožo sostas ir auksinių statulų eilė. Tonijus kilstelėjo motiną suėmęs už liekno liemens bei nusišypsojo pastebėjęs iš nuostabos žado netekusį Alesandrą.

Jis ir pats netilpo savam kailyje iš susijaudinimo. Neabejojo, jog visam gyvenimui įsimins akimirką, kai fanfaros šaižiai ir didingai pranešė, jog procesija žengia pro Dožų rūmų duris.

Jūrą nuklojo gėlės. Žiedlapiai dengė bangų keteras taip tankiai, jog vanduo tapo panašus į kietą paviršių. Išplaukė auksiniai vyriausiųjų teisėjų laiveliai, iš paskos — ambasadorių, o šiems įkandin — popiežiaus nuncijaus. Saliutavo lagūną užpildžiusių didelių karinių bei prekybinių laivų patrankos po besiplaikstančiomis vėliavomis.

Ir štai pagaliau visas laivynas pajudėjo link Lido švyturio.

Šūksniai, riksmas, šnekos, juokas Tonijui sumišo į vieną nuostabų, ausį glostantį gaudesį.

Bet niekas negalėjo prilygti minios klyksmui, išsiveržusiam tuo momentu, kai dožas įmetė į vandenį žiedą. Suskambo visi salos varpai, sutrimitavo trimitai, tūkstančiai triumfuojančių balsų susiliejo į bendrą chorą.

Atrodė, tarsi visas miestas išplaukė į jūrą ir vieningai suriko. Paskui triukšmas aprimo, valtys nulaviravo link salos, palikdamos paskui save vandenyje ilgus šilko bei atlaso šleifus. Beprotiškas svaiginantis chaosas. Saulė akino Tonijų; jis pakėtė ranką prisidengdamas akis, ir Alesandras jį prilaikė, kad nepargriūtų. Šalimais slinko Lizanių šeimos valtys. Jų gondoljerai vilkėjo rožinius drabužius, o tarnai mėtė į vandenį baltas gėles. Katrina abiem rankom dalijo oro bučinius, sidabrinio damasto suknelė plazdėjo purenama vėjo.

Visko buvo pernelyg daug. Apsvaigęs Tonijus juto nuovargį, jam norėjosi pasislėpti kokiame nors tamsiame kamputyje ir pasimėgauti įspūdžiais.

Kas gi dar galėjo įvykti? Kai Alesandras pasakė, jog dabar jie trauks į puotą Dožų rūmuose, Tonijus vos nenusijuokė.

Šimtai svečių susėdo aplink ilgus, baltomis staltiesėmis apdengtus stalus. Nesuskaitoma daugybė žvakių degė raižytinėse sidabro žvakidėse, virtinės tarnų gigantiškais padėklais nešiojo puikiausius patiekalus: vaisius, ledus, karštą mėsą. O pulkai prastuomenės pasieniuose žiūrėjo šį begalinį spektaklį.

Bet Tonijui ne valgis rūpėjo. Mariana be paliovos pašnibždom jam aiškino, kuo žymus vienas ar kitas svečias, o Alesandras nuleidęs balsą pasakojo paskutiniąsias naujienas pasaulio, kuris pasirodė besąs toks nuostabus ir pilnas malonių stebuklų. Vynas išsyk siūbtelėjo Tonijui į galvą. Kitapus migloto tako jis pastebėjo Katriną. Ši akinamai jam nusišypsojo. Iš šviesių plaukų sudėliota daili šukuosena, papurusi garbanėlėmis, o aukštą krūtinę puošė deimantai.

Tetulės skruostai liepsnojo ryškiu raudoniu, dėl ko ji tapo panaši į idealias gražuoles iš paveikslų, kurie ūmai jam pasirodė esantys realūs; ji buvo tokia putli, nuostabi.

Alesandras jautėsi it žuvis vandeny: jis supjaustė mėsą Marianos lėkštėję, pastūmėjo jai kliudančias žvakes ir nė akimirksniui nepaliovė jos globojęs. „Idealus kavalierius!“ — pagalvojo Tonijus.

Stebėdamas jį, vaikinas vėl susimąstė apie kastratų paslaptį. Ką jautė Alesandras? Ką reiškia būti tokiu kaip jis? Ir nepaisant to, kad jį žavėjo neskubrios Alesandro rankos, šiek tiek nuleistos blakstienos, kerėjo įstabi gracija, kuria pasižymėjo kiekvienas dainininko judesys, Tonijus nejučia krūptelėjo. „Nejaugi jis niekada nesielvartauja dėl savo likimo? Nejaugi jo niekada negriaužia kartėlis?“

Vėl užgrojo smuikai. Prie centrinio stalo nuskambėjo galingas juoko protrūkis. Pro šalį linktelėdamas praėjo senjoras Lemas.

Prasidėjo karnavalas. Minios žmonių veržėsi į aikštę.

Visi apžiūrinėjo išstatytus didingus paveikslus; juvelyrų ir stiklapūčiu prekystaliai žaižaravo, apšviesti atvirų kavinių žiburių, o jose gausybė žmonių vaišinosi šokoladu, vynu bei ledais. Krautuvėlėse puikavosi išdėlioti krištoliniai sietynai ir nuostabūs audiniai, o minios žmonių ganė akis gėrėdamiesi atlaso, šilko ir damasto įvairove.

Gigantiška aikštė atrodė beribė. Buvo šviesu tarsi vidurdienį, o apskritos išlenktos švento Morkaus bazilikos mozaikos, iškilusios viršum visų, kibirkščiavo it gyvos bei stebėjo viską aplinkui.

Alesandras ir toliau vykdė savo pareigas. Ne kas kitas, o jis atvedė Marianą su Tonijum į mažą krautuvėlę, kur jie tuojau pat buvo aptaisyti bautomis15 ir domino.

Tonijui nė sykio neteko dėvėti bautos, kreidos baltumo paukštiškos kaukės, dengiančios ne tik veidą, bet ir galvą. Kai kaukė palietė jo nosį bei akis, Tonijus užuodė keistą kvapą. Linktelėjęs pažvelgė į veidrodį, nustebo vietoje savęs pamatęs kažkokį nepažįstamąjį. Dėl to kaltas buvo domino — ilgas juodas drabužis iki pat žemės — paverčiantis žmones visiškai neatpažįstamais. Dabar negalėjai suprasti, kuris iš jų vyras, o kuri — moteris. Iš po domino nebesimatė Marianos suknelės, ji pavirto mažu gnomu, besijuokiančiu saldžiu, skambiai virpančiu juoku.

Alesandras šalia jos atrodė it vaiduoklis.

Vėl išnirę į akinančią šviesą, dabar jie tebuvo trijulė tarp šimtų tokių pat bevardžių, beveidžių žmonių, pasiklydusių minioje, prispaustų vienas prie kito, apsuptų orą užpildžiusios muzikos bei šūksnių, tarp daugybės kitų, apsitaisiusių įmantriais, fantastiškais kostiumais.

Gigantiškos komedijos del arte figūros pakilo virš minios. Jos panėšėjo į siaubingai išsipūtusias lėles, išdažyti jų veidai groteskiškai švytėjo po fakelais. Tonijus netikėtai pastebėjo, kad Mariana bemaž raitosi iš juoko. Alesandras, į kurio ranką motina rėmėsi, kažką sušnibždėjo jai į ausį. Tuomet ji laisvąja ranka įsikibo į Tonijų.

Staiga kažkas jiems sušuko:

— Tonijau! Mariana!

— S-š-š! Kaip tu mus atpažinai? — paklausė Mariana.

Bet Tonijus irgi atpažino savo tetą Katriną. Jos veidą tik iki pusės dengė kaukė, po kuria įžūliai bei žavingai raudonavo mažas burnos pusmėnulis. Jis pajuto užplūstantį geismą ir sutriko. Išsyk atmintyje iškilo Betina, mergaitė, patarnavusi kavinėje. „Įdomu, ar man pavyktų tą mažylę surasti?“

— Mielasis! — Katrina jį prisitraukė. — Juk čia tu, tiesa?

Nuo jos bučinio apsisuko galva.

Jis atsitraukė atgal. Netikėtas kietumas tarp kojų varė iš proto. Jis būtų verčiau miręs, nei leidęs jai tai pajusti, bet kai moters ranka, apsivijusi jo kaklą, palietė audinio nepridengtą vietą, pasijuto bemaž pasiekęs žeminančio sukrėtimo ribą, kurio neįstengtų nuslėpti. Katrina spaudėsi prie jo, o jis jautėsi bemaž sužlugdytas.

— Tikriausiai įvyko kažkoks neįtikėtinas dalykas, jei tavo tėvas leido išeiti į gatvę jums abiem? — paklausė Katrina ir, dėkui Dievui, nusisuko į Marianą.

Tonijui prieš akis netikėtai iškilo namas: tamsūs kambariai, migloti koridoriai. Jis išvydo tėvą, vienišą stovintį blausiai apšviesto kabineto viduryje, kai ryto saulė vaikė žvakių liepsnelių metamus šešėlius. Kaulėta it skeletas Andrea figūra tarytum sulinko nuo istorijos svorio.

Jis staigiu judesiu atlapojo langus. Lijo lietus, nors ir nepakankamai stiprus, kad išguitų iš aikštės žmones. Ji liko užtvindyta minios, kai Tonijus su Mariana pagaliau iš ten išsmuko. Siaura šonine gatvele Alesandras juos atvedė prie kanalo ir pakvietė gondolą. Ir štai dabar, nusivilkęs permirkusius, sulamdytus drabužius, Tonijus parimęs ant palangės žvelgė į ūkanotą bežvaigždį dangų, iš kurio be garso liejosi sidabrinis lietus.

— Kur manieji dainininkai? — sušnibždėjo jis.

Jam norėjosi patirti liūdesį, nekaltybės praradimą bei gyvenimo sunkumą, bet jeigu tai, ką jautė, buvo liūdesys, šis jausmas pasirodė besąs žavingai saldus. Nesvarstydamas jis garsiai pašaukė dainininkus. Ir pajuto, kaip jo balsas perskrodė tamsą. Garsai, tarytum apčiuopiami, išsiveržė į laisvę, o kažkur iš tamsos bei to, išorinio, pasaulio atsiliepė kitas balsas, lengvesnis, švelnesnis, ir Tonijus pamanė, jog tai moteriškas balsas, kviečiantis jį.

Sudainavo kažkokį niekniekį. Dainavo apie pavasarį ir meilę, apie gėles ir lietų, jo frazės buvo sklidinos spalvingų vaizdinių. Traukė garsiau ir garsiau, o paskui nutilo ir sulaikęs kvapą klausėsi savo aido.

Dainininkai sukiojosi visur jį supančioje tamsoje. Tenorai pasigavo jo pradėtą melodiją. Kažkieno balsas ataidėjo iš kanalo. Sužvangėjo tamburinai, suskambo gitaros... Parklupęs, ranka įsikibęs į palangę, Tonijus tyliai juokdamasis pamažėle pasidavė miegui.

Ūmai išplaukė miglotas pavidalas. Karlas ryškiai raudona mantija tėvo glėbyje. O paskui staiga atsidūrė visai kitoje vietoje ir paklaikęs iš siaubo išgirdo klykiančią motiną.

— Bet kodėl jinai klykė?

Tėvas atsakė greitai, konfidencialiu tonu, tačiau jo atsakymo prasmė nepasiekė Tonijaus. Tikrovėje jis niekada nebūtų išdrįsęs užduoti tokio klausimo.

„Gal ji buvo toji pati nuotaka, kurios atsisakė Karlas? Gal taip? Gal ji — toji, kurios Karlas nevedė? Bet kodėl? Kodėl? Ar jinai jį mylėjo? O paskui buvo ištekinta už tokio seno žmogaus...“

Jis staigiai nubudo. Nepaisant šilto drėgno oro, jį krėtė drebulys. „O ne, — pagalvojo, — aš niekada, niekada neužsiminsiu apie tai jai girdint“. Ir vėl užmigęs pamatė brolio veidą, pamažu išryškėjantį paveikslo paviršiuje. 15

Andželas ir Bepas atrodė sutrikę. Lena tūpčiojo apie Marianos suknelę, nors toji vis kartojo:

— Lena, aš užsimesiu domino, niekas jos nė nepamatys.

Tuo tarpu Alesandras šaltakraujiškai vykdė savo pareigas. Bet kodėl Andželas su Bepu negalėjo išeiti iš namų ir iš širdies pasilinksminti? Jie tesugaišo maždaug penkias sekundes, kol nusilenkė, linktelėjo ir išnyko.

Aikštę tvindyte užtvindė žmonės, ir trijulė vos ne vos yrėsi į priekį. Aplinkui, ant sukaltų pakylų, savo meną rodė žonglieriai, mimai, botagais pliaukšintys laukinių žvėrių tramdytojai. Akrobatai vartėsi kūlio žiūrovams virš galvų, o vėjas vis atpūsdavo šiltą lietų, kuris nieko negąsdino.

Tonijui atrodė, jog juos vis pagauna gyvas srautas, čia nunešdamas prie perpildytų kavinių, čia ištraukdamas iš po portikų. Jie maukė čia brendį, čia kavą, kartais atsisėsdavo prie staliuko tiesiog mažumėlę atsikvėpti ir šnekučiuodavosi iš po kaukių keistai skambančiais balsais.

O aplink nuolat pasitaikydavo žmonių pačiais įvairiausiais maskarado kostiumais. Ispanai, čigonės, indėnai iš laukinių Šiaurės Amerikos prerijų, elgetos aksominiais skarmalais, jaunuoliai, persirengę merginomis, išdažytais veidais, užsidėję aukštus perukus, ir moterys, persirengusios vyrais — mažos, grakščios, be galo žavingos su šilkiniais bridžiais bei apteptomis kojinėmis.

Norėjosi išmėginti taip daug, kad besiblaškydami ne visur suspėdavo. Mariana pageidavo išsiburti likimą, bet neįstengė atstovėti ilgos eilės prie stalo būrėjos, kuri šnibždėjo visokias paslaptis į ilgą vamzdelį, priglaustą prie ausies žmogui, trokštančiam sužinoti apie save visą tiesą, kad niekas, išskyrus jį patį, neišgirstų, kas jo laukia ateityje. Labiau pasisekė su laukiniais žvėrimis: liūtų riaumojimas kėlė šiurpą. Kažkokia moteris sugriebė Tonijų per juosmenį, triskart apsuko, tarsi šokdama laukinį šokį, ir paleido. Ir negalėjai tikrai pasakyti, ar ji buvo indų plovėja, ar užjūrio princesė. Vienu momentu jis atsišliejo į bažnyčios koloną bei pamėgino į viską pažvelgti iš šalies, išgujo iš sąmonės mintis, kas jam nutikdavo itin retai, ir stebėjo, kaip minia jo akyse virsta nuostabiu spalvų šėlsmu. Ant tolimos scenos vyko komedija, aktorių balsai skambėjo taip spigiai bei šaižiai, jog ūmai Tonijus panoro išnykti ir pailsėti palaco tyloje.

Bet štai staiga pajuto, kaip Marianos ranka išslydo iš jo. Atsigręžęs suvokė negalįs surasti motinos.

Apsidairė į šalis. O kur Alesandras?

Jam pasirodė, jog priešakyje tikrai regi aukštą Alesandro figūrą, bet figūra tolo. Atsisukęs atgal, Tonijus pamatė mažą bau tos bei domino slepiamą figūrėlę kito kaukėto žmogaus glėbyje. Rodos, jie bučiavosi ar kažką kuždėjo vienas kitam. Nepažįstamojo apsiaustas slėpė jųdviejų veidus.

— Mama! — Tonijus patraukė link mažosios figūrėlės, bet minia jį nunešė į šalį, nespėjus prisiartinti.

Paskui išgirdo už nugaros Alesandro balsą:

— Tonijau!

Alesandras jau keletą kartų kreipėsi kaip dera: „Jūsų prakilnybe!“ — bet nesulaukė atsako.

— Jinai išnyko! — desperatiškai ištarė Tonijus.

— Ji čia, — pasigirdo Alesandro atsakymas, ir vėl Tonijus pamatė šiurpoką mažą figūrėlę paukštišku veidu. Toji žiūrėjo tiesiai į jį.

Berniukas nusiplėšė kaukę, nusibraukė nuo veido prakaitą ir akimirksniui užsimerkė.

Jie sugrįžo namo likus dviem valandoms iki spektaklio teatre pradžios. Mariana, išsileidusi ilgus juodus plaukus, įsmeigusi akis kažkur į tolį, stovėjo tarsi pakerėta. O paskui, pastebėjusi susirūpinusį Tonijaus veidą, pasistiebė ir pabučiavo jį.

— Bet mama! — netikėtai atšoko jis. — Ten, prie katedros durų... Nejaugi kažkas... Kažkas tave...

Jis nutilo, nebepajėgdamas tęsti.

— Kažkas mane — ką? Kas tau? — šiek tiek susierzinusi paklausė motina ir krestelėjo plaukus. Jos veidas pagriežtėjo, lūpas ištempė nuostabos šypsena. — Aš neprisimenu nieko, kas nutiko prie katedros durų. Argi mes buvome prie katedros durų? Praėjo jau tiek valandų! O be to, — Mariana nusijuokė, — juk yra kam apginti mano garbę — aš turiu tave ir Alesandrą.

Tonijus žiūrėjo į ją bemaž pasibaisėjęs.

Jinai atsisėdo priešais veidrodį, Lena pradėjo segioti jai suknelę. Visi motinos judesiai buvo grakštūs, nors ir ne itin tvirti. Ji pakėlė stiklinį odekolono kamštuką prie lūpų.

— Ką man apsivilkti, ką man apsivilkti? O tu! Pasižiūrėk į save! Juk tu visą gyvenimą maldavai nusivesti tave į operą! Ar žinai, kas šį vakarą dainuos? — Jinai atsisuko į jį nuleidusi rankas ant suolelio pagalvių. Suknelė nuslydo nuo pečių, beveik apnuogindama krūtis, bet ji šito, rodos, nepastebėjo. Panėšėjo į vaiką.

— Bet, mama, man atrodo, kad aš mačiau...

— Liaukis pagaliau! — ūmai ji pakėlė balsą. Lena apstulbusi atšlijo, tačiau Tonijus nė nekrustelėjo. — Baik šitaip į mane žiūrėti! — dar garsiau riktelėjo motina, užsispaudusi rankomis ausis, tarsi negalėtų pakęsti savo pačios balso. Ji pradėjo dusti, veidas persikreipė.

— Ne, ne, nereikia... nereikia, — sušnibždėjo jis. Paglostė jai plaukus, patapšnojo per petį, ir ji pagaliau, giliai atsikvėpusi, suglebo visu kūnu. Paskui, dar sykį pažvelgusi į jį, dirbtinai nusišypsojo, vėl tapo švytinti bei bauginamai graži. Bet tai tetruko akimirksnį. Jos akis užtvindė ašaros.

— Tonijau, aš nepadariau nieko blogo, — ėmė skųstis ji, lyg būtų jo jaunėlė sesutė. — Tu neišdrįsi man visko sugadinti, tu negali! Per visus tuos metus aš pirmą kartą išėjau iš namų į karnavalą. Tu ne... Tu ne...

— Mama! — jis prispaudė jos veidą prie savo švarko. — Atleisk man.

Vos įėjęs į ložę, Tonijus suprato vargiai įstengsiąs ką nors išgirsti.

Dėl to nenustebo, mat jau žinojo: jeigu trijuose teatruose vienu metu rodomi skirtingi spektakliai, žmonės neišvengiamai ims vaikštinėti tarp teatrų, ir šioje sumaištyje dorai nepamatys nė vieno vaidinimo. Katrina Lizani, prisidengusi balta atlaso kauke, jau sėdėjo ložėje, nusisukusi nuo scenos, ir lošė kortomis su savo sūnėnu Vinčencu. Jaunieji Lizaniai mojo ir kažką šnypštė esantiems apačioje, o apyamžis senatorius, Katrinos vyras, snūduriavo paauksuotame krėsle, kartais nubusdamas tik tam, kad burbtelėtų, esą jau metas vakarieniauti.

— Eikš čionai, Alesandrai, — pakvietė Katrina, — ir papasakok, ar tiesa visa tai, kas kalbama apie Kafarelį. — Ji pratrūko juoktis dar prieš Alesandrui pabučiuojant jai ranką, o paskui pamojo Marianai, kad toji atsisėstų šalimais. — O tu, brangute, nė neįsivaizduoji, ką man reiškia matyti tave čia, tokią linksmą! Pagaliau elgiesi kaip žmogus!

— Bet juk aš ir esu žmogus, — sukuždėjo Mariana.

Ir prigludo prie Katrinos kažkaip jaudinamai vaikiškai. Tonijui atrodė neįtikėtina, kad ji jaučia kažkam prieraišumą, kad jisai pats gali jai kažką reikšti. Jam atrodė, jog tuoj pravirks. Arba uždainuos.

— Nagi, tavo ėjimas! — paragino Vinčencas.

— Nesuprantu, — niurzgėjo senasis senatorius, kuris, beje, buvo gerokai jaunesnis už Andrea, — kodėl aš turiu laukti visos šitos muzikos pradžios, negavęs vakarienės.

Livrėjomis vilkintys patarnautojai nešiojo vyno taures. Žilagalvis senatorius išliejo vyną, ant nėriniuotos apykaklės pasklido raudona dėmė. Seniokas bejėgiškai įsistebeilijo į dėmę. Kadaise jis buvo gražus vyras, ir iki šiol atrodė ganėtinai įspūdingai. Žili plaukai tankiomis bangomis krito atgal nuo smilkinių. Juodos akys bei kumpa nosis. Kai jis pakeldavo galvą, atrodė, jog labai didžiuojasi savo nosimi. Bet šiuo momentu labiau panėšėjo į vaiką.

Tonijus žengtelėjo į priekį. Parteris, kaip ir visi aukštai viršum jo, buvo jau užpildytas.

Kaukėti visi — nuo gondoljerų įduboje iki rimtų pirklių su visiškai juodai apsitaisiusiomis žmonomis pačiame viršuje. Balsų gaudesys bei taurių skambėjimas ritosi pastebimai ritmingomis bangomis.

— Tonijau, nors tu pernelyg jaunas, — tarstelėjo Katrina per petį. — Bet leisk tau papasakoti apie Kafarelį...

Tačiau jisai nepažvelgė į ją, nes nenorėjo matyti to žavingo žvėriško burnos plyšio, nepridengto ir neapsakomai raudono po balta kauke, teikiančia jos akims katiniškumo. Burgundiško atlaso gaubiamos jos rankos atrodė tokios minkštos, kad jis net sugriežė dantimis, akimirksniui įsivaizduodamas, kaip negailestingai jas gniaužia.

Vis dėlto Tonijus įdėmiai klausėsi visų tų niekų, kuriuos jie kalbėjo apie šį vakarą pasirodysiantį didįjį kastratą. Pavyzdžiui, apie tai, kad Romoje jį užklupo meilužės vyras tiesiog lovoje. „Lovoje“, — pasakė Katrina Lizani. Tonijaus veidas plykstelėjo, kai pagalvojo, jog motina ir Alesandras klausosi viso šito. Paskui, anot gandų, bėgti priverstas Kafarelis praleido naktį slėpdamasis vandens cisternoje. Dar daugybę dienų apgautojo vyro pasamdyti bravai16 visur jį persekiojo, bet dama pasiuntė jam savo sargybinius, kurie nuolat lydėjo dainininką, kol jis galų gale viską metęs išvažiavo iš miesto.

Staiga Tonijus prisiminė Andrea žodžius. Tėvas kažką kalbėjo apie pasaulį, apie išmėginimus, kuriuos pasaulis pateikia. Pasaulis... Bet jam nepavyko sutelkti minčių į nieką kitą, išskyrus Kafarelį. Pirmą kartą gyvenime jis turėjo išgirsti didįjį kastratą, tad visa kita galėjo palaukti, viskas, kas kėlė nerimą ir, šiaip ar taip, nuo jo nepriklausė.

— Šnekama, esą jis pasirengęs kautis su kiekvienu, kol bus pribaigtas, o jeigu kokia nors primadona itin daili, nė sekundei nuo jos nesitraukia. Ar čia tiesa, Alesandrai?

— Senjora, jūs žinote kur kas daugiau nei aš, — nusijuokė Alesandras.

— Duosiu jam penkias minutes, — pareiškė Vinčencas. — Ir jeigu jis neužvaldys mano širdies bei klausos, išvyksiu į „San Moise“17 viešbučio teatrą.

— Nebūk juokingas, — atsiliepė Katrina, — šiandien čia visas miestas. Šiandieną reikia būti tiktai čia! Be to, lyja lietus.

Tonijus apsuko krėslą, apžergė jį ir pažvelgė į nuleistą scenos uždangą. Jis išgirdo motiną nusijuokiant. Senatorius pasiūlė visiems vykti namo ir paklausyti, kaip žavingai ji dainuoja duetu su Tonijumi. O paskui jis galėsiąs pavakarieniauti. „Juk tu padainuosi man, brangioji?“

— Kartais jaučiuosi ištekėjusi už skrandžio, — pastebėjo Katrina. — Lošk iš savo drabužių, statyk vieną daiktą po kito, — kreipėsi jį Vinčensą. — Pirmiausia liemenę. Ne, marškinius. Man patinka marškiniai.

Tuo tarpu apačioje, salės gale, užvirė kautynės. Pasigirdo šūksniai ir trepsėjimas, o paskui labai greitai buvo įvesta tvarka. Dailios merginos vėl palei eiles nešiojo vyną bei lengvus užkandžius.

Alesandras it šešėlis dunksojo prie ložės sienos Tonijui už nugaros.

Ir štai pasirodė muzikantai, šiurendami natas susėdo ant aksomu aptrauktų kėdžių. Beje, šiugždėjimas girdėjosi iš visur: publika vartė libretus, sparčiai pardavinėjamus teatro vestibiulyje.

O kai jaunas, niekam nežinomas operos kūrėjas žengė į priekį, pasigirdo keli pasveikinimo šūksniai iš viršaus ir aplodismentų gaudesys.

Šviesa, rodos, šiek tiek priblėso, bet nepakankamai. Tonijus, įrėmęs rankas į smakrą, prisispaudė prie krėslo atlošo. Kompozitoriaus perukas ir sunkus brokato švarkas atrodė nevykusiai, jis be galo jaudinosi.

Alesandras nepritariamai krenkštelėjo.

Kompozitorius nerangiai žnektelėjo prie klavesino, muzikantai pakėlė strykus, ir netikėtai salę užliejo greita, linksma muzika.

Ji buvo graži, lengva, gyvybinga, be jokios užuominos apie tragediją ar blogą ženklą, ir išsyk pakerėjo Tonijų. Jis pasilenkė į priekį, nes kiti jam už nugaros plepėjo bei juokėsi. Prie balkono linkio Lemų šeima puotavo, nuo priešais juos stovinčių sidabrinių lėkščių kilo garas. Veltui kažkoks piktas anglas šnypštė, tildydamas plepius.

Tačiau pakilus uždangai iš visų pusių pasigirdo „ak“ ir „oi“. Paauksuoti portikai bei arkos kilo fone galinių dekoracijų, vaizduojančių beribį mėlyną dangų bei įstabiai mirguliuojančias žvaigždes jame. Žvaigždes uždengdavo debesėliai, o muzika, suskambusi netikėtai įsiviešpatavusioje tyloje, tikriausiai pasiekė gegnes. Kompozitorius uoliai spaudė klavišus, taip pat įnirtingai kratydamas pripudruotas garbanas, o tuo metu scenoje pasirodė prašmatniai išsipustę vyrai bei moterys ir pradėjo monotonišką, bet būtiną rečitatyvą, skelbiantį visiems gerai žinomą absurdišką istoriją, sudarančią operos siužetą. Kažkas kažkuo persirengė, kažkas buvo pagrobtas, kažkas įžeistas. Kažkas turėjo išsikraustyti iš proto. Laukė lokio ir jūrų siaubūno mūšis, po kurio herojė turėjo sugrįžti namo pas vyrą, laikiusį ją mirusia, o kažkieno brolis dvynys turėjo gauti dievų palaiminimą už tai, kad sutriuškino priešus.

Tonijus ketino libretą išstudijuoti vėliau. Dabar pastarasis jam ne itin rūpėjo. Bet jį išties varė iš proto motinos juokas ir garsūs šūksniai Lemų šeimos, kuriai kaip tik buvo patiekta kepta žuvis.

— Atleisk, — jis prasispraudė pro Alesandrą.

— Kur gi jūs einate? — didelė Alesandro ranka lengvai bei šiltai apkabino Tonijų.

— Žemyn. Aš turiu išgirsti Kafarelį. Pasilik su mano mama, neišleisk jos iš akių.

— Bet, jūsų prakilnybe...

— Tonijau, — nusišypsojo Tonijus. — Alesandrai, aš tau pažadu, prisiekiu garbe, kad nenueisiu niekur kitur, tik į parterį. Tu mane iš čia matysi. Aš privalau išgirsti Kafarelį.

Ne visi krėslai buvo užimti. Buvo tikimasi, kad spektakliui prasidėjus atvyks dar daugiau gondoljerų, kurie laisvai galėjo įeiti į salę. Štai tada išties prasidės grūstis. O dabar Tonijus lengvai prasibrovė pro minią link scenos ir atsisėdo vos už keleto pėdų nuo siautėjančio, griaudžiančio orkestro.

Dabar jis girdėjo tik muziką ir patyrė tikrą ekstazę.

Kaip tik tuo momentu scenoje pasirodė augalota, stotinga didžiojo Kafarelio figūra.

Daugelis visiškai pagrįstai šį Porporos18 mokinį laikė garsiausiu pasaulyje dainininku, ir kai jis ėjo link rampos užsidėjęs didžiulį baltą peruką, užsimetęs tamsiai raudoną apsiaustą, veikiau panėšėjo į dievą, o ne į karalių, kurio vaidmenį atliko šioje pjesėje. Gražus bei grakštus dainininkas ramiai atsistojo priešais salę, ryte ryjančią jį akimis. Paskui atlošė galvą, užtraukė pirmą galingą, stiprėjančią natą, ir visas teatras kaipmat nutilo.

Tonijui užgniaužė kvapą. Aplinkui sėdintys gondoljerai nesuturėjo tylaus aiktelėjimo ir nuostabos bei pasitenkinimo šūksnių. Viena nata traukiamas garsas stiprėjo ir pleveno taip, tarsi pats kastratas negalėtų jo sustabdyti. O pagaliau nutraukęs nėrė į pagrindinę arijos dalį, rodos, nė nepadaręs atsikvėpimo pauzės, taigi orkestras puolė jo vytis.

Šis balsas buvo absoliučiai neįtikėtinas, ne šaižus, bet įnirtingas, galingas. Baigiantis arijai, tobulas kastrato veidas persikreipęs tapo bemaž klaikus.

Pridažytą bei nupudruotą veidą, gaubiamą baltų garbanų lavinos, kiekvienas būtų pavadinęs kilniu, tačiau dainininko akyse liepsnojo ugnis. Kafarelis vaikštinėjo pirmyn ir atgal ant avanscenos, abejingai lenkdamasis tiems, kurie mojavo, plojo bei linksėjo jam iš ložių, trumpai žvilgčiodamas čia į parterį, čia į viršų, tarsi išsiblaškęs apie kažką galvotų.

Kai uždainavo primadona, opera staiga neteko viso savo žavesio. O gal taip nutiko todėl, kad Tonijus matė bruzdesį užkulisiuose, damas su šukomis bei šepečiais, grimuotoją, šepetėliu vėl ir vėl pudruojančią Kafarelį.

Tačiau plonytis, silpnas primadonos balselis narsiai sekė paskui kompozitoriaus klavesinu grojamą melodiją. Kafarelis atsistojo priešais dainininkę, atsukęs jai nugarą, tarsi toji nė neegzistuotų, ir atvirai nusižiovavo. Akimoju sukilęs žmonių balsų gaudesys beveik nustelbė muziką.

Tuo tarpu aplink Tonijų visi tikri spektaklio vertintojai pradėjo laidyti grubokus, bet taiklius vertinimus. Aukštos Kafarelio natos šiandien buvusios ne itin geros, o primadona apskritai tiesiog siaubinga. Mergina pasiūlė Tonijui raudono vyno taurę. Kišenėse naršydamas monetų, šis dirstelėjo į jos veidą po kauke ir pagalvojo: „Betina! Žinoma, čia ji!“ Bet paskui prisiminė tėvo žodžius bei parodytą pasitikėjimą ir sodriai nuraudęs nuleido akis.

Kafarelis vėl prisiartino prie rampos. Atmetė atgal raudoną apsiaustą. Žybtelėjo akimis pirmojo aukšto pusėn. O paskui dar sykį užtraukė tą nuostabų pirmąjį virpantį crescendo. Tonijus matė jam ant kaktos blizgantį prakaitą ir po žėrinčiu graikiškų šarvų metalu išsiplečiančią galingą krūtinės ląstą.

Klavesinas suklupo; styginiai sutriko: Kafarelis dainavo ne pagal muziką. Bet dainavo kažką, kas išsyk pasirodė pažįstama. Netikėtai Tonijus suprato — kaip ir visi aplink — kad jis atlieka primadonos ką tik užbaigtą ariją, negailestingai iš jos išsityčiodamas. Styginiai mėgino liautis groję, apstulbęs kompozitorius atitraukė rankas nuo klavišų. O Kafarelis pusbalsiu dainavo melodiją taip provokuojamai lengvai atkartodamas jos treles, jog sutriuškino visas dainininkės pastangas.

Parodijuodamas ilgas jos aukštąsias natas, traukė jas neįtikėtinai galingai, dėl ko šios skambėjo visiškai kvailai. Mergina apsipylė ašaromis, bet nepasitraukė nuo scenos. Kiti aktoriai paraudo iš pasipiktinimo.

Iš viršaus pasigirdo šnypštimas, paskui šūksniai ir švilpesys. Primadonos gerbėjai įniko trypti kojomis bei įnirtingai kratyti kumščius, o kastrato gerbėjai raitėsi iš juoko.

Galų gale pelnęs kiekvieno salėje esančio vyro, moters bei vaiko dėmesį, Kafarelis užbaigė monotonišką nosinę burleską, parodijuodamas švelnų primadonos užbaigimą, o tuomet pradėjo triuškinamai galingą savąją aria di bravura19.

Tonijus sunkiai atsisėdo krėslan, jo veide išsiskleidė šypsena. Štai jis! Štai jis, pasakytų kiekvienas, kada nors jį girdėjęs, štai tasai žmogiškasis instrumentas, toks galingas ir taip tobulai suderintas, jog visa kita nublanksta greta jo.

Dainininkui nutilus, aplodismentai pasigirdo iš visų tolimiausių pastato kampelių. Šūksniai „bravo!“ aidėjo po visą salę. Ištikimi merginos gerbėjai mėgino pasipriešinti šiam spaudimui, bet buvo priversti nusileisti.

Visur aplink Tonijų skambėjo grubūs, siautulingi pagyrimai:

— Evviva il coltello!

— Evviva il coltello! — sušuko ir jis. „Tegyvuoja peilis!“, išpjovęs šio žmogaus vyriškąją esmę, idant amžiams išsaugotų jam dovanotą pergalingąjį sopraną.

Paskui Tonijus ilgai sėdėjo nustėręs. Nesusierzino net tuomet, kai nuovargiu pasiskundusi Mariana atsisakė kvietimo į Lizanių namus. Šio vakaro didybė užpildė sielą, nepalikdama vietos kitiems malonumams, ir ji ten glūdės amžinai, o visos Tonijaus mintys bei svajonės kryps į Kafarelį.

Viskas būtų buvę tobula, jei ne viena smulkmena, nutikusi tuo metu, kai jie brovėsi durų link. Išgirdęs kažką ryžtingai ir aiškiai pareiškiant prie pat jo ausies: „Iš akies luptas Karlas“, Tonijus atsisuko ir, nepaisant daugybės veidų, išsyk suprato, kad šiuos žodžius ištarė Katrina, tuo momentu jau šnekučiavusi su senatoriumi. Ir tetulė patvirtino spėlionę: „Taip, taip brangus sūnėne, aš tiesiog pasakiau, kad tu labai panašus į savo brolį“. 16

Visus kitus karnavalo vakarus Tonijus atmesdavo bet kokius pasiūlymus ir eidavo klausytis Kafarelio.

Kiekviename Venecijos teatre ištisą sezoną vykdavo ta pati opera, bet niekas negalėjo suvilioti Tonijaus pažiūrėti bent vieną iš tų vaidinimų. Be to, beveik visa publika vis sugrįždavo ir sugrįždavo į teatrą pamatyti visus užbūrusio stebuklo.

Nė vienos arijos Kafarelis nė sykio nesudainavo vienodai, o jo demonstruojamas nuobodulys tarp šių įstabių momentų veikiau panėšėjo į neviltį nei tiesiog į pozą, norint kažką suerzinti.

Neišsekanti didžiojo dainininko energija slėpė kažkokią grėsmę. Nuolatinio jo išradingumo pagrindą sudarė desperacija.

Vėl ir vėl, remdamasis vien savo valia, jis darė stebuklus.

Jis prisiartindavo prie rampos, ištiesdavo rankas, imdavo valdyti salę ir, ignoruodamas partitūrą, išmušdamas iš vėžių jam už nugaros susibūrusius atlikėjus, vienas, niekieno nepadedamas, sukurdavo muziką, kuri išties ir sudarė operos sielą.

Net keikdami jį visais įmanomais žodžiais, visi žinojo, kad be jo nieko panašaus nebūtų.

Iki kol nusileisdavo uždanga, kompozitorius neretai galutinai prarasdavo kantrybę. Šešėlyje pasislėpęs Tonijus girdėdavo jo šūksnius: „Jūs dainuojate ne tai, ką aš rašau, jūs apskritai nekreipiate dėmesio, kas mano parašyta!“

— Tad parašykite tai, ką aš sudainuosiu! — riaumojo neapolietis. O sykį net išsitraukė špagą ir tiesiog nuvijo kompozitorių durų link.

— Sulaikykite, sulaikykite jį, nes kitaip aš jį nudėsiu! — šaukė kompozitorius, skubiai traukdamasis link tako tarp krėslų. Bet visi matė, koks jis išsigandęs.

Kafarelis atsakydavo skambiu paniekinamu juoku.

Jis tapdavo įniršio įsikūnijimu, kai rapyros galiuku baksnodavo į kompozitoriaus sagas, ir vien tik bebarzdis veidas išduodavo jį esant kastratą.

Tačiau visi, ir net tasai jaunuolis, žinojo, kad būtent Kafarelis iškėlė operą į nepasiekiamas aukštybes.

Kafarelis persekiojo moteris visoje Venecijoje. Jis bet kada galėjo pasirodyti Lizanių rūmuose, kur šnektelėdavo su patricijais, o šie skubėdavo jam įpilti vyno arba pastatyti krėslą. Tonijus visuomet atsidurdavo netoliese ir nenuleisdavo nuo dainininko susižavėjusio žvilgsnio. Jis šypsodavosi pastebėdamas raudoniu liepsnojančius motinos skruostus, kai ši akimis nulydėdavo Kafarelį.

Be to, Tonijui buvo malonu matyti, kad motina laiminga taip nuostabiai leisdama laiką. Dabar ji nesėdėjo įsistebeilijusi į kampą, nežiūrėjo į visus įtariai, ji netgi šokdavo su Alesandru.

Ir Tonijus, užėmęs savo vietą didingoje išsipusčiusių didžiąją Lizanių namų svetainę užpildžiusių vyrų bei moterų virtinėje, atlikinėjo tikslius menueto žingsnelius, pakerėtas jaudinančio raukiniais pridengtų krūtų, dailių rankų bei švelnių skruostų vaizdo. Oru plaukė šampano taurės ant sidabrinių padėklų.

Prancūziškas vynas, prancūziški kvepalai, prancūziška mada.

Suprantama, visi žavėte žavėjosi Alesandru. Kukliai apsirengęs, tikras įsikūnijęs paprastumas, bet kartu toks didingas ir kupinas orumo, kad Tonijus negalėjo juo nesigėrėti.

Vakarais, likę vieni, juodu ilgai kalbėdavosi.

— Baiminuosi, kad greitai imsi nuobodžiauti mūsų namuose, — sykį pasakė jam Tonijus.

— Jūsų prakilnybe! — nusijuokė Alesandras. — Juk užaugau anaiptol ne nuostabiuose rūmuose. — Dainininko žvilgsnis nuslydo aukštomis dabartinio jo kambario lubomis, sunkiomis žaliomis lovos užuolaidomis, raižyto medžio rašomuoju stalu bei nauju klavesinu. — Na, kai praleisiu čia kokį šimtą metų, gal man ir pasidarys nuobodu.

— Noriu, kad liktum čia visam laikui, Alesandrai, — sušnibždėjo Tonijus.

Paskui, tyloje, Tonijų aplankė keistas, žodžiais neišsakomas suvokimas, jog tasai žmogus, sulaukęs garbės dainuoti po švento Morkaus bazilikos skliautais, nebuvo savimi patenkintas ir skausmingai siekė tobulybės. Nieko stebėtino, kad jį gaubė toks tylus, kuklus rimtumas. Jis pats tapo visą gyvenimą jį supusios prabangos, gerų manierų bei grožio įsikūnijimu.

Tad kodėl jis neturėtų vaikščioti po Katrinos namus taip laisvai ir elegantiškai?

„Bet ką iš tiesų apie jį galvoja žmonės? — klausė savęs Tonijus. — Ir ką jie galvoja apie Kafarelį?“ Patį Tonijų kažkodėl persmelkdavo kančia, kai įsivaizduodavo Kafarelį lovoje su bet kuria iš aplinkui susispietusių moterų. Atrodė, tereikia dainininkui piršteliu pamoti, ir kiekviena nuseks iš paskos.

„O ką aš veikčiau su bet kuria iš šių moterų?“ — svarstė Tonijus parteryje, traukdamas į save šimtų Betinų aromatą, pastebėjęs, kad daugelis damų ir į jį patį koketiškai žvilgčioja viršum nėriniuotų vėduoklių.

„Viskas savo laiku, Tonijau, viskas savo laiku!“ — tuojau pat sulaikydavo save. Jis verčiau būtų miręs, nei išdavęs tėvą. Viską aplinkui nušvietė stebuklinga naujos atsakomybės ir naujo žinojimo šviesa. O naktimis savo kambaryje jis atsiklaupdavo priešais Madoną bei melsdavosi: „Prašau, prašau, neleisk šiai šventei baigtis! Tegul ji tęsiasi amžinai!“

Bet jau artinosi vasara. Ėmė kamuoti kaitra. Karnavalas netrukus turėjo pasibaigti, nutrūkti taip staigiai ir netikėtai, kaip kad subyra kortų namelis. Prasidės vilų sezonas, kai visos kilmingos šeimos persikels į vasarnamius prie Brentos upės. Niekas nenorėjo leisti vasaros prie dvokiančių kanalų, viršum kurių pakibdavo debesys uodų.

„Bet tuomet mes vėl liksime vieni. Ak ne, prašau, ne-e-e-e!“

Vieną rytą, kai karnavalo dienas jau galėjai suskaičiuoti vienos rankos pirštais, Alesandras, įėjęs į Tonijaus kambarį kartu su tarnais, atnešusiais šokoladą ir kavą, atsisėdo prie jo lovos.

— Tavo tėvas tavimi labai patenkintas, — prabilo jis. — Visi jam praneša, kad elgiesi kaip pavyzdingas patricijus.

Tonijus nusišypsojo. Jis norėjo pamatyti tėvą. Bet senjoras Lemas jau du kartus jam sakė, kad ši tema nė neaptarinėtina. Nors Tonijui atrodė, jog pastaruoju metu tėvo apartamentuose lankosi neįprastai daug žmonių. Užsukdavo ten ir patikėtiniai, ir seni draugai. Berniukui visa tai nepatiko.

Bet kodėl jis nusprendė, kad toji ilga atvirumo naktis turėjo sukurti naują realybę, kurioje atsiras vietos dažniems pašnekesiams? Juk tėvas ir toliau priklausė valstybei. Jeigu jis išsisuko kulkšnį ir dabar negalėjo, kada panorėjęs išeiti, vadinasi, pati valstybė turėjo atkakti pas jį. Ko gero, taip ir nutiko.

Bet Alesandro galvoje sukosi kitokios mintys.

— Ar tu kada nors lankeisi Lizanių viloje šalia Paduvos? — paklausė jis.

Tonijus sulaikė kvėpavimą.

— Tai štai — pradėk krautis daiktus. O jeigu neturi jojimo kostiumo, siųsk Džiuzepę pakviesti siuvėjo. Tavo tėvas nori, kad praleistum ten visą vasarą, o tavo teta mielai tave priims. Bet, Tonijau, — tęsė Alesandras (Tonijui reikalaujant jis jau seniai nebesikreipdavo formaliai), — pagalvok, ko galėtum paklausinėti savo mokytojų. Jie jaučiasi nereikalingi ir baiminasi, kad bus atleisti. Aišku, taip nenutiks, jie važiuos drauge. Bet pasistenk juos įtikinti, jog jie reikalingi tau, kaip ir anksčiau.

— Mes vykstame į Lizanių vilą!

Tonijus pašoko ir puolė Alesandrui ant kaklo. Šis nejučia atsitraukė, o paskui neskubriai palietęs berniuko plaukus nubraukė juos nuo kaktos.

— Niekam nesakyk, — sušnibždėjo jis, — bet aš susijaudinęs ne mažiau negu tu. 17

Kai sužaloti riešai sugijo, Gvidas pasiliko toje pačioje konservatorijoje, kurioje užaugo, ir įniko į mokytojo darbą kupinas tokio pasišventimo, kokį atlaikydavo tik nedaugelis studentų. Jis buvo genijus, bet nepažino užuojautos.

Nesulaukęs nė dvidešimties, jis jau išleido keletą nuostabių mokinių, įstojusių į Siksto koplyčios chorą.

Šie kastratai vidutiniškais balsais be Gvido pamokų ir mokytojo nuojautos nebūtų ničnieko pasiekę. Tačiau kad ir kokį dėkingumą jie jautė už gautas pamokas, visi paniškai bijojo jaunojo maestro ir džiaugėsi jį palikdami.

Ir išties visi Gvido mokiniai kartkartėmis, jei ne nuolatos, jo nekentė.

Tačiau konservatorijos dėstytojai jį mylėjo.

Jeigu žmogus apskritai pajėgus „sukurti“ balsą ten, kur šis neduotas Dievo, tą padaryti galėjo Gvidas. Kolegos vėl ir vėl stebėdamiesi įsitikindavo, kad jis sugeba išugdyti muzikalumą tiems, kurie visiškai nepasižymėjo originalumu nė talentu.

Pas jį nukreipdavo netikėlius ir tuos nelaimingus mažylius, kurie buvo iškastruoti gerokai anksčiau, nei paaiškėjo, kad jie visai neturi balso.

O Gvidas „įdiegdavo“ jiems padorų bei ganėtinai malonų sopraną.

Tačiau pats jis nekentė šitų mokinių, o kuklūs jų pasiekimai neteikė mokytojui tikro pasitenkinimo. Muziką jis brangino labiau nei savo gerovę, taigi tuščiagarbiškumas jam buvo nepažįstamas.

Sunkumai ir gyvenimo monotonija dar labiau pastūmėjo jį kurti muziką. Daugelį metų, svajodamas apie dainininko karjerą, jis ignoravo kompozicijos pamokas, o kiti tuo tarpu pralenkė jį ir jau dalyvavo savo pačių oratorijų bei netgi operų pastatymuose.

Mokytojai abejojo Gvido sugebėjimu ko nors pasiekti kūrybos srityje, todėl apkraudavo jį pamokomis nuo aušros iki sutemų, taigi muziką jam tekdavo kurti tik naktimis.

Bet abejonės pradedančiojo kompozitoriaus nekankino. Oratorijos, kantatos, serenados ir ištisos operos liete liejosi iš jo. Jis žinojo: jeigu tarp jo mokinių pasitaikytų bent vienas puikus dainininkas, jis sugebėtų rasti laiko ir rašyti tam balsui bei pelnyti pripažinimą tų, kurių klausos iki šiol nepasiekdavo jo muzika. Toksai balsas galėjo jį įkvėpti ir suteikti stimulą, kurio taip trūko. O paskui atsirastų ir kiti, gebantys bei trokštantys dainuoti tai, ką jis jiems parašė.

Bet kol kas tik talentu neapdovanoti mažieji auklėtiniai mėgindavo atlikti jo kūrinius be menkiausio supratimo ir grakštumo.

Ilgais vasaros vakarais, pavargęs nuo karščio bei užsiėmimų klasių kakofonijos, Gvidas pasikabindavo ant diržo špagą, išsitraukdavo vienintelę padorią porą batų ir niekam nieko nepaaiškinęs patraukdavo klajoti po judrų miestą.

Nedaugelyje Europos sostinių virė bei kunkuliavo tokios minios žmonių kaip didžiajame, prie jūros nusidriekusiame uoste — Neapolyje.

Tokiose pat pompastiškose ir tviskančiose kaip visas naujasis Burbonų dvaras gatvėse nuolat knibždėjo minios pačių įvairiausių žmonių, atvykusių pamatyti didingo kranto, nuostabių bažnyčių, pilių ir rūmų, svaiginančio artimiausių apylinkių bei salų grožio. O viršum viso šito miglotame danguje dunksojo galiūnas Vezuvijus; iki pat horizonto ir dar toliau driekėsi bekraštė jūra.

Gatvėmis dardėjo paauksuotos karietos, prie kurių išpieštų durų spaudėsi liokajai, o paskui ekipažus jojo raitelių palyda. Pirmyn ir atgal vaikštinėjo nėriniuose paskendusios, brangakmeniais tviskančios kurtizanės.

Nuožulniais šlaitais aukštyn ir žemyn per banguojančią minią brovėsi lengvi vežimaičiai, o vežikai garsiai šaukė: „Kelią senjorui!“; ant kiekvieno kampo išnešiotojai siūlė šviežių vaisių bei šalto vandens.

Bet netgi šiame rojuje, kur iš kiekvieno plyšio dygo gėlės, kur kalvų šlaitais vijosi vynuogienojai, egzistavo skurdas. Visur, susimaišę su advokatais ir tarnautojais, damomis ir ponais, vienuoliais rudomis sutanomis, be jokio tikslo trainiojosi arba kiurksojo ant bažnyčių laiptų neišvengiami lazzaroni20 — valkatos, dykinėtojai bei vagys.

Nekreipdamas dėmesio į stumdymąsi iš visų pusių, nuolat traukdamasis iš kelio ekipažams, Gvidas stebėjo visa tai kupinas nebylaus susižavėjimo.

Tvirtai sudėtas, galingų pečių, aptemptų juodu švarku, dulkėtus sulamdytus bridžius bei kojines mūvintis vyrukas visai nepanėšėjo į muzikantą, kompozitorių ar juolab kastratą. Veikiau atrodė panašus į nusigyvenusį bajorą baltomis it vienuolio rankomis, turintį kišenėse pakankamai monetų, kad išgertų vyno patikusioje tavernoje.

Jis atsisėsdavo prie purvino stalelio, atremdavo nugarą į sieną dengiantį demblį iš vynuogienojų ir nekreipdavo jokio dėmesio nei į dūzgiančias bites, nei į žiedų aromatą. Jis klausydavosi klajojančio dainininko mandolinos, žvelgdavo į dangų, kurio žydra spalva virsdavo balkšvai rožine, ir jausdavo, kaip vynas jį ramina.

Bet tam tikru momentu svaigulys staiga sustiprindavo skausmą, ir akis suvilgydavo ašaros. Jam sopėjo pačią sielą, o sava nelaimė atrodė nepakeliama, nors jos prigimties Gvidas neįstengė suvokti.

Jis tik žinojo, jog, kaip ir kiekvienas kitas dainavimo mokytojas, norėjo atrasti aistringų, talentingų mokinių, kuriems galėtų atiduoti visą savo genijaus jėgą. Ir jis įsivaizdavo, kaip tie dainininkai — jam dar nepažįstami — suteikia gyvybės jo parašytoms arijoms.

Nes kaip tik jie turėjo pristatyti jo muziką scenoje, nešti ją pasauliui, realizuoti vienintelį Gvidui Mafeo dovanotą nemirtingumo šansą.

Ir dar jis jautė nepakeliamą vienatvę.

Jam atrodė, tarytum balsas buvęs jo meilužis, ir tasai meilužis jį metęs.

O įsivaizduodamas jaunuolį, kuris galėtų dainuoti taip, kaip jisai pats jau nebeįstengia, mokinį, kuriam galėtų perduoti visas savo žinias, Gvidas tikėjo, kad tuomet jo vienatvė baigtųsi. Taip, šalia būtų žmogus, pasirengęs suprasti ir jį patį, ir tai, ką jis daro, žmogus, kurio dėka be pėdsakų išnyktų visi vidiniai prieštaravimai Gvido širdyje.

Žvaigždės pabirdavo danguje dirsčiodamos pro plonyčius debesėlius, panašius į ūkaną, atneštą jūros. O kažkur tamsoje netikėtai žybtelėdavo žaibas.

Bet Gvidas negaudavo perspektyvių mokinių. Jis buvo pernelyg jaunas, kad tokius patrauktų. Puikiuosius mokinius domino žinomi dainavimo mokytojai, tokie kaip Porpora, kuris išugdė Kafarelį ir Farinelį.

Ir nors jo paties mokytojai gyrė operas, kurias jis rašė, Gvidas nenurungdavo daugybės konkurentų. Jo kompozicijos čia buvo skelbiamos esančios „pernelyg originalios“, čia, atvirkščiai, pavadinamos „ne itin kūrybinga imitacija“.

Daugelį sykių sunkus, monotoniškas gyvenimas kėsinosi jį palaužti. Ir maestro vis aiškiau suvokė, jog bent vienas tikras mokinys galėtų jį pakeisti.

Bet kad pritrauktų gabius mokinius, Gvidas turėjo sukurti nors vieną nuostabų dainininką iš jam atitenkančių netikėlių.

Po kurio laiko mokytojas įsitikino, kad ši užduotis neįmanoma. Jis — ne alchemikas, o tiesiog genijus.

Sulaukęs dvidešimt šešerių ir nusivylęs esama padėtimi, Gvidas gavo iš savo mokytojų nedidelę stipendiją ir leidimą leistis kelionėn po Italiją, ieškant naujų balsų.

— Galbūt jis ką nors ir suras, — gūžtelėjo pečiais maestro Kavala. — Šiaip ar taip, pažiūrėkite, kiek jis pasiekė iki šiol!

Kad ir kaip nusiminė dėstytojai, išlydėdami jį tokion tolybėn, vis dėlto suteikė Gvidui palaiminimą. 18

Per savo gyvenimą Tonijus ne sykį girdėjo apie tą nuostabų vasaros metą, vadinamą „vilų sezonu“, kai ilgos vakarienės tęsiasi visą naktį, kai stalo sidabras ir nėriniuotos staltiesės keičiamos kaskart pasikeitus patiekalams, kai Brenta pasroviui ir prieš srovę plaukiojama laiveliais. Viloje lankysis muzikantai, ir galbūt, kai profesionalių muzikantų nepasitaikys, groti ims Tonijus su Mariana. Ir visos šeimos sukurs mažus savo orkestrėlius: pavyzdžiui, šis žmogus puikiai griežia smuiku, šitas — kontrabosu, o šis senatorius ne prasčiau už profesionalus skambina klavesinu. Bus pakviestos merginos iš konservatorijos, vyks pasivaikščiojimai gryname ore, iškylos ant žolės, jodinėjimas, sportinis fechtavimas, didžiulius sodus nušvies žibintų girliandos.

Tonijus susipakavo visas senas natas, sunkiai įsivaizduodamas, kaip dainuos publikai. O motina nervingai šyptelėjusi priminė jam baimes, susijusias su ja („Mano netikęs elgesys!“). Vis dėlto Tonijus nemaloniai apstulbdavo matydamas ją vaikštinėjančią po kambarį vienu korsetu ir apatiniais baltiniais, kai Alesandras sėdėdavo čia pat ir siurbčiodavo iš puodelio šokoladą.

Bet išvykimo rytą senjoras Lemas pasibeldė į Tonijaus duris.

— Jūsų tėvas... — užsikirsdamas ištarė. — Ar jis pas jus?

— Pas mane? Kodėl? Kodėl jūs pagalvojote, kad jis gali būti pas mane?

— Negaliu jo surasti, — sušnibždėjo senjoras Lemas. — Ir niekas neranda.

— Bet juk tai juokinga, — nusistebėjo Tonijus.

Po keleto minučių jis suprato, kad subruzdęs visas namas. Visi įniko ieškoti. Mariana ir Alesandras, kurie laukė prie laukujų durų, pašoko ant kojų, kai jis pranešė apie tėvo dingimą.

— Ar žiūrėjote archyve apačioje? — pasiteiravo Tonijus.

Senjoras Lemas nuskubėjo tenai ir sugrįžęs pranešė, jog žemutinis aukštas kaip visuomet tuščias.

— O viršuje? — paklausė Tonijus.

Bet šįsyk nelaukė, kol kas nors patrauks tenai. Berniuką apėmė stipri nuojauta, kad kaip tik ten jie gali surasti Andrea. Pats nežinodamas kodėl, lipdamas laiptais jautėsi tikras, jog taip ir yra.

Dar neužkopęs į viršutinį aukštą, koridoriaus gale jis pamatė šviesą, trykštančią pro praviras duris. Tonijus žinojo, kad kažkur čia miegodavo tarnai bei Andželas su Bepu ir kad vienas kambarys visuomet būdavo užrakintas. Būdamas mažas jisai apžiūrinėdavo to kambario baldus pro rakto skylutę. Tuomet mėgino atrakinti spyną, bet nesėkmingai.

Taigi dabar jam kilo miglotas įtarimas. Tonijus skubiai nužingsniavo koridoriumi, įsitikinęs, kad senjoras Lemas eina iš paskos.

Tėvas iš tiesų buvo tame kambaryje. Įsisupęs vien į flanelinį chalatą stovėjo priešais langus, atsiveriančius kanalo pusėn. Per ploną medžiagą išryškėjo mentikauliai. Andrea kažką niurnėjo, tarytum kalbėjosi pats su savimi arba meldėsi.

Tonijus ilgokai lūkuriavo apžiūrinėdamas veidrodžiais bei paveikslais nukabinėtas sienas. Susidarė įspūdis, jog stogas seniai prakiuręs: ant grindų juodavo didelės drėgmės dėmės. Kambaryje tvyrojo apleistumo ir pelėsių kvapas. Matyt, lovą dengė sudrėkusi, apipelijusi lovatiesė. Užuolaidos ilgai kybojo nejudinamos; dalis lango stiklo iškrito. Ant mažo staliuko šalia damastu aptrauktos kėdės stovėjo taurė, kurios dugne matėsi tamsios nuosėdos. Žemyn puslapiais gulėjo atversta knyga, o kitos, stovinčios lentynose, taip išsipūtė, jog odiniai viršeliai, rodės, tuoj sutrūks.

Tonijui nereikėjo aiškinti, kad čia Karlo kambarys, paliktas paskubomis ir kad iki šio momento niekas čia nesilankė.

Vaikinas apstulbęs žiūrėjo į šlepetes prie lovos, žiurkių apgraužtas žvakes. O paskui pastebėjo į komodą atremtą, tarytum skubotai numestą portretą. Pažįstami ovalūs rėmai kvadratiniu apvadu, kaip ir visi paveikslai apatinėje galerijoje bei didžiojoje svetainėje, iš kur, matyt, ir buvo atneštas.

Iš portreto žvelgė brolio veidas, nutapytas itin meistriškai. Tos pačios viena nuo kitos atitolusios juodos akys, ramiai žvelgiančios į apleistą kambarį.

— Palaukite už durų, — tyliai paprašė Tonijus senjoro Lemo.

Langas buvo atlapotas, už jo raudonavo daugybė čerpių stogų, tarp kurių šen bei ten įsiterpdavo sodelių žaluma bei bokštų smailės, o tolumoje matėsi švento Morkaus bazilikos kupolas.

Staiga iš Andrea lūpų išsiveržė švilpesys. Tonijus pajuto smilkinius perveriantį skausmą.

— Tėve? — atsargiai pratarė artindamasis.

Andrea pasuko galvą, bet rudos akys sūnaus neatpažino. Veidas atrodė dar labiau išsekęs nei visuomet ir blizgėjo nuo prakaito. Akys, paprastai tokios guvios, kai nebūdavo rūsčios, dabar prarado aiškumą ir tarsi apsitraukė plėvele.

Paskui Andrea veidas pamažu prašviesėjo.

— Aš... Aš... Nekenčiu... — sukuždėjo jis.

— Ko, tėve? — paklausė ne juokais išgąsdintas Tonijus. Dėjosi išties šiurpūs dalykai.

— Karnavalas, karnavalas, — niurnėjo Andrea, o jo lūpos virpėjo. Jis uždėjo ranką Tonijui ant peties. — Aš... Aš... Aš privalau...

— Gal nusileiskite žemyn, tėve? — nedrąsiai pasiūlė Tonijus.

Ir tada berniuko akivaizdoje tėvas pradėjo siaubingai keistis. Jo akys išsiplėtė, burna persikreipė.

— Ką tu čia veiki? — sušvokštė Andrea. — Kaip įžengei į šiuos namus be mano leidimo?

Jis staigiai atsitiesė ir ėmė tirtėti apimtas įniršio.

— Tėve! — sukuždėjo Tonijus. — Čia aš, Tonijus.

— A! — Andrea pakėlė ranką, kuri taip ir pakibo ore.

Jis suprato suklydęs ir dabar žiūrėjo į sūnų susigėdęs bei sumišęs. Iš begalinio susijaudinimo drebėjo jo rankos, tirtėjo lūpos.

— Ak, Tonijau, — vos ne vos išlemeno. — Mano Tonijau.

Ilgai nė vienas nepratarė nė žodžio. Koridoriuje pasigirdo šnibždėjimasis. Paskui balsai nutilo.

— Tėve, jums reikia atsigulti, — pagaliau pratarė Tonijus, apkabindamas tėvą. Jis pirmą kartą pastebėjo, koks šis sulysęs.

Lengvas it plunksnelė, be gyvybinių jėgų ir energijos. Ko gero, gyventi jam beliko visai nebeilgai.

— Ne, ne dabar. Man viskas gerai, — atsakė Andrea.

Gan grubiai jis patraukė nuo pečių Tonijaus rankas ir nuėjo prie praviro lango.

Apačioje, žaliame vandenyje, plaukė ankštis primenančios gondolos. Lagūnos link pamažu slinko ekskursijų laivas. Ant jo denio grojo orkestrėlis, o kraštus puošė rožės bei lelijos. Mažos figūrėlės šmėžavo, sukiojosi, zujo po balto šilko stogeliu. Iš ten, rodos, sklido sienomis aukštyn kopiantis skambus juokas.

— Kartais man atrodo, kad pasenti ir numirti Venecijoje — klaikiai neskoninga! — tyliai pratarė Andrea. — Taip, skonis, vis skonis! Tarsi visas gyvenimas — tai nieko daugiau, vien tik skonio reikalas! — drebančiu balsu piktai suniurzgė jis, žvelgdamas į sidabrinį kupolą tolumoje. — Tu didžioji kekšė!

— Tėti! — sukuždėjo Tonijus.

Tėvas uždėjo jam ant peties kaulėtą it žnyplės ranką.

— Sūnau, tu neturi laiko užaugti pamažu. Aš jau tau sakiau. Dabar įsidėmėk: privalai įsikalti į galvą, kad jau tapai vyru. Elkis taip, lyg tai būtų absoliuti tiesa, tuomet ir visa kita atsistos į savo vietas, supranti? — balzganos akys įsmigo į Tonijų, akimirksniui žybtelėjo, o paskui vėl apsiblausė. — Aš atiduočiau tau imperiją, visą pasaulį. Bet dabar tegaliu duoti patarimą: kai pats nuspręsi, jog esi vyras, tuomet juo ir tapsi. Visa kita susitvarkys savaime. Įsidėmėk.

Tik po poros valandų Tonijus pagaliau leidosi įkalbamas išvykti prie Brentos. Alesandras du kartus lankėsi Andrea apartamentuose ir abusyk grįžęs patikino, kad tėvo įsakymas neabejotinas.

Atėjo metas iškeliauti į Lizanių vilą. Andrea nerimavo dėl to, kad Mariana su Tonijum jau ir taip vėluoja, todėl norėjo kuo greičiau juos išsiųsti.

Pagaliau senjoras Lemas įsakė krauti daiktus gondolon ir pakvietė Tonijų į šalį.

— Jis kenčia skausmą, — pasakė sekretorius. — Ir nenori, kad tu arba tavo motina matytų jį tokios būklės. O dabar paklausyk manęs. Nereikia jam parodyti, koks esi susirūpinęs. Jeigu nutiks kas nors rimto, mano pasiuntinys tau praneš.

Jiems beeinant mažąja prieplauka, Tonijus vos tramdė ašaras.

— Nusišluostyk akis, — šnipštelėjo Alesandras, padėdamas jam įlipti į valtį. — Jisai stovi balkone, išėjo palinkėti mums laimingos kelionės.

Tonijus pažvelgė į viršų ir pamatė iš abiejų pusių prilaikomą pamėklišką figūrą. Andrea apsisiautė raudoną mantiją; plaukai sušukuoti, o lūpose tarytum baltame marmure sustingusi šypsena.

— Aš niekada daugiau jo nebepamatysiu, — sušnibždėjo Tonijus.

Dėkui Dievui už valties greitumą bei vingiuotą kanalo vagą. Kai namas dingo iš akių ir Tonijus pagaliau atsidūrė mažoje kajutėje, jis tyliai, bet netramdomai pravirko.

Alesandras stipriai spaudė jo ranką.

Kai pagaliau Tonijus pakėlė galvą, pamatė Marijaną kuo svajingiausiai žvelgiančią pro langą.

— Brenta! — bemaž išdainavo ji. — Aš neregėjau didžiosios žemės nuo pat ankstyvos vaikystės! 19

Neapolio karalystėje ir Sicilijoje Gvidas nesurado nė vieno mokinio, dėl kurio vertėtų leistis atgalios. Čia vienur, čia kitur jam pristatydavo vilčių teikiančių berniukų, bet mokytojui nepakako narsos rekomenduoti jų tėvams pasmerkti vaiką operacijai.

O tarp jau iškastruotų vaikų neaptiko nė vieno talento.

Tuomet jis patraukė toliau, į Popiežiaus sritį, paskui į pačią Romą, tuomet gilyn į šiaurę, į Toskaną.

Leisdamas naktis triukšminguose nakvynės namuose, o dienas — samdomose karietose, kartkartėmis pietaudamas drauge su kilmingų šeimų išlaikytiniais, jis pats nešiojosi savo mantą apšepusiame odiniame lagamine, dešine ranka po apsiaustu spausdamas durklą, idant apsigintų nuo plėšikų, kurie visur tykojo keliautojų.

Mažuose miesteliuose užsukdavo į bažnyčias. Ir visur — kaimuose bei miestuose — klausėsi operos.

Išvykdamas iš Florencijos, Gvidas jau turėjo du šiokių tokių vilčių teikiančius berniukus. Jis apgyvendino juodu viename vienuolyne ir ketino iš ten pasiimti grįždamas į Neapolį. Ne dievaži koks stebuklas, bet jie buvo geriausi iš visų, kurių teko klausytis kelionės metu, o grįžti tuščiomis jam atrodė tiesiog neįmanoma.

Bolonijoje jis dažnai lankėsi kavinėse, susitikdavo su garsiais teatro impresarijais, ilgas valandas leido su dainininkais, kurie susirinkdavo ten, tikėdamiesi pasiūlymo sudaryti sezoninę sutartį, ir vis vylėsi sutikti apsiskarmalavusį berniuką, apdovanotą nuostabiu balsu bei svajojantį apie sceną.

Seni bičiuliai nupirkdavo jam išgerti — dainininkai, mokęsi su Gvidu vienoje klasėje. Pastarieji džiaugėsi jį sutikę ir jausdami neabejotiną dabartinį savo pranašumą išdidžiai pasakodavo apie savo gyvenimą.

Bet ir čia jis nieko nesurado.

Kai atėjo pavasaris, oras pasidarė šiltesnis bei kvapnesnis, o tuopos pasidabino žaliais lapeliais, Gvidas patraukė dar toliau į šiaurę, link didžiosios Italijos paslapties: senos ir didingos Venecijos respublikos. 20

Andrea Treskis mirė pačiame rugpjūčio kaitros įkarštyje. Senjoras Lemas tuojau pat pranešė Tonijui, kad nuo šiol Katrina Lizani ir jos vyras tampa berniuko globėjais. O Karlas Treskis, kuriam tėvas pasiuntė žinią pajutęs besiartinančią mirties valandą, jau išvyko iš Stambulo ir įtempęs visas bures skrieja namo.

Antra dalis 1

Namas buvo pilnas mirties ir svetimų žmonių: senyvų ponų juodomis bei raudonomis mantijomis, be paliovos besikuždančių tarpusavyje. O paskui tėvo apartamentų gilumoje nuskambėjo tas siaubingas, nežmoniškas riksmas. Tonijus girdėjo, kaip užgimė šis šiurpus garsas ir kaip jis stiprėjo.

O kai pagaliau atsilapojo durys, į koridorių išėjo jo brolis Karlas ir sutikęs Tonijaus žvilgsnį vos pastebimai nusišypsojo. Šypsena buvo neryžtinga, liūdna. Tik plonas šydas, dengiantis šio žmogaus širdyje kunkuliuojantį apmaudą.

O dar anksčiau Tonijus stebėjo brolio atvykimą. Valtis plaukė aukštyn Didžiuoju kanalu. Brolis stovėjo valties priešakyje, drėgnas vėjas palengva plaikstė jo apsiaustą. Juodi Karlo plaukai ir galvos forma buvo pažįstami Tonijui. Pasitikdamas jį, berniukas žvelgė nuo viršutinės laiptų pakopos, kaip Karlas įplaukia prieplaukon.

Juodas akis, lygiai tokias kaip paties Tonijaus, užpildė nuostaba, kai Karlas pastebėjo judviejų su broliu panašumą. Jo veide, stambesniame bei labiau įdegusiame nei Tonijaus, netikėtai išryškėjo jaudulys. Brolis žengė į priekį, ištiesė rankas pasisveikindamas ir suėmęs Tonijų į glėbį taip stipriai prisispaudė, jog berniukas oda pajuto Karlo atodūsį, tik paskui jį išgirdo.

Bet ką jis tikėjosi pamatyti? Pyktį? Kartėlį? Perdegusią aistrą, virtusią klasta? Jo veidas buvo toks atviras, jog atrodė it natūralus vidinės šilumos atspindys. Rankos karštligiškai glostė Tonijaus plaukus, o lūpos prisispaudė jam prie kaktos. Šie švelnūs prisilietimai dvelkė savotišku savininkiškumu, ir tą akimirką, tebelaikomas brolio glėbyje, Tonijus patyrė patį slapčiausią, patį nuostabiausią palengvėjimą.

— Tu čia, — sukuždėjo jis.

Ir brolis ištarė taip švelniai, tarytum kalbėtų pati širdis iš masyvios krūtinės:

— Tonijau.

O vos po keleto minučių pasigirdo riaumojimas, iš pradžių duslus, bet pamažu stiprėjantis — urzgimas pro sukąstus dantis, beldimas kumščiu, vėl ir vėl trinktelinčiu į tėvo stalą.

— Karlas, — sušnibždėjo Katrina, kuri šiugždėdama šilkais išdygo Tonijui už nugaros, kai durys atsivėrė ir išleido jo brolį. Ji atmetė gedulo šydą. Tetulės veidas buvo sklidinas liūdesio.

Aplinkui girdėjosi tylūs balsai, šnabždesiai; senjoras Lemas patyliukais bėginėjo pirmyn ir atgal. Katrina patraukė koridoriumi paskui jį. O Mariana, apsitaisiusi gedulo drabužiais, žvelgė sau po kojomis įsistebeilijusi į vieną tašką.

Kartkartėmis Tonijus pastebėdavo blykstelint rožinio karoliuką tarp motinos pirštų ir akių blizgesį, kai ji retsykiais pakeldavo žvilgsnį.

Tačiau Karlui įžengus į kambarį Mariana nė nepajudino galvos. O šis akies krašteliu išsyk ją pastebėjo.

Nusilenkė ir ištarė žvelgdamas į grindis:

— Senjora Treski.

Jis buvo toks pat kaip portretuose, tik oda nuo Levanto saulės patamsėjo. Išorinę brolio rankų pusę dengė juodi plaukai, jis dvelkė rytietiškais muskuso bei prieskonių aromatais.

O dabar, kažkur už uždarų durų, Katrina, rodos, jo kažko prašė:

— Karlai, Karlai!

Laiptų viršuje pasirodė Bepas, už jo — augalota Alesandro figūra.

Alesandras apglėbė Tonijaus pečius. Juodu tylėdami lėtai nužingsniavo į Tonijaus kambarį. Sekundėlę iš už sienos girdėjosi Katrinos balsas:

— Tu namie, supranti, tu namie, esi dar jaunas, o visur aplink tave — gyvenimas...

Vietoje atsakymo nuskambėjo žemas, neaiškus įniršio proveržis, nustelbęs jos balsą.

Uždaręs duris, Alesandras nusivilko mėlyną apsiaustą, apkibusį lietaus lašais. Didelėse mąsliose dainininko akyse atsispindėjo nerimas.

— Taigi jis jau čia, — atsiduso Alesandras.

— Alesandrai, tu turi pasilikti, — maldaujamai pratarė Tonijus. — Tu reikalingas man po šiuo stogu dar ketverius metus, kol vesiu Frančeską Lizani. Visa tai surašyta mano tėvo testamente, jo nurodymuose globėjams. Bet ketverius metus, Alesandrai, aš kažkaip turėsiu gyventi su jais visais...

Dainininkas priglaudė pirštą Tonijui prie lūpų lyg angelas, uždedantis paskutinį atspaudą kūrimo momentu.

— Ne tu turėsi jiems priešintis, Tonijau. O tavo tėvo testamentas ir tie, kurie privalo jį vykdyti. Vadinasi, iš Karlo atimta paveldėjimo teisė?

Tariant paskutiniuosius žodžius, jo balsas pritilo. Juk jeigu jau taip, turėjo egzistuoti išties baisi priežastis. Taip galėjo nutikti tik tuomet, jei Karlas kada nors tyčia pakėlė prieš tėvą ranką. O šitaip niekada nėra buvę.

— Nuosavybė nedaloma, — sumurmėjo Tonijus. — Mano tėvo nurodymai visiškai aiškūs. Didžioji lėšų dalis skirta mano išsilavinimui, mokslams, o paskui visoms išlaidoms padengti, kai tapsiu valstybės veikėju. Karlui atiteko apgailėtini skatikai ir patarimas pasiaukoti vardan mano vaikų gerovės...

Aleksandras linktelėjo. Jis dėl to nenustebo.

— Alesandrai! Jis įniršęs! Jis nori žinoti, kodėl turėtų nusileisti. Juk jis vyresnis sūnus...

— Tonijau, Venecijoje tai nieko nereiškia, — priminė Alesandras. — Tėvo pasirinkimu tu turėsi vesti ir pratęsti giminę. Nebijok šio žmogaus, tave gina įstatymas bei globėjai.

— Alesandrai, jis norės žinoti, kodėl šių namų likimas turi priklausyti nuo kažkokio berniūkščio...

— Tonijau, Tonijau, — sušnibždėjo Alesandras. — Net jei panorėtum, negalėtum jam nusileisti. Nurimk. Kad ir kas nutiktų, aš čia esu tam, kad tau padėčiau.

Tonijus, sunkiai alsuodamas, žvelgė į šalį taip, tarsi visi įkalbinėjimai nebūtų jo pasiekę.

— Alesandrai, jei tik aš įstengčiau jo neapkęsti... — pradėjo berniukas.

Alesandras palenkė galvą į šoną, jo veide išryškėjo begalinė kantrybė.

— Bet jis atrodo... Jis toks...

— Tokie dalykai tau nepavaldūs, — papurtė galvą Alesandras.

— Ką tu apie jį žinojai? — neatlyžo Tonijus. — Juk tikrai apie jį žinojai?

— Žinojau, — atsakė Alesandras ir automatiškai nubraukė garbaną Tonijui nuo veido. — Bet tik tiek, kiek žinojo visi. Jis buvo visiškai nevaldomas. O šiuose namuose viešpatavo mirtis. Mirė motina, mirė broliai. Kažin ar įstengsiu papasakoti tau daugiau.

— Tačiau Katrina jo neniekina! — sumurmėjo Tonijus. — Jinai jo gailisi!

— Ak, Tonijau, nors ir gailisi, bet ji — tavo globėja ir palaikys tave. Kai suprasi esąs bejėgis ką nors pakeisti, tu nurimsi.

— Bet paklausyk... Toji moteris, kurios jis atsisakė. Kai prieš daugelį metų tėvas norėjo pasirūpinti jo santuoka...

— Aš nieko apie tai nežinau, — dainininkas vėl papurtė galvą.

— Jis atsisakė tėvo išrinktos nuotakos ir pabėgo su kažkokia mergina iš vienuolyno. O nuotakos atsisakė. Alesandrai, ar toji nuotaka — mano motina?

Alesandras jau ketino paprieštarauti, bet paskui sudvejojo.

— Jeigu ji — toji mergina, kurios atsisakė Karlas, gyvenimas čia taps jai nepakeliama našta...

Alesandras patylėjo.

— Ne, ji — ne ta mergina, kurios atsisakė Karlas, — pagaliau tyliai atsakė jis.

Tamsūs namai, tušti namai, svetimi garsai.

Tonijus užkopė laiptais į viršutinį aukštą.

Jis žinojo, kad Karlas savo kambaryje. Į dulkėtą koridorių skverbėsi šviesa pro praviras duris.

Šįryt brolis pakvietė jį drauge papusryčiauti, atsiuntė savo tarnus turkus, kurie perdavė kvietimą nusileisti. Atsisėdęs lovoje, rankomis apglėbęs galvą, Tonijus nerišliai vebleno atsisakymo žodžius svetimiems veidams.

O dabar jis ant pirštų galų atitykino prie durų ir pamatė brolį. Šis vaikščiojo tarp laiko apgadintų daiktų. Lova užversta purvinais skarmalais. Rankoje Karlas laikė nuo drėgmės išpampusią knygą. Versdamas sunkius, sudrėkusius puslapius, jis patyliukais skaitė balsu. Žydras dangus jam už nugaros atrodė apsiblausęs žvelgiant pro purvinus stiklus, o kuždesys šiame kambaryje skambėjo išties natūraliai. Karlas skaitė monotoniškai, vis garsiau ir garsiau, nors skaitė tik sau, ir ranka mušė ritmą.

Bet štai jis pastebėjo Tonijų. Veidas tuojau pat nušvito, jis švelniai nusišypsojo vien akimis ir užvertęs knygą pasidėjo ant dešinės rankos.

— Užeik, broleli, — pakvietė Karlas. — Kaip matai, aš... taip sakant, atsidūriau keblioje padėtyje. Negaliu tavęs pakviesti pasėdėti čia, mano kambaryje.

Jo tonas nedvelkė ironija nė pykčiu, bet kraujas plūstelėjo Tonijui į veidą, ir kamuojamas gėdos jis neįstengė nei atsakyti, nei pakelti akis.

Kodėl nepasiuntė tarnų sutvarkyti Karlo kambario? Kodėl nepagalvojo apie tai? Viešpatie, juk jis jau kuris laikas šeimininkas šiuose namuose, argi ne? O jeigu ne jis, tuomet kas gi kitas galėjo duoti tokį nurodymą? Tonijus susirūpinęs nužvelgė purvinas, apsilaupiusias sienas, apirusį kilimą.

— Bet tu matai, kaip visa čia alsuoja meile man? — atsiduso Karlas. Jis atidėjo knygą ir pažvelgė į suskeldėjusias lubas. — Matai, kaip saugomi mano turtai! Drabužiai išgelbėti nuo kandžių, o knygos guli saugiai bei sausai.

— Atleiskite man, senjore!

— Už ką?

Karlas ištiesė ranką, o kai Tonijus prisiartino, prisitraukė jį.

Vėl berniukas pajuto švelnią šio žmogaus šilumą ir jėgą. Tolimame, nerimo nepaliestame sąmonės kamputyje šmėstelėjo mintis: „Aš šitaip atrodysiu, kai tapsiu vyru. Aš matau save ateityje. Nedaugeliui tai pavyksta“.

Karlas švelniai pabučiavo jį į kaktą.

— Bet ką tu galėjai padaryti, broliuk?

Jis ir nelaukė atsakymo. Vėl atvertęs knygą, perbraukė ranka per išskydusias eilutes. „Audra“ — buvo parašyta angliškai, o paskui dviem stulpeliais rikiavosi tekstas. Karlas vėl pradėjo ritmingai šnibždėti:

— Kur guli tėvas, ten gilu21...

O kai jis vėl pakėlė akis, atrodo, nebesidžiaugė matydamas Tonijų.

„Bet kodėl? Ką tu matai? Nejaugi manęs nekenti?“ — svarstė Tonijus. Irimo atmosfera jį slėgė, jis duso nuo dulkių ir vos beįstengė kvėpuoti dvoku, kurį skleidė pūvantys bei dūlėjantys daiktai šiame kambaryje.

Bet brolis neatitraukė žvilgsnio. Juodose jo akyse atsirado keisti žiburėliai.

— Pirmasis meilės sąjungos kūdikis, — sušnibždėjo Karlas, — vaikas, gimęs aistros viršūnėje. Kaip sakoma, palaimintasis pirmagimis. — Ūmai jo antakiai susiraukė, o lūpų kampučiai nusileido. — Anuomet aš buvau paskutinioji tėvų atžala, mes tokie panašūs. Bet juk čia nėra jokių taisyklių, ar ne? Pirmasis vaikas, paskutinysis vaikas... Išskyrus tėvo jausmus pirmajam kūdikiui!

— Atleiskite, senjore, bet aš nesuprantu, apie ką kalbate.

— Taip, žinoma. O kodėl turėtum mane suprasti? — tęsė Karlas lygiu ankstesniuoju tonu be jokio priešiškumo. Brolis pažvelgė į Tonijų nustebęs, bet kartu taip, lyg jam būtų malonu į berniuką žiūrėti. Tačiau Tonijus nuo jo žvilgsnio viduje susigūžė ir pasijuto nelaimingas.

— O visa tai tu supranti? — pakėlė balsą Karlas. — Apsidairyk aplink!

Vėl pasigirdo grėsmė — tarsi įniršio riksmas veržtųsi jam iš krūtinės.

— Senjore, prašau jūsų, leiskite man atsiųsti tarnus, kad sutvarkytų šį kambarį...

— O, nejaugi jiems įsakysi? Juk tu čia šeimininkas, tiesa? — balsas suskambo dar šiurkščiau.

Tonijus pažvelgė broliui į akis ir, įžiūrėjęs jose tik užgaulią pajuoką, bejėgiškai nusuko žvilgsnį.

— Ne, broleli, tu dėl to nekaltas, — netikėtai pridūrė Karlas. — Žinai, tu kilnus, — kalbėjo jis, rodos, nuoširdžiai švelniai. — Kaip smarkiai jis turėjo tave mylėti. Bet, išdrįsiu pasakyti, jei aš būčiau tavo tėvas, mylėčiau tave ne mažiau.

— Bet pasufleruokite, senjore, kaip mums dabar pamilti vienam kitą?

— Aš myliu tave, — sukuždėjo Karlas. — Tačiau leisk man čia sustoti ir nepasakyti to, dėl ko vėliau gailėsiuos. Supranti, aš vis dar negaliu čia apsiprasti. Tarsi būčiau grįžęs tik tam, kad pamatyčiau esąs miręs ir visų jau palaidotas, tad man belikę tik klajoti po šį namą lyg vaiduokliui. O kai esi tokios būklės, netrunka rastis minčių bei žodžių, kurie gali pasirodyti besą tiesiog velniški.

— Tuomet išeikite iš čia, prašau. Prašau... Jo apartamentai antrame aukšte, senjore, galite juose įsikurti...

— Taigi tu man juos atiduoti, broliuk?

— Senjore, aš nenorėjau pasakyti, kad jums juos atiduotu. Aš jokiu būdu nenorėjau parodyti jums nepagarbos. Aš tik turėjau omenyje, kad jūs, žinoma, galite ten įsikurti.

Karlas nusišypsojo ir demonstratyviai užvertęs akis numetė knygą ant stalo. O paskui abiem rankom grubiai sugriebė Tonijaus galvą.

— Na kodėl tu nepasirodei esantis koks nors įžūlus arogantiškas berniūkštis? — sušnibždėjo jis. — Tuomet aš galėčiau ir toliau jį keikti už tai, kad šitaip tave išpaikino.

— Senjore, nereikia kalbėti tokių dalykų. Antraip mums nepavyks čia gyventi kartu.

— O dar protas, išmintis bei narsa, taip, narsa. Štai kuo tu pasižymi, broleli. Pats atėjai pasižiūrėti man į akis ir pasikalbėti su manimi. Prieš minutę prašei išmokyti tave, kaip mums pamilti vienam kitą?

Tonijus linktelėjo. Jis žinojo: jeigu pamėgins kažką pasakyti, balsas nepaklus. Tasai žmogus, stipriai spaudžiantis jį, buvo taip arti. Lėtai palinkęs į priekį, Tonijus palietė lūpomis brolio skruostą ir išgirdo, kaip glėbyje jį laikantis Karlas vėl atsiduso.

— Visa tai pernelyg sudėtinga, — pratarė Katrina.

Buvo jau po vidurnakčio, ir namas skendėjo tamsoj, išskyrus tą kambarį, pro kurį jis ėjo. Iš šiurkštaus, pustonių netekusio brolio balso Tonijus suprato, kad brolis išgėrė vyno.

— Bet tu sugrįžai turtingas, tebesi jaunas... Ir Dieve mano, nejaugi šiame mieste kažko maža, nejau negali pasitenkinti neturėdamas žmonos bei vaikų? Tu laisvas...

— Senjora, laisvė man įsipyko. Aš žinau, kad viską galima nupirkti. Taip, turtingas, jaunas bei laisvas, ir aš ištisus penkiolika metų toks buvau! Bet pasakysiu jums: kol jis buvo gyvas, tai buvo skaistyklos ugnis, o dabar, kai jis miręs, ji virto pragaru! Nekalbėkite man apie laisvę! Aš jau pakankamai prisikentėjau, savo kaltę išpirkau, taigi dabar galiu vesti ir...

— Karlai, tu negali priešintis jo valiai!

Tamsiaveidžiai tarnai šlavė koridorius. Kažkokie jaunuoliai sukiojosi prie Andrea apartamentų durų. Marčelas Lizanis atvyko iš pat ryto ir dabar kartu su Karlu pusryčiavo valgomajame.

— Užeik, Tonijau!

Pamatęs pro šalį einantį brolį, Karlas mostelėjo ranka ir staigiai pakilo. Kėdė nuslydo plytelėmis išklotomis grindimis.

Bet Tonijus, greitosiomis nusilenkęs, nuskubėjo šalin. O pagaliau įžengęs į savo kambarį patylom atsišliejo į duris ir kurį laiką stovėjo ten, tarsi atradęs slėptuvę.

— Nepasidavė, ne, vis dar nepasidavė, — papurtė galvą Katrina, akimirksniui primerkdama mėlynas akis.

Ji atėjo patikrinti Tonijaus pamokų. Peržiūrėjusi sugrąžino Alesandrui. Odiniame aplanke gulėjo popieriai, kuriuose buvo surašytos būsimos išlaidos: kiek sumokėti virėjai, kiek — liokajui, kiek — mokytojams, kiek atidėti maistui bei kitoms reikmėms.

— Bet tu privalai kęsti tylėdamas, — pasakė ji, uždedama delną ant Tonijaus rankų. — Neprovokuok jo.

Berniukas linktelėjo. Sutrikęs ir nusiminęs Andželas, sėdintis kitame kambario gale, nuolat dirsčiojo į juos pakeldamas galvą nuo brevijoriaus.

— Taigi leisk jam burti čionai senus draugus, suteik galimybę išsiaiškinti, kas dabar yra įtakingas, — nuleidusi balsą Katrina pasilenkė prie Tonijaus ir pažvelgė jam į akis. — Ir leisk jam išlaidauti, kiek širdis geidžia, juk jis parvežė namo didžiulį turtą. Jis skundžiasi dėl tamsių užuolaidų ir trokšta venecijietiškos prabangos, prancūziškų niekučių, prašmatnių apmušalų. Suteik jam visa tai...

— Taip, taip, — sutiko Tonijus.

Kiekvieną rytą Tonijus stebėjo iš namų išeinantį brolį. Karlas lėkte nulėkdavo laiptais žvangindamas raktais bei prie šono prisegta špaga. Jo batų trepsėjimas į marmurą taip neįprastai skambėjo šiuose namuose, jog Tonijui atrodė, tarytum tie batai gyvena kažkokį savą, atskirą gyvenimą. Pro durų plyšelį Tonijus matė baltus perukus ant nublizgintų medinių manekenų galvų ir girdėjo iš praeities kuždantį Andrea: „Dabita...“

— Broliuk, nusileisk, pavakarieniauk šiandien su manimi, — kartais Karlas išdygdavo iš tamsos, tarsi būtų jo laukęs.

— Prašau man atleisti, senjore, bet mano nuotaika, mano tėvas...

Iš kažkur pasigirdo dainavimas. Tonijus negalėjo suklysti: dainavo motina.

Buvo maždaug keturios valandos po vidurdienio. Alesandras sėdėjo prie stalo bibliotekoje — tyliai, nejudėdamas, kaip statula. Ant laiptų pasigirdo tylūs žingsniai. Pro praviras duris įplaukė motinos balsas: ji dainavo liūdną dainą, labai panašią į bažnytinį himną. O kai Tonijus atsistojo ir nuėjo pas ją, pamatė, jog ji kažkur ruošiasi.

Pasiėmusi maldaknygę, veidą prisidengusi gedulingu šydu, Mariana, atrodo, visai nenudžiugo pamačiusi sūnų.

— Lena eina su manimi.

Alesandro jai šiandien neprireiks.

— Mama, — Tonijus nuėjo palydėti jos iki durų. Ji kažką niurnėjo panosėje. — Ar tu laiminga čia, dabar? Pasakyk man!

— Ak, kodėl manęs šito klausi? — atsiliepė ji nerūpestingai, bet tuojau pat, iškišusi ranką iš po juodo apsiausto, netikėtai stipriai sugriebė sūnų už riešų.

Jis akimirksnį pajuto skausmą bei supyko.

— Jeigu tu čia nelaiminga, galėtum persikraustyti pas Katriną, — pasakė jis ir pasibaisėjo: jeigu ji išties nuspręs išvykti, jos kambariai tuojau pat ištuštės bei taps svetimi.

— Aš savo sūnaus namuose, — atsakė ji ir atsisuko į tarną. — Atidarykite duris!

Naktį jis negalėdamas užmigti gulėjo, klausydamasis tylos. Visas pasaulis už kambario durų atrodė lyg svetima teritorija. Koridoriai, pažįstami kambariai, net drėgni apleisti užkaboriai. Staiga iš apačios pasigirdo juokas. Tylus, bemaž negirdimas garsas, bylojantis apie žmogaus buvimą namuose. Niekas negalėjo jo išgirsti, bet Tonijus išgirdo.

Kažkur naktyje isteriškai klykė moteris. Berniukas apsivertė ant šono ir užsimerkė spėjęs pagalvoti, jog riksmas, rodos, skambėjo namo viduje.

Jis užmigo. Ir sapnavo, tarytum atidaręs duris vėl pamatė juos apačioje. Tas pats senas ginčas. Griežtas, aukštas Katrinos balsas. O brolis... Nejaugi jis verkė?

Buvo ankstyvas vakaras. Iš tolumos atsklido silpni spalio karnavalo atgarsiai. Vos už poros žingsnių esančiuose Trimanių rūmuose vyko puota. Tonijus vienas stovėjo ilgame valgomajame. Neatitraukdamas rankos nuo sunkios užuolaidos, jis žiūrėjo, kaip apačioje priplaukia ir nutolsta valtys.

Alesandro bei Lenos lydima motina stovėjo tiesiog po langu prieplaukoje ir laukė gondolos. Ilgas juodas šydas leidosi iki pat drabužių apačios. Vėjas priplakė plonytę medžiagą prie veido, išryškindamas Marianos profilį.

„O kur jis? Šiame name?“

Didžiulis valgomasis panėšėjo į aklinos tamsos jūrą.

Tačiau nespėjęs pasimėgauti tyla ir ramybe, Tonijus išgirdo pirmuosius garsus. Kažkas judėjo tamsoje. Paskui ore pasklido muskusinis rytietiškų kvepalų aromatas, girgžtelėjo durys, ir įėjusysis tyliai žengdamas akmeninėmis grindimis ėmė artintis prie jo.

„Sučiuptas atviroje jūroje“, — pagalvojo berniukas, neatitraukdamas akių nuo ribuliuojančio kanalo vandens. Tolumoje, viršum švento Morkaus aikštės, liepsnojo dangus.

Jis pajuto kažkieno artumą sau už nugaros, ir plaukai ant pakaušio pasišiaušė.

— Ankstesniais laikais, — sušnibždėjo Karlas, — visos moterys dėvėjo tokius šydus, kurie suteikdavo joms ypatingo žavesio. Jos turėjo paslaptį, kurią nešiojosi gatvėmis ir kuri dvelkė rytais...

Tonijus lėtai pakėlęs akis pamatė brolį visai arti. Balti nėriniai ant juodo Karlo švarko labiau panėšėjo į miglotą miražą nei į audinį, o puikiai sugarbanotas, aukštai nuo kaktos kylantis ir į tikrus plaukus panašus perukas nežymiai blizgėjo.

Brolis priėjo prie lango bei pažvelgė žemyn. Judviejų panašumas vėl apstulbino Tonijų, kaip kad apstulbindavo visuomet, kai jį suvokdavo. Silpnoje žvakės šviesoje Karlo oda atrodė nepriekaištinga. Vienintelis amžiaus požymis — smulkios raukšlelės akių kampučiuose, atsirandančios visuomet, kai jis plačiai šypsodavosi.

Ir dabar toji šypsena sušvelnino jo veidą spinduliuodama nuoširdžią šilumą. Atrodė neįmanoma patikėti, kad tarp brolių apskritai esama kokio nors priešiškumo.

— Tu kas vakarą manęs vengi, Tonijau, — kreipėsi Karlas. — Bet gal dabar vis dėlto imkim ir pavakarieniaukim drauge. Stalas jau padengtas.

Tonijus vėl nusisuko į vandenį. Motinos jau nesimatė. Naktyje nebeliko nieko daugiau, tik kanalu lėtai plaukiančios valtys.

— Mano mintys su mano tėvu, senjore, — atsiliepė jis.

— Ak taip, su tavo tėvu!

Bet Karlas nenusisuko. Prieblandoje nuslinko nekalbūs turkai, uždegė žvakes daugybėje žvakidžių visur aplinkui, ant paties stalo, ant indaujų tiesiog po siaubinguoju paveikslu.

— Sėskis, broleli!

„Aš noriu tave pamilti, — galvojo Tonijus, — kad ir ką tu padarei. Tikiuosi, šią kliūtį pavyks kažkaip įveikti“.

Nunarinęs galvą, Tonijus atsisėdo stalo gale, kur dažnai sėsdavosi ir anksčiau. Tik vėliau suvokė, ką iškrėtė, ir pakėlęs akis pažvelgė į brolį.

Širdis ėmė daužytis. Jis matė priešais save šypseną, spinduliuojančią vien draugiškumą. Sniego baltumo perukas dar labiau išryškino Karlo odos tamsumą bei pabrėžė aukštai išlenktų antakių grožį. Brolis žvelgė į jį nė kiek ne smerkiamai.

— Mudu nesutariame, — ištarė Karlas. — Galime apsimetinėti, bet neįstengiame to pakeisti. Mudu nesutariame. Praėjo beveik mėnuo, o mes negalime drauge perlaužti duonos.

Tonijus linktelėjo, į akis plūstelėjo ašaros.

— Tačiau mudviejų panašumas, — pridūrė Karlas, — beveik antgamtiškas.

Tonijus pagalvojo: „Ar įmanoma pajusti žodžiais neišsakytą kito meilę? Ar Karlas gali įžvelgti ją mano akyse?“ Ir pirmą kartą per visą šį laiką, neįstengdamas ištarti nė pačių paprasčiausių žodžių, jis suvokė, kaip norėtų atsiremti į brolį. „Pasipasakoti tau, paprašyti tavo pagalbos. Bet tai neįmanoma. Mudu nesutariame“. Berniuką apėmė noras tuojau pat išeiti iš kambario. Jis bijojo keisto brolio iškalbos.

— Nuostabus mažasis broliukas, — sušnibždėjo Karlas. — Prancūziški apdarai, — tęsė apžiūrinėdamas Tonijų, ir didelės tamsios jo akys žybtelėjo. — O koks grakštumas. Pastarąjį, manau, paveldėjai iš motinos, kaip ir balsą, nepaprastą, įstabų sopraną.

Tonijus ryžtingai nusuko akis. Pašnekesys virto kankyne.

„Bet jeigu mudu nepasikalbėsime dabar, bus dar blogiau“.

— Būdama mergaitė, ji dainavo koplyčioje, — tęsė Karlas, — ir savo giesmėmis išspausdavo mums ašaras. Ar ji tau apie tai pasakojo? Ak, kiek jinai gaudavo dovanų, kaip ją mylėjo gondoljerai!

Tonijus lėtai pažvelgė į brolį.

— Ji buvo tikra sirena, — kalbėjo Karlas. — Nejaugi niekas tau nesakė?

— Ne, — droviai atsakė Tonijus.

Pajutęs, jog brolis stebi, kaip jis muistosi ant kėdės, berniukas vėl skubiai nusuko žvilgsnį.

— O kokia ji buvo gražuolė! Netgi gražesnė negu dabar... — Karlo balsas virto šnabždesiu.

— Senjore, geriau nekalbėkite apie ją šitaip! — impulsyviai šūktelėjo Tonijus.

— Bet kodėl? Kas atsitiks, — ramiai tęsė Karlas, — jeigu aš šitaip apie ją kalbėsiu?

Tonijus pažvelgė į brolį. Pastarojo šypsena pasikeitė: ją persmelkė šaltis. „Ko gero, nebūna už tokią šypseną šiurpesnės veido išraiškos“, — pagalvojo Tonijus.

Berniukas jautė, jog Karlo šypsena slepia tą neviltį, nerimą ir įniršį, kuris prasiveržė kartu su riaumojimu už uždarų durų.

— Bet ne aš dėl to kaltas! — staiga sukuždėjo Tonijus.

— Tada nusileisk man!

Štai ir išmušė valanda.

Daugelį dienų Tonijus su siaubu laukė šio momento. Norėjosi pakilti bei išeiti, bet brolio delnas jau uždengė jo ranką ir prispaudė prie stalo. Jis pajuto po drabužiais ištrykštantį prakaitą, o kambaryje staiga pasidarė nepakeliamai šalta. Jisai žvelgė į žvakių liepsną, tarsi norėdamas, kad ši išdegintų jam akis, ir suvokė negalįs nieko padaryti, idant atitolintų bauginantį pokalbį.

— Nejaugi tu netrokšti išgirsti manąją įvykių versiją? — sušnibždėjo Karlas. — Juk vaikai smalsūs. Nejaugi neturi įgimto smalsumo? — jo veide liepsnojo įniršis, bet šypsena nedingo nuo lūpų, o balsas pažemėjo tariant paskutiniuosius skiemenis, lyg pats bijotų jo galios.

— Senjore, jūs priešinatės ne man. Tad kam visos šitos šnekos?

— Ak, broleli, tu mane stulbini. Tavęs neįmanoma priversti paklusti, ar ne? Tavo viduje geležis, kaip kad ir jo viduje buvo geležis. Ir aštrūs nekantrumo dygliai, kokius turi ji. Bet tu mane išklausysi.

— Jūs klystate, senjore. Aš jūsų nesiklausysiu. Papasakokite viską tiems, kurie paskirti vadovauti mums abiem, valdyti mūsų turtą, mūsų sprendimus.

Ūmai pajutęs pasibjaurėjimą broliu, Tonijus ištraukė savo ranką iš Karlo delno.

Bet jo veidas, stebėtinai jaunas, atspindintis įkarštį ir kančią, traukė. Brolis tarytum metė Tonijui iššūkį, maldavo jį, jis visiškai neturėjo tos „geležies“, paties Karlo žodžiais tariant, kokią Tonijus kartais išties jusdavo tėvo viduje.

— Ko jūs iš manęs norite, senjore? — paklausė Tonijus ir atsilošęs kėdėje lėtai atsiduso. — Pasakykite man, ką aš turiu padaryti!

— Aš jau sakiau tau: nusileisk man! — Karlas vėl pakėlė balsą. — Matai, ką jis man padarė? Apiplėšė mane — štai ką jis man padarė! Ir nori apiplėšti dar kartą! Bet aš tau pasakysiu: to nebus!

— O kodėl nebus? — nesusilaikęs paklausė Tonijus. Jis visas drebėjo, bet dabar susierzinimas išstūmė drovumą. — Ar aš turėčiau tam pasipriešinti? Liaukitės! Ar aš turėčiau priešintis savo tėvo valiai todėl, kad jūs manęs paprašėte taip pasielgti? Senjore, aš nežinau, ar manyje esama „geležies“, bet mano gyslomis teka Treskių kraujas, o jūs mane vertinate taip neteisingai, jog aš be galo sutrikęs ir nežinau, kokiu būdu jums paaiškinti, kaip smarkiai jūs klystate!

— O tu, pasirodo, visai ne vaikas!

— Ne, aš dar vaikas, ir kaip tik todėl visa tai dabar kenčiu, — ryžtingai paprieštaravo Tonijus. — Bet jūs, senjore, esate vyras ir turėjote gerai suprasti, kad aš visai ne tas teisėjas, į kurį reikėtų apeliuoti. Ne aš pasirašiau jums nuosprendį.

— Ak, nuosprendį! Taip, nuosprendį! — nelygiu balsu pratarė Karlas. — Kaip puikiai tu parenki žodžius, tėvas dabar tavimi be galo didžiuotųsi, tokiu jaunu ir tokiu protingu, o dar tokiu narsiu...

— Narsiu? — ištarė Tonijus švelniau. — Senjore, čia jūs verčiate mane kalbėti grubius žodžius. Aš nenoriu su jumis pyktis! Leiskite man išeiti! Man čia tikras pragaras: brolis prieš brolį!

— Taip, brolis prieš brolį, — atsiliepė Karlas. — O kaip kiti namo gyventojai? Kaip tavo motina? Kaip ji žiūri į visa tai? — sušnibždėjo jis pasilenkęs taip arti, kad Tonijus atšlijo, nors ir nenusuko žvilgsnio. — Tad kaip tavo motina?

Priblokštas bei išgąsdintas Tonijus neįstengė nieko atsakyti.

Prispaustas prie kėdės atlošo, berniukas žvelgė į savo antrininką. Miglotas pasibjaurėjimo pojūtis sugrįžo.

— Jūsų žodžiai man atrodo tokie keisti, senjore!

— Nejaugi? Pagalvok truputį, juk esi toks nuovokus, juk vedžioji už nosies savo mokytojus! Taigi pasakyk man, ar ji sutiktų nugyventi visą gyvenimą viena, sūnaus namuose, atlikdama gedinčios našlės vaidmenį?

— Bet ką gi daugiau ji galėtų daryti? — išlemeno Tonijus.

Ir vėl pasirodė toji šypsena, bemaž švelni, bet kartu tokia netvari. „Šio žmogaus viduje nėra tikro pykčio, — liūdnai pagalvojo Tonijus. — Nėra pykčio netgi dabar. Tik begalinis nepasitenkinimas. Neapsakomai skausmingas nepasitenkinimas, nepaliekantis vietos mintims apie pralaimėjimą arba kartėlį“.

— Jai dabar... kiek? — paklausė Karlas. — Dusyk daugiau nei tau? Ir kaip pavadinti jos ligšiolinį gyvenimą, jei ne įkalinimu iki gyvos galvos? Argi ji nebuvo dar visai mergaitė, kai atėjo į šiuos namus? Gali neatsakyti, aš ją ir taip prisimenu.

— Nekalbėkite apie mano motiną.

— Tu draudi man kalbėti apie tavo motiną? — Karlas palinko į priekį. — Argi ji ne iš kūno ir kraujo, kaip ir tu arba aš? Argi ji nekalėjo užmūryta šiuose namuose kartu su mano tėvu? Nagi pasakyk, Markai Antonijau, ar laikai save dailiu, kai žiūri į veidrodį? Ir argi neįžvelgi manyje to paties grožio? Didesnės ar mažesnės dalies?

— Jūs kalbate pasibjaurėtinus dalykus! — sušvokštė Tonijus. — Jei pasakysite apie ją dar bent vieną žodį...

— O, taigi tu man grasini, ar ne? Juk tavo špagos man tėra žaisliukai, berniuk! Dailiame tavo veidelyje nėra nė menkiausio barzdos pėdsako! O tavo balsas tebėra vaikiškai skambus, kaip ir jos, ką aš tau, beje, jau sakiau. Negrasink man. Kalbėsiu apie ją tiek, kiek panorėsiu. Bet įdomu, ar daug žodžių man reikės jai pasakyti, kad priversčiau prakeikti tuos metus?

— Dėl Dievo meilės, ji — jūsų tėvo žmona! — Tonijus sugriežė dantimis. — Smurtaukite prieš mane kiek tinkamas, aš jūsų nebijau. Bet ją palikite ramybėje, aišku? Net jei aš ir esu vaikas, galiu pasikviesti į pagalbą vyrus, kurie mane apgins!

O, čia buvo tikras pragaras, tas pats pragaras, apie kurį kalba kunigai ir kurį piešia dailininkai!

— Smurtauti? — rodos, nuoširdžiai nusijuokė Karlas. Jo veidas išsilygino. — Dėl ko turėčiau prieš ką nors smurtauti? Ji tebėra moteris, broliuk. Labai vieniša, geidžianti vyriško prisilietimo, jei tik prisimena, ką tai reiškia. Kai jinai vos neišsikraustė iš proto, jis pakišo jai eunuchą vietoj meilužio. Bet aš ne eunuchas. Aš vyras, Markai Antonijau.

Tonijus pašoko. Bet Karlas nė per žingsnį neatsitraukė.

— Jūs — pats velnias, kaip jis ir sakė! — sušnibždėjo Tonijus.

— Tai štai kaip jis apie mane kalbėjo! — šūktelėjo Karlas. Brolis sugriebė Tonijui už riešo ir suspaudė, tačiau veidą perkreipė kančia. Jo veide Tonijus matė, kokį skausmą jaučiąs brolis. — Jis vadino mane velniu, taip? O ar jis tau papasakojo, ką man padarė? Ar papasakojo, ką iš manęs atėmė? Penkiolika metų tremties! Kaip galima visa tai ištverti? Jeigu aš būčiau velnias, tuomet turėčiau ir velnišką galią ištverti tą pragarą!

— Aš jus užjaučiu! — Tonijus išsivadavo, staigiai ištraukdamas ranką. — Man jūsų gaila!

Juodu stovėjo vienas priešais kitą, vieni tuščiame kambaryje.

— Prisiekiu Dievu, aš jus užjaučiu! — pakartojo Tonijus. — Bet aš nieko negaliu padaryti, o ji tokia pat bejėgė, kaip ir aš.

— Bejėgė? Ji? Ar ilgai tu išsilaikysi, jei visas namas sukils prieš tave?

— Jinai mano motina, ji niekada nesukils prieš mane.

— Ar tu tuo tikras, Markai Antonijau? Geriau pirmiausia paklausk jos: koks yra tasai nusikaltimas, už kurį jai teko penkiolika metų kalėti? — Karlas žengė į priekį, kai Tonijus pamėgino kryptelėti į šalį. — Aš nusikaltau gimdamas po kita žvaigžde, turėdamas kitokį būdą. Jis nekentė manęs nuo pat gimimo dienos ir neįžvelgė manyje nė menkiausio dorybės pėdsako, nors kiti ir stengėsi jam parodyti. Tokia mano nuodėmė. Tačiau koks tavo motinos nusikaltimas, už kurį tasai žmogus teikėsi ją, dar visai vaiką, paversti savo nuotaka, o paskui palaidojo gyvą tarp keturių sienų.

— Palikite mane ramybėje! — pareikalavo Tonijus.

Už atvirų durų juodavo svetainė. Bet Tonijus niekaip negalėjo pajudėti ton pusėn, nors Karlas jo ir nebelaikė.

— Aš tau pasakysiu, kokia jos nuodėmė, — tęsė Karlas. — Ar tu pasirengęs išgirsti? O paskui pažiūrėsim, ar įstengsi man uždrausti apie ją kalbėti! Ji mylėjo mane, štai kokia jos kaltė! O kai aš atėjau į „Pietą“ jos išsivesti, Mariana išėjo su manimi!

— Jūs meluojate!

— Ne, Markai Antonijau...

— Viskas, ką pasakėte, kiekvienas žodis — melas!

— Ne, Markai Antonijau, aš nepasakiau nė vieno melagingo žodžio. Ir tu tai žinai. O jeigu taip nėra, eik paklausk savojo kastrato, tegul pasako tiesą! Arba paklausk mylimos savo tetulės Katrinos! Eik į gatves, ten tau pasakys kiekvienas! Aš išsivedžiau Marianą iš vienuolyno vidury baltos dienos, nes aš jos geidžiau, o ji geidė manęs, bet jis, jisai tetroško tik į ją žiūrėti.

— Aš jumis netikiu.

Tonijus pakėlė ranką, tarsi norėdamas smogti Karlui. Bet dabar prastai jį matė. Siluetas išskydo prieš akis, nors ir artinosi, užstodamas žvakių švieseles, dabar jau tamsias bei neryškias.

— Aš maldavau jį leisti man ją vesti! Prašiau atsiklaupęs! Žinai, ką jis man atsakė? „Aristokratė iš žemyno, — šaipėsi jis, — bekraitė našlaitė!“ Girdi, pats išrinksiąs man žmoną, sakė jis, ir išrinko kažkokią užgesusią baidyklę! Dėl jos turtų, padėties, o svarbiausia — iš neapykantos man! „Tėve! — meldžiau aš, — nuvažiuokite į „Pietą“, pasižiūrėkite į ją! Aš klūpodamas štai ant šių grindų maldavau jo. Kai įvyko blogiausia, kas galėjo nutikti, ir jis mane ištrėmė, tuomet išsirinko ją sau į nuotakas! Aristokratę iš žemyno, bekraitę našlaitę! Jisai ją vedė. Ir užmokėjo, kad ji būtų įtraukta į „Aukso knygą“. Juk galėjo tą patį padaryti dėl manęs, bet atsisakė! Ištrėmęs mane, pasiėmė Marianą pats, supranti? Budelis, broleli, tikras budelis! Apraudok ją ir mane! Apraudok beprotišką mūsų meilę bei beprotišką gyvenimą ir tą kainą, kurią mudu už tai sumokėjome!

— Liaukitės, aš negaliu to klausytis! — Tonijus užsispaudė rankomis ausis. Jo akys buvo užmerktos. — Jeigu jūs nesiliausite, tepadeda man Dievas...

Jis ištiesė ranką link durų ir užčiuopęs staktą atrėmė galvą, neįstengdamas pratarti nė vieno žodžio, nebesuvaldydamas beviltiškos raudos.

— Prieik šiąnakt prie jos durų, — išgirdo už nugaros tylų Karlo balsą, — pasiklausyk prie rakto skylutės, jei norėsi. Ji priklausė man tuomet, priklausys ir dabar. Jeigu netiki, paklausk jos!

Tonijus nedėvėjo nei kaukės, nei tabarro. Jis brovėsi per triukšmingą, šlapią minią, vėjo gūsių blaškomas lietus čaižė jam veidą. Pagaliau vaikinas atsidūrė kavinėje ir pajuto, kaip jį apgaubia karštas oras.

— Betina! — sušnibždėjo.

Akimirksnį mergina su juodu smailiu gobtuvu tarytum dvejojo, bet paskui prasibrovė pro kažkieno domino, šiurpokas bautas, dengiančias veidus, pro klounus, monstrus, priėjo ir skubiai jį apkabino.

— Čionai, jūsų prakilnybe! — mergina išsivedė jį į gatvelę link artimiausios prieplaukos.

Kai tik gondola atsiskyrė nuo kranto, mergina atsidūrė jo glėbyje ant kajutės grindų, nutraukė jam švarką, marškinius, pasikėlusi sijonus apsivijo jį kojomis.

Lietus šniokštė, kapsėjo į vandenį, barbeno į medinius tiltelius, nuolat atsirandančius virš galvos. Valtis pavojingai siūbavo, lyg neišlaikydama porelės svorio; kajutėje trenkė dulkėmis, šiltais kūnais, dūmų kvapu tarp nuogų Betinos kojų, kur plaukai pasirodė esantys drėgni bei karšti. Įkišęs ten galvą, Tonijus net sugriežė dantimis. Mažomis stipriomis rankomis Betina prispaudė jį prie savęs, ir jis jautė skruostais šilkinę jos šlaunų odą. Nenutylantis merginos kikenimas skambėjo ausyse, jos krūtys buvo tokios didelės, jog veržte įsiveržė jam į delnus. Ji perplėšė jo bridžius, o pati tarytum išslydo iš palaidinės ir sijono, balta bei saldi, jos pirštai jį glamonėjo, skatino, nukreipė.

Tonijus baiminosi, kad Betina juoksis sužinojusi, kad jis dar berniukas, bet ši tik prisitraukė jį, ir jisai įsiskverbė į ją, įsibrovė jausdamas, kaip sprogimas smegenyse nušluoja ir laiką, ir sumišimą, ir visą siaubą.

Būtų numiręs, jei bent akimirksnį būtų apie kažką pagalvojęs.

Todėl jo rankos godžiai lietė karštą kūną po jos keliais, drėgną šilumą po krūtimis, apskritas blauzdas bei atvirą, godžią burną, pilną pašėlusios narsos, tankaus alsavimo ir to lengvo, nekantraus kikenimo, daugybę smulkiausių linijų, raukšlelių, paslapčių. Vanduo teliūškavo į valties kraštus, atplaukdavo bei nutoldavo muzika, aukšti garsai, žemi garsai. Kartais jis guldavosi po Betina, mėgaudamasis jos svoriu, o paskui vėl paguldydavo ją ant nugaros, kilstelėdavo ranka kaitrias moteriško kūno klostes, lietė liežuviu mažą glotnų pilvą.

O kai pagaliau išsekęs tiesiog gulėjo prisispaudęs prie jos, atsklido jūros vandens kvapas, drėgnas apsamanojusių polių tvaikas ir dvelksmas tos minkštos žemės po jais, kuri irgi buvo Venecija. Visa tai siejosi su saldumu bei druska, su skambiu Betinos juoku, su sidabriniu įkypu lietumi, besiskverbiančiu pro mažus langelius ir krintančiu jam ant veido.

Ak, jei tik visa tai galėtų tęstis amžinai, jei tik galėtų ištrinti iš sąmonės visas mintis, visą skausmą, jei tik jis galėtų mylėti ją vėl ir vėl, o pasaulis nebesugrįžtų, ir jam nebetektų atsidurti tame name, tuose kambariuose, girdėti to balso. Tonijus apsivertė ant pilvo ir gulėjo tamsoje, prispaudęs veidą prie pagalvės, kad Betina neišgirstų jo verksmo.

Iš užmaršties pažadino balsai.

Ko gero, valtis plaukė tais mažais kanalėliais, virš kurių šviečia mažučiai langai, kur dienomis kabodavo skalbiniai, siaurose pakrantėse mėtėsi krūvos šiukšlių ir kur pakėlęs galvą galėjai pamatyti palei sienas šmirinėjančias žiurkes. Tamsoje spigiai kniaukė katės. Jis girdėjo teliūškuojantį bei pliuškenantį vandenį. Jautėsi esąs besvoris ir visiškai ramus, nepaisant merginos erzinimo:

— Myliu tave, myliu tave, myliu, myliu...

Ir vėl tie balsai. Tonijus pakėlė galvą. Tasai tenoras, kurį atpažintų bet kur, ir tasai bosas, taip, tas pats, ir dar fleita bei smuikas. Vaikinas pasirėmė alkūne pajusdamas, kaip pasvyra valtis. Ten buvo jo dainininkai!

— Kas, jūsų prakilnybe? — pašnibždom paklausė Betina.

Ji sėdėjo šalia nuogutėlė, tik beformė drabužių krūva dengė kelius. Grakštūs nuožulnūs pečiai, o akys tokios didelės, jog, rodos, egzistavo atskirai nuo baltutėlio veido ir stebėjo jį.

Tonijus atsisėdo tiesiai ir švelniai išsivadavo. „Aš ją turėjau, — pagalvojo. — Mylėjau ją, turėjau, pažinau“. Bet ši mintis nesuteikė nei pasimėgavimo, nei nuostabaus jaudulio. Akimirksniui jis prisispaudė prie Betinos, įkvėpė jos plaukų kvapo, pabučiavo kietą mažos kaktos nuožulnumą.

O balsai tuo metu artėjo. Ten išties buvo jo dainininkai! Veikiausiai traukė namo. Jeigu dabar galėtų juos sulaikyti... Vaikinas skubiai susikišo marškinius į bridžius, susirišo plaukus.

— Neišeikite, jūsų prakilnybe, — paprašė mergina.

— Mieloji, — pratarė jis, suberdamas jai į saują auksines monetas ir užlenkdamas jos pirštus, — rytoj vakare, kai sutems, lauk manęs.

Tonijus užtraukė sijoną jai per galvą, apvilko minkštą sulamdytą palaidinukę ir stipriai suvarstė korsetą, pajusdamas paskutinį pasitenkinimo dilgtelėjimą, kai ankštas drabužis apgaubė bei suspaudė ją. Dainininkai jau prisiartino prie kanalo. Ten buvo Ernestinas — kiek kartų Tonijui teko girdėti šį vardą po savo langu? Ir Pjetras, turintis nuostabų, gilų bosą. Griežė jiems šią naktį Feliksas.

Kai valtis nuslydo po artimiausiu tiltu bei dingo tamsoje, jis akimirksnį pasigailėjo nesąs girtas kaip pėdas ir nesusiprotėjęs aikštėje nusipirkti vyno ąsočio. Vaikinas nuslinko palei sieną siaura gatvele; akmenys po kojomis buvo tokie glitūs, jog vos nepaslydo ir nenugarmėjo į vandenį.

Kaip jie atrodo? Anksčiau, tamsoje, vargiai begalėdavo juos įžiūrėti. Ar jie jį pažins?

Tačiau šviesoje, sklindančioje pro praviras duris, jis išsyk pamatė mažąjį ansamblį. Aukštas, tvirtas barzdotas vyras pasirodė besąs Ernestinas. Jis dainavo serenadą susikūprinusiai moteriai putliomis rankomis, stovinčiai ant laiptelio. Toji švelniai šaipėsi iš jų. Smuikininkas siūbuodamas pirmyn ir atgal įnirtingai darbavosi stryku. Muzika skambėjo skvarbiai, griebė už širdies.

Ir tuomet įstojo Tonijus, oktava aukščiau už Ernestiną, unisonu kartodamas tas pačias frazes. Ernestino balsą nuspalvino jausmas, ir Tonijus pamatė, kaip persimainė jo veidas.

— Ak, tai neįmanoma! — šūktelėjo dainininkas. — Juk čia mano serafimas, mano princas iš Treskių palaco! — jis išskėtė rankas, čiupo Tonijų į glėbį ir apsukęs aplinkui pastatė į vietą. — Bet kaip jūs čia atsidūrėte, jūsų prakilnybe?

— Aš noriu dainuoti su jumis, — pasakė Tonijus ir paėmė vyno ąsotį. Gėrimas plūstelėjo jam į burną, nutekėjo smakru. — Kad ir kur eisite, aš noriu dainuoti su jumis.

Jis užvertė galvą. Lietus plakė blakstienas, o jis traukė be galo aukštą, tyrą, įstabiai koloratūrišką melodiją, kuri aidėjo tarp sienų ir, rodos, kilo iki pat dangaus, gaubiančio siauros gatvelės tamsą, kur šen bei ten švietė žiburėliai mažuose langeliuose. Ir tuomet, antrindamas jam, suskambo gilesnis Ernestino balsas, paremdamas jį, leisdamas pleventi aukštai aukštai bei laukdamas nepaprastos baigiamosios frazės harmonijos...

Kažkas šaižiai riktelėjo: „Bravo!“, ir tarsi nuo pačių sienų, iš visur, pasigirdo negarsūs komplimentų protrūkiai. Pasigirdo ir nutilo taip pat netikėtai. O kai ant šlapių akmenų pabiro monetos, Feliksas skubiai puolė jų rinkti.

Iki pat aušros klajojo jie visų vėjų košiamomis krantinėmis bei dainavo; surėmę alkūnes brovėsi siauručių gatvelių voratinkliu. Kartais sienos taip glaudžiai juos apsupdavo, jog tekdavo eiti vienam paskui kitą. Balsai čia skambėdavo keistai, antgamtiškai. Tonijus mintinai mokėjo visas jų pamėgtas dainas, o kitų jie greitai jį išmokė. Vaikinas vis glaudė lūpas prie ąsočio, o kai vynas baigėsi, nusipirko kitą.

Visur, kur jie ėjo, virš galvų atsidarinėjo langai, o kartais sustodavo ir dainuodavo serenadas kokiam nors miglotam siluetui tolumoje. Klaidžiodami palei rūmų sienas, jie atitraukdavo nuo kortų bei prabangių puotos stalų prašmatniai pasipuošusias moteris ir vyrus. Kraujas tvinkčiojo Tonijaus smilkiniuose, kojos nebeklausė, jis nuolat klupo ant slidžių akmenų, bet jo balsas, ko gero, niekad anksčiau nepasiekė tokios nesulaikomos galios. Ernestinas su Pjetru juo žavėte žavėjosi. Tereikėdavo jam uždainuoti šiek tiek tyliau, ir muzikantai, karštais aplodismentais pasitikdami skvarbias aukštąsias natas bei ilgus švelnius perėjimus, skatino atlikinėti naujus žygdarbius. Tačiau pamažu jo dainos darėsi vis lėtesnės, sklidinos švelnaus, pavergiančio liūdesio. Vėliau jis prisiminė, kaip stovėjo svyruodamas bei sukryžiavęs ant krūtinės rankas, sekdamas Ernestiną dainavo kažkokią lopšinę, o naktis vis nesibaigė, ir mėnulis nuolat dirsčiojo iš po debesų, apšviesdamas nebylias sidabrinio lietaus čiurkšles.

Liūdesys pasirodė besąs stulbinantis jausmas. Jis pagaliau suprato, ką reiškia posakis „širdis plyšta iš sielvarto“.

Patekėjo saulė.

Aikštėje mėtėsi šiukšlės. Iš po arkadų girdėjosi šūksniai. Šen bei ten, susiėmę už rankų, šoko kaukėti žmonės. Pati didingoji bazilika mirguliavo ir virpėjo merkiama lietaus, lyg paveikslas, nutapytas ant didžiulio šilko skiautės, nukarusios iš dangaus.

Betina užmiegotu veidu puolė prie Tonijaus, pakeliui segdamasi plaukus. Ji atnešė jam šiltos duonos su sviestu ir stiprios turkiškos kavos. Patiesė jam ant kelių servetėlę, bet matydama, kad jis nebenulaiko galvos, pati ėmė vaikiną maitinti.

Jis perbraukė pirštu per baltą merginos kaklą ir paklausė:

— Ar tu mane myli? 2

Tik praėjus savaitei jis sukaupė drąsą ir ryžosi prisiartinti prie motinos durų. Bet išgirdo, jog toji išėjusi į bažnyčią. Kitą sykį sužinojo, esą ji miega.

Kai pasibeldė dar sykį, Mariana jau buvo išvykusi į Lizanių rūmus.

Kaskart, kai Tonijus ateidavo aplankyti motinos, jos ten nebūdavo.

Penktąjį rytą eidamas nuo jos durų, sūnus garsiai nusikvatojo.

O paskui bejėgiškai nutilo ir jau nebegalėjo bei nebenorėjo jos persekioti.

Bet kad ir kaip plyšdavo galva nuo miego stygiaus, vaikinas nusiprausdavo, prarydavo kokio nors maisto ir kasdien traukdavo į biblioteką.

Katrina Lizani atvykusi pranešė jam, kad Karlas, Levante užgyvenęs solidų turtą, apmokėjo visas namų skolas, kurios, pasirodo, buvusios nemenkos, ir dabar ketina atstatyti senąją Treskių vilą prie Brentos.

Tonijus jautėsi toksai pavargęs po naktinių serenadų dainavimo, jog vos beįstengė nukreipti dėmesį į tetą.

— Juk jis teisingai elgiasi, kaip manai? — paklausė ji. — Vykdo savo pareigą. Tavo tėvas negalėjo daugiau nė norėti.

Kai ir kur Karlas eitų, įkandin nuolatos sekė trys bravai. Augaloti, nekalbūs asmens sargybiniai slankiojo po namus, stengdamiesi išnykti tamsoje. Jie lydėjo brolį kiekvieną rytą, kai šis apsisiautęs patricijaus mantija patraukdavo į Broglio nusilenkti senatoriams bei patarėjams.

Jo mėginimai sužavėti visus iš eilės akivaizdžiai bylojo, jog jis ketina vėl įsitraukti į aukštuomenės gyvenimą.

Kiekvieną rytą po nakties klajonių Tonijus ateidavo į aikštę. Čia jis galėjo stebėti brolį iš tolo, tik įsivaizduodamas trumpų jo pašnekesių turinį. Rankų paspaudimai, lankstymasis, santūrus juokas. Paskui pasirodydavo Marčelas Lizanis, ir juodu drauge imdavo vaikštinėti iš vieno aikštės galo į kitą, išnykdami minioje laivų stiebų bei blausiai mirguliuojančio vandens fone.

Įsitikinęs, kad Karlo netoliese nėra, Tonijus patyliukais prasmukdavo į namus ir, rodos, begaliniais koridoriais patraukdavo prie motinos apartamentų durų. Beldimas. Jokio atsako. Vis tas pats tarnų atsikalbinėjimas.

Katrinai neprireikė daug laiko, kad sužinotų, kur išeina Tonijus. Jis gyveno vien dėl tos akimirkos, kai iš žiemos dangaus staiga nusileisdavo tamsa ir apgaubdavo visą namą. Tuomet išsmukdavo į gatvę ir laukdavo pasirodančio Ernestino su draugija.

Katrina pašėlo.

— Vadinasi, tu esi tasai dainininkas, apie kurį kalba visas miestas? Bet paklausyk, Tonijau, šitaip negali tęstis. Nesileisk sunaikinamas jo įniršio...

„Ak, kodėl tu man nepasakei?“ — tepagalvojo jis.

Mokytojai kažką suniurnėjo, ir berniukas pažvelgė į juos. Suklysti negalėjo: Alesandro veide atsispindėjo išgąstis.

Artinosi vakaras. Daugiau jis nebegalėjo to ištverti. Apsiblausę, niūrūs namai, kur nenorom skverbėsi drovi pavasario šviesa. Atsišliejęs į motinos kambario duris, jis iš pradžių pajuto silpnumą. Bet paskui, apimtas įniršio, pradėjo taip purtyti dvigubas duris, jog geležinis skląstis sutrupino medį, ir Tonijus atsidūrė tuščiame kambaryje.

Ištisą akimirką jis negalėjo susiorientuoti tamsoje, neįžiūrėjo net pažįstamų daiktų. Bet pamažu įžvelgė motinos figūrą, ramiai sėdinčią prie tualetinio stalelio.

Šviesos atšvaitai mirguliavo ant sidabrinio jos šepečio bei šukų. Šviesos spindulys palietė perlus ant kaklo, ir Tonijus staiga suvokė, kad motina vilki anaiptol ne juodo šilko gedulo suknelę, o prabangų, skaisčiai raudoną drabužį, nusagstytą mirguliuojančiais brangakmenių žiburėliais. Žiburėliai išnyko, kai Mariana pakėlė rankas ir užsidengė veidą.

— Kodėl išlaužei duris? — sušnibždėjo ji.

— O kodėl tu neatsiliepi, kai aš beldžiu?

Jis matė baltus Marianos pirštus, įsikibusius į plaukus. Ji prisidengė rankomis krūtinę kaip šventoji, ir nulenkė galvą, lyg norėtų sukniubti. Matėsi baltas jos sprandas, o plaukai, pasidaliję į dvi dalis, priekyje krito tarsi vualis.

— Ką tu darysi? — staiga paklausė ji.

— Ką aš darysiu? O ką aš galiu padaryti? — Tonijus supyko. — Kodėl užduodi šį klausimą man? Klausk mano globėjų. Arba tėvo advokatų. Aš neturiu jokios galios ir niekada neturėjau. Bet tu pati, ką tu darai?

— Ko tu iš manęs nori? — sušnibždėjo ji.

— Kodėl niekada man nesakei? — karčiai paklausė sūnus, prisiartindamas prie motinos. Berniuko burną perkreipė grimasa. — Kodėl?! Kodėl man teko iš jo lūpų išgirsti, kad toji mergaitė buvai tu, kad tu ir jis...

— Liaukis! Dėl Dievo meilės, liaukis! — suriko ji. — Uždaryk duris, uždaryk duris!

Staigiai pašokusi, Mariana nulėkė pro sūnų prie išlaužtų durų ir uždarė jas. Paskui, pripuolusi prie lango, užtraukė sunkias aksomines užuolaidas taip sandariai, jog kambarį apgaubė tiršta tamsa.

— Kodėl mane kankini? — maldaujamai išlemeno ji. — Ką man daryti, kai judu varžotės? Viešpatie, Tonijau, aš pusę gyvenimo praleidau šiuose namuose sekdama tau stebuklingas pasakas! Aš tuomet buvau ne vyresnė už tave dabar! Aš visai nepažinojau pasaulio, todėl išėjau su Karlu, kai jis atėjo manęs išsivesti! Bet pasakyti tau? Kaip aš galėjau pasakyti tau?

Ištrėmęs Karlą, jo prakilnybė būtų uždaręs mane „Pietoje“ arba kokioje nors dar baisesnėje vietoje, ir aš ten būčiau tiesiog numirus! Aš nebeturėjau nei garbės, nei sugebėjimo priešintis, ir štai jis atsigabeno mane čionai, vedė bei suteikė savo pavardę. Dievas mato, aš penkiolika metų stengiausi būti senjora Treski, tavo motina, tokia, kokią jis norėjo mane matyti. Bet pasakyti tau... Kaip pasakyti tau?! Dievulėliau, juk ne kas kitas, o aš maldavau Karlo, kad nepasakotų tau! Bet, Tonijau, išskyrus tas kelias naktis, praleistas su juo jaunystėje, aš gyvenau vienuolės gyvenimą! O argi aš nusipelniau šio švento pašaukimo? Nejaugi turiu šventosios veidą ar figūrą? Aš moteris, Tonijau!

— Bet, mama, su juo, po mano tėvo namų stogu...

Tonijus pajuto ant veido jos rankas: motina stengėsi uždengti jam burną, akis, nors jis ir taip nieko negalėjo matyti. Šilti jos pirštai palietė sūnaus blakstienas, glotni bei šalta kaip marmuras kakta atsirėmė jam į lūpas.

— Prašau, Tonijau, — ji tyliai verkė. — Argi svarbu, kad dabar aš su juo... Aš niekaip negaliu panaikinti šitos konkurencijos. Tu neturi tokios galios, bet ir aš jos neturiu. Ak, prašau, prašau...

— Būk su manimi, mama, — sušnibždėjo jis. — Praeitis išties neturi reikšmės, bet būk su manimi dabar. Aš tavo sūnus, mama, tu esi man reikalinga.

— Aš su tavimi, su tavimi! Bet, kaip ir anksčiau, aš ir dabar neturiu jokių teisių.

Ji padėjo galvą sūnui ant peties, ir Tonijus pamažu pakėlęs dešinę ranką paglostė šilkinius jos plaukus.

— Visa tai turi baigtis, — sušnibždėjo jis.

Mėnesio pabaigoje Karlas pralaimėjo savo pirmuosius rinkimus. Vyriausieji Didžiosios tarybos nariai ėmė šnekėti apie jo išsiuntimą užsienin, tačiau, padedant jaunesniesiems bičiuliams, jam pavyko išsilaikyti Venecijoje.

Prieš daugybę laiko surašyti Andrea palikimo punktai buvo visiems laikams pripažinti aiškiais ir neginčytinais.

Tikslus bei griežtas jo draudimas vyresniajam sūnui vesti tapo absoliučiai neginčytina sąlyga.

Andrea paliko visą turtą vienam sūnui. Tai reiškė, jog nuosavybė niekada negali būti padalyta arba parduota. Paveldėti ją galėjo tik Marko Antonijaus Treskio sūnūs. Todėl, kad ir ko imtųsi Karlas, šeimos ateitis priklausė Tonijui.

Tik tuo atveju, jei Tonijus numirtų nepalikęs įpėdinio arba jeigu būtų įrodyta, kad jis negali turėti vaikų, galėjo būti pripažinti Karlo įpėdiniai.

Bet Karlas nesigriebė nei prievartos, nei kokių nors gėdingų veiksmų. Seni Andrea draugai patarė jam nesipriešinti mirusio tėvo valiai, idant išvengtų skandalo, ir jis sutiko. Savo pinigus jis ir toliau leido namų ūkiui, mokėjo net padidėjusias algas brolio mokytojams bei auklėtojams.

Jis uoliai vykdė visas pareigas valstybės tarnyboje, atkakliai stengėsi įsiteikti visiems bent kiek įtakingiems asmenims ir netrukus pavirto tikro patricijaus pavyzdžiu.

Tiems, kurie nematė, kiti paaiškindavo: norint užimti aukštą postą vyriausybėje, reikėjo pinigų; Respublikai ateityje tarnausiančių sūnų auklėjimui irgi reikėjo pinigų; ironiška, bet iš visų Treskių pinigų turėjo tiktai Karlas. Todėl visi tie, kuri tikėjosi sustiprinti savo įtaką, ėmė kreiptis į jį. Vyko natūralus politinis procesas.

O Karlas tuo tarpu kaip įmanydamas pramogavo. Jis nedarė nieko smerktino: visus lankė, visur pietavo, laisvalaikiu lošdavo, dažnai ėjo į teatrą, ir visi matė, kad jis — tikras savo gimtojo miesto kūdikis.

Tonijaus bemaž nebūdavo namie, dažnai jis netgi nakvodavo Betinos kambarėlyje viršum nedidukės merginos tėvo tavernos šalia aikštės. Dusyk antros eilės jo giminaičiai Lizaniai išsikvietę vaikiną ant kilimo barė už netikusį elgesį ir grasino Didžiosios tarybos rūstybe, jeigu jis nepradės gyventi kaip dera patricijui.

Tačiau jo gyvenimas slinko miesto užkampiuose, dažniausiai — Betinos glėbyje.

Tuo metu, kai suskambo Velykų ryto varpai, apie Tonijaus balsą Venecijoje jau sklandė legendos.

Siaurose gatvelėse už Didžiojo kanalo žmonės pradėjo specialiai jo laukti. Ernestinas niekada anksčiau nesimaudė tokiame auksinių monetų lietuje. Tonijus viską atiduodavo jam.

Neapsakomas pasitenkinimas, kurį patyrė tomis naktimis, buvo viskas, ko jis troško, nors vaikinas pats iki galo nesuvokė įvykių reikšmės.

Tik žinojo, kad žvaigždėmis nusagstytas dangus ir druskingo jūros vėjo prisilietimas prie odos jį veika stebuklingai, pažadina ypatingą įkvėpimą bei suteikia balsui nepaprastos galios. Galbūt berniukas suvokė, jog balsas — vienintelis jam likęs turtas iš tų nesenų laikų, kai buvo tėvas, motina ir sūnus bei patys Treskių namai. Galbūt priežastis buvo ta, kad dabar jis dainavo vienas, o ne kartu su motina. Ji išprašė jį lauk, jis išėjo į pasaulį, ir jam pavaldžių garsų diapazonas tapo beribis. Kartais bedainuodamas jis regėjo Kafarelį, įsivaizduodavo save stovintį ant scenos, vis dėlto jo paties atlikimą lydėjo kur kas didesnis įtaigumas bei jausmų gylis.

Žmonės verkdavo. Šūkaliojo meilės žodžius tuštindami savo pinigines. Reikalavo pasakyti angeliškojo soprano dainininko vardą, siuntė tarnus pageidaudami, kad jis ir mažasis jo orkestras užliptų į prašmatnias pietų sales. Jis niekada nepriimdavo kvietimo.

Bet paryčiais, kai dangus prašviesėdavo, eidavo paskui Ernestiną į bemaž mylimiausią savo vietelę.

— Per visą savo gyvenimą, — be paliovos tvirtino Ernestinas, — aš negirdėjau tokio balso. Jūs turite Dievo dovaną, senjore. Dainuokite, dainuokite, kol galite, juk greitai tos aukštos natos amžiams jus paliks.

Švelnaus girtumo svaigulio užlietą Tonijų pamažėle pasiekdavo tikroji šių žodžių reikšmė. Jis turi tapti vyru, ir šis praradimas taps vienu iš daugelio praradimų.

— Ar visa tai nutinka staiga? — sykį paklausė vaikinas, sustojęs siauroje gatvelėje bei atrėmęs galvą į namo sieną.

Jis pakėlė ąsotį ir kaip visuomet pajuto per smakrą nutekantį vyną. Bet reikėjo nuplauti burnoje jaučiamą kartėlį.

— Dieve mano, jūsų prakilnybe, nejaugi jūsų aplinkoje nebuvo nė vieno berniuko, kuriam pasikeitė balsas?

— Ne, aplink mane nebuvo berniukų, tik senyvas vyras ir labai jauna moteris. Aš nieko nežinau apie berniukus ir labai mažai teišmanau apie vyrus. Ir jeigu jau pradėjome šią temą, aš ir apie dainavimą beveik nieko nežinau.

Kitame gatvelės, kurioje jie stovėjo, gale pasirodė kažkieno figūra. Žmogus ėjo palei sieną, bemaž prisiplojęs prie jos, ir Tonijų apėmė miglotas nerimas.

— Kartais viskas nutinka greitai, — kalbėjo Ernestinas, — o kartais tęsiasi ir tęsiasi. Balsas lūžta, jūs negalite juo pasikliauti. Bet kadangi pagal savo amžių esate labai aukštas, jūsų prakilnybe, ir be to dar... — paėmęs į rankas ąsotį, jis nusišypsojo. Tonijus suprato, kad dainininkas galvoja apie Betiną. — Jūsų balsas gali imti keistis anksčiau nei daugumai kitų, — taip taręs, Emestinas uždėjo Tonijui ant pečių sunkią savo ranką ir nusivedė jį toliau.

Figūra kitapus gatvelės kažkur dingo.

Tonijus nusišypsojo tamsoje ir vėl nugrimzdo į apmąstymus. Prisiminė paskutiniuosius jam ištartus tėvo žodžius. Ir staiga nepakeliamas skausmas pervėrė jį. Vaikinas pasijuto be galo vienišas net šioje malonioje draugijoje.

„Kai nuspręsi tapti vyru, tuomet juo ir tapsi“. Bet argi smegenys gali valdyti kūną? Jis papurtė galvą, atsakydamas pats sau. Ir ūmai supyko ant Andrea.

Ir dar jam pasirodė nedovanotina, kad turi dabar būti čia, klajoti po purvinus užkampius su vargšais gatvės dainininkais. Bet jis ėjo į priekį, vis labiau remdamasis į Ernestiną.

Jie pasiekė kanalą. Priešakyje, po tilto arka, kur rinkosi gondoljerai, degė žibintai.

Ir tuomet vėl pasirodė toji figūra. Tonijus neabejojo, kad ten tas pats žmogus — tvirtas, aukšto ūgio. Nepažįstamasis jį stebėjo, tai buvo visiškai akivaizdu. Tonijus čiupo špagą, bet tuojau pat buvo sulaikytas.

— Kas jums, jūsų prakilnybe? — paklausė Ernestinas.

Jie buvo vos už poros žingsnių nuo Betinos tavernos.

— Antai tas žmogus, ten! — vos girdimai sumurmėjo Tonijus: įtarumo svoris jį palaužė, pavertė silpnu. „Jis geidžia mano mirties? Pasiuntė samdomą žudiką?“ Vaikinui atrodė, kad smūgis jau smogtas ir kad gyvenimo nebėra, liko tik ši košmariška vieta: prie tilto šmėkščioja šiurpus nepažįstamasis, o svetimi žmonės velka jį link kažkokių nežinomų vartų.

— Nesijaudinkite, jūsų prakilnybe, — nuramino Ernestinas. — Ten tik maestro iš Neapolio. Dainavimo mokytojas atvyko čionai, ieškodamas talentingų berniukų. Negi anksčiau jo nematėte? Juk jis kaip šešėlis vaikšto jums įkandin.

Kai Tonijus pabudo iš girto miego ir atplėšė galvą nuo stalo tavernoje, buvo jau išaušę. Šalia sėdinti Betina laikė jį apkabinusi, lyg norėdama apsaugoti nuo tekančios saulės, o Ernestinas nerišliai ir piktai plūdosi su merginos tėvu.

Prie durų atsirėmęs į sieną stovėjo tvirto sudėjimo dar visai jaunas vyras kaštoniniais plaukais, nepaprastai didelėmis rūsčiomis akimis ir plokščia, tarytum suplota, nosimi. Nepažįstamasis vilkėjo aptrintą švarką, o jam prie šono kabojo špaga žalvario rankena. Dainavimo mokytojas įžūliai stebeilijo į Tonijų. Šis kilstelėjo bokalą. 3

Švento Morkaus bazilikoje buvo bemaž tamsu, tik kelių pavienių švieselių, išsibarsčiusių po visą bažnyčią, atšvaitai mirguliavo ant senovinių mozaikų. Senasis Bepas, mokytojas kastratas, laikydamas rankoje ploną vaškinę žvakę, susirūpinęs žvelgė į Gvidą Mafeo, jauną maestro iš Neapolio.

Tonijus stovėjo vienas kairiajame chore. Jis ką tik baigė dainuoti, ir tolimas paskutiniosios natos aidas tebeskambėjo po skliautais.

Alesandras patylom, susidėjęs rankas už nugaros, iš viršaus į apačią žvelgė į šalia stovinčius Bepą ir Gvidą Mafeo. Jis pirmasis pastebėjo, kaip persikreipė Gvido veidas. Bepas šito nematė, todėl išgirdęs piktą pietiečio toną senukas apstulbo.

— Iš garbingiausios Venecijos giminės! — pakartojo Gvidas paskutiniuosius Bepo žodžius ir šiek tiek palinko į priekį, kad pažvelgtų žaibuojančiomis akimis senajam išdariui į veidą. — Jūs atvedėte mane čionai pasiklausyti Venecijos patricijaus!

— Bet, senjore, šis balsas geriausias Venecijoje.

— Venecijos patricijus!

— Bet, senjore...

— Senjore, — švelniai įsiterpė Alesandras. — Bepas tikriausiai nesuprato, kad jūs ieškote studentų konservatorijai. — Alesandras pajuto šį nesusipratimą nuo pat pradžių.

O Bepas vis dar negalėjo nurimti.

— Bet, senjore, — neatlyžo jis, — aš norėjau... Aš norėjau, kad jūs pasiklausytumėte šio balso savo malonumui!

— Savo malonumui, — suniurzgė Gvidas, — aš galėjau pasilikti Neapolyje!

Alesandras atsisuko į Bepą ir aiškiai ignoruodamas nepakenčiamąjį pietietį tyliai ištarė venecijietišku dialektu:

— Bepai, maestro ieško berniukų kastratų.

Bepas atrodė apgailėtinai.

Tonijus nusileido iš viršutinio aukšto, ir lydimas žingsnių aido prieblandoje pasirodė lieknas jo siluetas.

Jis dainavo be akompanimento, tačiau jo balsas lengvai užpildė visą katedrą, sukeldamas Gvidui prietaringą virpulį.

Berniukas taip greitai turėjo tapti vyru, jog jo balsas jau prarado vaikišką tyrumą. Tokio tobulumo jis neabejotinai pasiekė ilgus metus mokydamasis. Bet kartu turėjo įgimtą balsą, skambantį nepriekaištingai ir be jokių pastangų. Ir nors skambėjo berniukiškas sopranas, kuris dar nepradėjo keistis, jį nuspalvino tikras vyriškas jausmingumas.

Pasižymėjo šis dainavimas ir kitais pranašumais, kuriuos įniršęs ir nusivylęs Gvidas atsisakė įvardinti.

Maestro žvelgė į berniuką, bemaž tokio pat ūgio, kaip jis pats. Ir suprato nesuklydęs, kai akimirką, vos išgirdęs jo balsą katedroje, pagalvojo: čia tas pats kilmingasis valkata, naktimis klajojantis gatvėmis — tamsiaakis, šviesiaodis, tarytum iš gryno marmuro nukaltu veidu. Jis buvo lieknas, grakštus ir priminė tamsiaplaukį Botičelį. O kai nusilenkė savo mokytojams — tarsi šių padėtis nebūtų žemesnė už jo — nepademonstravo nė lašo arogancijos, kuri Gvidui asocijavosi su visais aristokratais.

Bet tokia pat buvo visa Venecijos patricijų klasė. Nuo visų kitų kilmingų ponų, kuriuos Gvidui teko pažinti, jie skyrėsi aplinkiniams rodoma pagarba. Galbūt taip buvo todėl, kad Venecijoje visi vaikščiojo pėsčiomis. Beje, Gvidui visa tai nerūpėjo: jis virte virė pykčiu.

Tačiau, nepaisant berniuko mandagumo, jautėsi šaltumas. Gan abejingai atsiprašęs, mažasis dainininkas jau ketino palikti susirinkusiuosius.

Atsivėrus durims, saulės šviesa akimirksniui apakino pasilikusiuosius katedroje.

— Jūs turite priimti mano atsiprašymą, senjore, — ištarė Alesandras. — Bepas visai neketino veltui švaistyti jūsų laiko.

— O ne. Ne, ne, ne-e-e-e! — patvirtino Bepas pačiomis įvairiausiomis intonacijomis, įmanomomis tokiame paprastame žodyje.

— Tad kas toks tasai įžūlus berniūkštis? — reikliai paklausė Gvidas. — Patricijaus sūnus dieviška gerkle, nė kiek nesirūpinantis paliekamu įspūdžiu?

Bepui to jau buvo per daug, ir Alesandras perėmė iniciatyvą. Grubumas anaiptol nebuvo būdingas Alesandrui, bet dabar ir jo kantrybė baigėsi. Širdies gilumoje jis slėpė neapykantą tiems, kurie ieškojo iškastruotų berniukų Neapolio konservatorijoms. Jo paties mokymosi metai viename nuošaliame pietų miestelyje buvo tokie žiaurūs ir liūdni, jog ištrynė iš atminties visus ankstesnius vaikystės prisiminimus. Alesandras buvo jau dvidešimties, kai aikštėje priešais švento Morkaus baziliką sutiko vieną savo brolį ir nepažino žmogaus, kuris pasakė: „Štai kryželis, kurį nešiojai vaikystėje. Motulė siunčia jį tau“. Jis prisiminė kryželį, bet negalėjo prisiminti motinos.

— Prašau atleisti, maestro, — pasakė jis, pasilenkęs prie įniršusio Gvido (žvakę jis jau paėmė iš Bepo), — berniukas nė kiek neabejoja tuo, jog jo balsas teikia pasitenkinimo kiekvienam, kas jį išgirsta. Tačiau jis pernelyg gerai išauklėtas ir to neparodo. Ir prašau jūsų suprasti, jog šiandien jis atėjo čionai vien tik iš pagarbos savo mokytojui.

Tačiau neapolietis pasirodė besąs ne tik grubus, bet ir storžievis. Jis bemaž nesiklausė Alesandro, trindamasis smilkinius, tarsi jį kamuotų galvos skausmas. Didžiulėse jo akyse žybčiojo bemaž laukinis pyktis.

Ir tik tą akimirką, stovėdamas visai arti bei laikydamas rankoje žvakę, Alesandras staiga suvokė žvelgiąs į kastratą — tiesa, nepaprastai tvirtai sudėtą kastratą. Jis įsižiūrėjo į glotnų veidą. Taip, ant šio veido niekada neaugo barzda. Priešais jį stovėjo dar vienas išromytasis.

Dainininkas vos nesusijuokė. O juk laikė jį pilnaverčiu vyru, nešiojančiu užantyje peilį! Ūmai Alesandras nenorom pajuto simpatiją šiam žmogui. Ne todėl, kad gailėjosi jo, o todėl, kad pats priklausė didžiajai brolijai, sugebančiai deramai įvertinti tyrą Tonijaus balso grožį.

— Jei leisite, senjore, aš galėčiau rekomenduoti jums keletą kitų berniukų. Yra vienas kastratas švento Jurgio katedroje...

— Aš jį girdėjau, — sušnibždėjo Gvidas, kreipdamasis veikiau į save nei į Alesandrą. — Bet ar yra bent menkiausia galimybė, kad berniukas... Aš turiu omenyje, ar jis suvokia, ką jam pačiam gali reikšti ši dieviška dovana?

Bet dar nė nepažvelgęs į Alesandrą, jis jau suprato, koks absurdiškas šis klausimas.

Dainininkas nė nesiteikė atsakyti.

Trumpam įsivyravo tyla. Gvidas susimąstęs žengė kelis žingsnius nelygiomis akmeninėmis grindimis. Žvakės liepsnelė virpėjo Alesandro rankose. Ir šioje prietemoje jis bemaž aiškiai išgirdo atodūsį, išsiveržusį maestro iš krūtinės.

Alesandras pamatė, kaip nusviro neapoliečio pečiai. Ir pajuto iš šio žmogaus sklindantį liūdesį. Liūdesį, sumišusį dar su kažkuo. Su jėga. Šis kastratas turėjo tokios jėgos, su kokia Alesandrui retai tekdavo susidurti. Akimirksniui jį staiga persmelkė prisiminimas apie žiaurumus, kuriuos teko patirti Neapolyje, apie auką, kurią teko paaukoti. Jis pajuto pagarbą Gvidui Mafeo.

— Juk jūs padėkosite už mane jūsų bičiuliui patricijui? Prašau jūsų, — sumurmėjo Gvidas, pripažindamas savo pralaimėjimą.

Jie patraukė link durų.

Bet, jau suėmęs durų rankeną, Alesandras sustojo.

— Vis dėlto pasakykite, — ištarė konfidencialiu tonu, — ką iš tiesų apie jį manote?

Ir tuojau pat pasigailėjo paklausęs. Tasai tamsaus gymio žmogėnas galėjo padaryti bet ką.

Jo nuostabai, Gvidas nieko neatsakė. Jis stovėjo neatitraukdamas žvilgsnio nuo virpančios žvakės šviesos, o išsilyginusiame veide sustingo mąsli filosofo mina. Ir vėl Alesandras pajuto šį žmogų užplūdusias stiprias, įvairialypes emocijas.

O paskui Gvidas nusišypsojo Alesandrui bei pratarė ilgesingu balsu:

— Štai ką aš apie tai manau: geriau nebūčiau išgirdęs jo dainuojant.

Alesandras irgi jam nusišypsojo.

Juodu buvo muzikantai; juodu buvo kastratai; juodu vienas kitą suprato.

Kai pasiekė palaco, prasidėjo lietus. Jis vylėsi rasiąs Tonijų laukiantį prie bažnyčios durų, bet neaptiko berniuko ten. Ir kai Alesandras, perėjęs didžiąją svetainę, įžengė į biblioteką, suprato, kad Bepas vis dar nenurimęs. Mokytojas pasakojo apie patirtą pažeminimą Andželui, o šis reagavo taip, lyg Treskių šeima būtų patyrusi didžiausią įžeidimą.

— Dėl visko kaltas Tonijus, — apibendrino Andželas. — Jam derėjo baigti tuos dainavimus. Ar kalbėjaisi su senjora? Jeigu tu jai nepasakysi, pasakysiu aš.

— Kuo čia dėtas Tonijus? — šūktelėjo Bepas. — Iš kur aš galėjau žinoti, kad tasai žmogus ieško iškastruotų berniukų? Jis kalbėjo su manimi apie balsus, ypatingus balsus. Jis paprašė: „Pasufleruokite man, kur galėčiau rasti...“ Ak, kaip baisu, kaip baisu.

— Viskas jau praeity, — ramiai ištarė Alesandras.

Jis ką tik išgirdo apačioje trinktelinčias laukujės duris. Dabar jis jau puikiai pažino Karlo žingsnius.

— Tonijus tokiu metu paprastai būna čia, bibliotekoje, — susijaudinęs pastebėjo Andželas.

— Bet iš kur aš galėjau žinoti? — tarsi negirdėdamas jo, toliau teisinosi Bepas. — Juk jis manęs paklausė, kur galima rasti pačius geriausius balsus. Ir aš jam atsakiau: „Senjore, jūs atvykote į miestą, kuriame išgirsite pačius geriausius balsus pasaulyje, bet jeigu jūs... jeigu jūs...“

— Tad ar pasikalbėsi su senjora? — pertraukė Bepą Andželas, žvilgtelėjęs į Alesandrą.

— O Tonijus buvo nuostabus, Alesandrai, juk tu žinai, kad kalbu tiesą...

— Ar pasikalbėsi su senjora? — Andželas net trinktelėjo kumščiu į stalą.

— Apie ką? Apie ką derėtų pasikalbėti su senjora?

Andželas pašoko ant kojų. Šiuos žodžius ištarė į kambarį ką tik įėjęs Karlas.

Alesandras skubiai mostelėjo ranka, ragindamas elgtis atsargiau. Jis nežiūrėjo į Karlą, nes nepripažino jokios šio žmogaus valdžios jaunesniojo brolio atžvilgiu. Ramiu tonu dainininkas paaiškino:

— Tonijus išėjo su manimi į aikštę, nors tuo metu privalėjo namie mokytis prižiūrimas mokytojų. Čia mano kaltė, jūsų prakilnybe, prašau atleisti. Pasistengsiu, kad daugiau taip nenutiktų.

Kaip ir tikėjosi, ši tema namų šeimininko nė kiek nedomino.

— Ir čia viskas, apie ką jūs kalbėjotės? — jis aiškiai tikėjosi išgirsti daugiau.

— Ak, įvyko siaubinga klaida, bjauri klaida, — ėmė rypuoti Bepas, — o tasai žmogus dabar pyksta ant manęs. Jis mane įžeidė. Ir taip grubiai elgėsi su jaunuoju šeimininku! Tačiau ką turėjau jam pasakyti?

Šito jau buvo per daug! Alesandras skėstelėjo rankomis ir paprašė leidimo išeiti. O Bepas išklojo Karlui visą istoriją, atskleidė netgi himno, kurį katedroje sugiedojo Tonijus, pavadinimą bei papasakojo, kaip puikiai berniukas kūrinį atliko.

Karlas trumpai nusijuokė ir jau pasuko laiptų pusėn.

Bet ūmai sustojęs sustingo, uždėjęs ranką ant marmurinių turėklų. Atrodė tarytum pervertas aštraus skausmo, kuris nuo kiekvieno judesio tik stiprėjo. Paskui labai pamažu pasuko galvą ir pažvelgė į senąjį kastratą.

Pasibjaurėjimo kupinas Andželas demonstratyviai įsigilinęs skaitė knygą. O senasis išdaris lingavo galvą.

Karlas žengė kelis žingsnius kambario pusėn.

— Nagi, papasakok dar sykį, — tyliai paprašė jis. 4

Dangus švytėjo perlamutru. Ilgą laiką kitapus kanalo nesimatė nė vieno žiburėlio, po to staiga jų išsyk atsirado daug, išsibarsčiusių tarp mauriškų arkų ir grotuotų langelių: sumirguliavo kybantys fakelai, apšviečiantys vartus bei durų angas. Tonijus sėdėjo prie pietų stalo ir žvelgė pro artimiausią langą, sudarytą iš keturiasdešimties stikliukų. Žydra užuolaida buvo nustumta į šalį. Į langą barbeno lietaus lašai, kartkartėmis sužimbantys auksu nuo žibinto šviesos iš pro šalį praplaukiančios valties. Tuo momentu viskas aplink žibintą paskęsdavo tamsoje. Kai šviesa išnykdavo, vėl išryškėdavo migloti siluetai kitapus vandens, o dangus tapdavo skaidrus ir perlamutrinis.

Tonijus balsu kūrė dainelę, kuriai beveik nereikėjo melodijos. Kažką tokio: „Tamsa nusileidžia anksti, tamsa atlapoja duris, tamsa paslepia gatves, ir aš galiu išeiti iš namų“. Jis jautė nežmonišką nuovargį, bet dar stipresnis buvo gėdos jausmas. O jeigu Emestinas su kitais nesiryžtų išeiti laukan per lietų, jis tuomet patrauktų vienas, susirastų kokią nors vietą, kur jo niekas nepažįsta, ir girtutėlis dainuotų tol, kol iš atminties išgaruotų pastarieji įvykiai.

Tą dieną Tonijus išėjo iš švento Morkaus bazilikos apimtas nevilties. Jis prisiminė gausybę vaikystėje matytų procesijų.

Įsivaizdavo tėvą, žengiantį paskui dožo baldakimą, tarytum užuodė smilkalų kvapą, išgirdo skaidrias, begalines lengvos, nežemiškos dainos bangas.

Paskui kartu su Katrina nuvyko aplankyti jos dukters Frančeskos į vienuolyną, kur toji turėjo gyventi, kol taps jo žmona. O lietus vis lijo ir lijo, juodu su Katrina sugrįžo namo bei liko vienu du.

Žinoma, jie neketino mylėtis — moteris, vyresnė už jo motiną, ir jisai. Bet taip atsitiko. Šiltą kambarį apšvietė židinio liepsna, dvelkė kvepalais. Katrina susižavėjo jo sugebėjimais bei energingais judesiais tarp jos šlaunų. O jos kūnas buvo toks putlus ir nuostabus, kokį Tonijus visuomet jį įsivaizdavo. Tačiau paskui vaikinas pajuto neapsakomą gėdą, ir tarytum visi gyvenimo ramsčiai subyrėjo po juo.

— Bet kodėl tu taip elgiesi? — kamantinėjo tetulė.

Ji reikalavo liautis šlaisčiusis naktimis, nes atėjo laikas, kai svarbu tapti tikru pavyzdžiu kitiems.

— Keistas pamokymas, — švelniai pastebėjo jis iš kvapnių patalų.

— Bet kodėl jo pyktis taip tave griaužia? — stebėjosi Katrina.

Jis neturėjo atsakymo. Ką galėjo pasakyti?

„Kodėl tu manęs neperspėjai, kad motina buvo toji mergaitė?! Kodėl niekas manęs neperspėjo?!“

Bet Tonijus negalėjo kalbėti, nes jo širdyje telkėsti baimė, kuri kasdien vis stiprėjo ir stiprėjo, baimė tokia klaiki, kad jis negalėjo net sau pačiam jos pripažinti, jau nekalbant apie kitus. Vaikinas nusisuko nuo Katrinos.

— Ką gi, mano trubadūre, — sušnibždėjo ji. — Dainuok, kol gali. Jauni žmonės prikrečia kur kas bjauresnių dalykų. Mes galime dar truputį pakentėti. Galų gale, kad ir kaip absurdiškai atrodo, nieko pernelyg blogo čia nėra, — o paskui, glamonėdama jį, pridūrė: — Dievas liudininkas, nebeilgai tu mėgausies tuo nuostabiu sopranu.

Balsas tuščioje bažnyčioje atsimušė į auksines sienas ir sugrįžo atgal pasijuokti iš jo.

Ir štai jis parėjo namo. Dėl ko? Tik tam, kad išgirstų iš Lenos, jog jo brolis išprašė Alesandrą iš namų pareiškęs, esą jo auklėtojo paslaugų nebereikią. O motina slėpėsi už uždarų durų ir tapo jam visiškai nepasiekiama.

Štai dabar, sėdėdamas prie stalo, prie kurio pietavo jau daugelį mėnesių, Tonijus nė nekrustelėjo, išgirdęs artėjančius žingsnius ir trinksinčias duris, iš pradžių pirmąsias, paskui antrąsias.

„Negaliu jo vengti amžinai“.

Dangus tamsėjo. Iš savo vietos jis galėjo matyti net patį tolimiausią vandens pakraštį. Ir neatitraukė nuo pastarojo taško žvilgsnio, nors tuodu — atrodo, jie buvo dviese — jau artinosi prie jo. Jis bemaž desperatiškai ištuštino vyno taurę. „Ji irgi atėjo, — pagalvojo vaikinas. — Tikra kančia“.

Kažkieno ranka vėl įpylė vyno.

— Dabar palik mus vienus, — pasakė Karlas.

Jis kreipėsi į liokajų, kuris pastatė butelį ir skubiai nušlepsėjo akmeninėmis grindimis. Tarsi žiurkė perbėgo dulkėtu koridoriumi.

Tonijus, lėtai pasukęs galvą, pažvelgė į juos abu. Taip, čia buvo Mariana. Su juo. Žvakės jį apakino, ir atgalia ranka prisidengęs akis jis pamatė tai, ką, rodos, pastebėjo anksčiau. Motinos veidas buvo paraudęs, sutinęs.

Brolis atrodė kaip niekad netvarkingas, tarytum susitaršęs po kažkokio ginčo. Ir kai jis atsisėdo priešais Tonijų bei palinko į priekį pasidėjęs ant stalo abi rankas, Tonijus pirmą kartą pagalvojo: „Aš tave niekinu! Taip, tikrai, dabar aš tave niekinu!“

Karlo veide nesimatė nė menkiausio šypsenos šešėlio. Ir jokios vaidybos. Veide atsispindėjo įtampa, akys keistai sustingo, tarsi nušvitus naujam suvokimui.

Tonijus pakėlė sidabrinę taurę, pirštais jusdamas ją puošiantį akmenį. Nukreipė žvilgsnį į vandenį. Paskui į dangų, paskutinį sykį žybtelėjusį sidabru.

— Pasakyk jam! — pareikalavo brolis.

Tonijus lėtai pakėlė akis.

Motina žvelgė į Karlą taip, lyg šis būtų ištaręs užgaulius žodžius.

— Pasakyk jam! — pakartojo brolis.

Mariana nusisuko, ketindama išeiti iš kambario, bet Karlas aplenkęs ją sugriebė už riešo.

— Pasakyk jam!

Ji papurtė galvą. Ir dirstelėjo į Karlą, tarsi negalėdama patikėti, kad šis taip elgiasi.

Tonijus lėtai pakilo iš užstalės, įdėmiau pasižiūrėjo į motiną žvakės šviesoje ir pamatė, kaip jos veidas patamsėjo iš apmaudo.

— Pasakyk jam dabar, man girdint! — suniurzgė Karlas.

Tuomet ji, tarsi užsikrėtusi jo pykčiu, suriko:

— Aš niekada to nepadarysiu, nei dabar, nei kada nors vėliau!

Ją pradėjo krėsti drebulys. Veidas susiraukė, lyg prieš pravirkstant. Ir staiga Karlas, sugriebęs Marianą abiem rankom, pradėjo purtyti.

Tonijus nekrustelėjo. Jis žinojo, jog pajudėjęs jau nebegalės susivaldyti. Jo motina priklausė šiam žmogui, dėl to nebekilo abejonių.

Bet Karlas liovėsi.

Mariana stovėjo užsispaudusi rankomis ausis. Paskui vėl pažvelgė į Karlą ir vien lūpomis ištarė:

— Ne.

Jos veidas neatpažįstamai persikreipė.

Ir tuomet Karlas vėl šiurpiai užriaumojo, tarsi žmogus, apraudantis mirtį, kurios niekada neįstengs pripažinti. Jis pakėlė dešinę ranką ir stipriai trenkė Marianai.

Ji nulėkė kelis žingsnius atatupsta bei parkrito.

— Jeigu tu dar sykį jai smogsi, Karlai, — prabilo Tonijus, — viskas tarp mūsų išsispręs sykį ir visiems laikams.

Jis pirmą kartą pavadino brolį vardu, bet negalėjo tvirtinti, kad Karlas išgirdo.

Brolis žvelgė tiesiai prieš save. Atrodo, jis negirdėjo nė Marianos raudos. Ji tirtėjo vis stipriau bei stipriau ir staiga suriko:

— Aš nesirinksiu, nesirinksiu nė vieno iš jūsų!

— Pasakyk jam tiesą Dievo ir mano akivaizdoje, dabar! — riaumojo Karlas.

— Pakaks! — įsiterpė Tonijus. — Nekankink jos! Ji tokia pat bejėgė, kaip ir aš. Ką ji gali man pasakyti naujo ir kas dėl to pasikeis? Kad tu — jos meilužis?

Tonijus negalėjo žiūrėti į motinos kančias, rodos, didesnes nei visos, patirtos per šiurpius vienatvės metus.

Jam norėjosi kažkaip leisti jai suprasti — nebyliai, vien akimis, galbūt balso tonu — kad myli ją. Ir kad nieko daugiau iš jos nesitiki.

Jis nusuko žvilgsnį į šalį, o paskui vėl pažvelgė į brolį, kuris atsigręžė į jį.

— Visa tai beprasmiška, — pareiškė Tonijus. — Netgi vardan jūsų abiejų aš negaliu priešintis savo tėvo valiai.

— Savo tėvo? — sušvokštė Karlas. — Savo tėvo! — spjaute išspjovė jis. Atrodo, jį bemaž apėmė isterija. — Pažvelk į mane, Markai Antonijau! — jis grėsmingai priartėjo prie Tonijaus. — Pasižiūrėk į mane! Tavo tėvas — aš!

Tonijus užsimerkė.

Bet ir toliau girdėjo tą balsą, kuris darėsi vis garsesnis, plonesnis, jau bemaž trūkinėjo:

— Ji nešiojo tave savo įsčiose, kai atėjo į šiuos namus! Tu — mano meilės jai vaisius! Aš tavo tėvas, o turiu užleisti vietą pavainikiui sūnui! Ar tu girdi mane? Ir ar girdi mane Viešpats? Tu mano sūnus, o esi iškeltas aukščiau už mane. Štai ką ji gali ir privalo tau pasakyti!

Jis nutilo, tarsi jam būtų užgniaužę gerklę.

Atmerkęs akis, Tonijus pro ašaras pamatė, jog jo veidas virto skausmo kauke, o Mariana stovėjo šalia drebančiomis rankomis užspaudusi jam burną. Karlas staigiai ją nustūmė.

— Jis pavogė iš manęs žmoną! — suriko jisai. — Pavogė sūnų! Pavogė šiuos namus! Atėmė iš manęs Veneciją, atėmė mano jaunystę! Bet aš pasakysiu tau: daugiau jis manęs nebevaldys! Pažiūrėk į mane, Tonijau, pažiūrėk! Patikėk manim ir paklausyk manęs! Priešingu atveju — te padeda man Dievas — aš pareiškiu, kad neketinu atsakyti už tai, kas gali tau nutikti!

Tonijus krūptelėjo.

Šie žodžiai tarsi smogė jam fiziškai, nors buvo ištarti taip greitai, jog vos beprisiminė jų skambesį, tiesioginę reikšmę. Tačiau frazė panėšėjo į negailestingą begarsį smūgį.

Jis pajuto, kaip kambaryje telkiasi nevilties bei baimės atmosfera. Tarytum milžiniškas debesis pradėjo tirštėti aplink jį mirtinu žiedu ir per kelias akimirkas apgaubė tarsi skraistė. Paslėpė Marianą su Karlu, paliko šioje niūrioje vietoje vieną, stovintį be žado ir be paliovos žvelgiantį į mirguliuojančius žiburėlius, lėtai plaukiančius už lango, ten, apačioje, kanalu.

Tonijus viską žinojo, žinojo jau tuomet, kai šis žmogus pirmą kartą jį apkabino, jis be paliovos girdėjo tai sapnuose. Žinojo, kai motina bėgo per tamsų kambarį šnabždėdama: „Uždaryk duris! Uždaryk duris!“ Taip, jis žinojo.

Vis dėlto visuomet išliko tikimybė, kad tai netiesa, tiesiog naktinis košmaras, neturintis jokio pagrindo, klaidingas apibendrinimas, labiau paremtas vaizduote, o ne realiais faktais.

Bet visa tai buvo tiesa. O jei taip, vadinasi, Andrea irgi tai žinojo.

Dabar čia įvykęs susidūrimas neturėjo reikšmės. Buvo nesvarbu, ar jis tuojau pat išeis, ar pasiliks, kažką pasakys ar nepasakys. Jis nebeturėjo nei valios, nei tikslo. Ir buvo nesvarbu, kad kažkur kažkas suteikė balsą jo sielvartui. Verkė motina.

— Įsidėmėk mano žodžius, — sušnypštė Karlas.

Miglotas jo siluetas vėl materializavosi priešais Tonijų.

— Ką reiškia tie jūsų žodžiai? — atsiduso Tonijus. „Mano tėvas. Šitas žmogus — mano tėvas!“ — Jūs man grasinate? — sukuždėjo ir atsitiesęs pažvelgė tiesiai prieš save. — Jūs man duodate patarimą, ir štai mes staiga susivienijame kaip tėvas su sūnum?

— Pasinaudok mano patarimu! — riktelėjo Karlas. — Pasakyk, kad negali vesti! Pasakyk, kad stoji į dvasininkijos luomą! Pasakyk, kad gydytojai tave pripažino fiziškai nepilnaverčiu! Man nesvarbu, ką pasakysi! Bet pasakyk kažką ir paklusk man!

— Visa tai — melas, — atkirto Tonijus. — Aš negaliu to pasakyti.

Jis pajuto keistą nuovargį. „Mano tėvas“. Ši mintis suardė sąmonę, kurios periferijoje vis labiau grimzdamas į chaosą bolavo Andrea. Pati karčiausia, pati baisiausia neviltis apėmė dėl to, kad Andrea buvo jo senelis, o ne tėvas. O tikrasis jo tėvas — šitas pamišęs, paklaikęs žmogus, stovintis priešais.

— Aš gimiau ne jūsų pavainikiu! — paprieštaravo Tonijus, vos ne vos ištardamas šiuos žodžius. — Aš gimiau po šių namų stogu kaip teisėtas Andrea sūnus. Aš neįstengsiu to pakeisti, net jei jūsų prakeiksmai nusiris nuo vieno Veneto krašto iki kito. Aš esu Markas Antonijus Treskis, ir aš privalau įvykdyti pareigą, kurią man patikėjo Andrea Treskis. Aš neištverčiau nei jo pomirtinių prakeiksmų, nei prakeiksmų visų tų, kurie mus supa ir nežino nė pusės visų mūsų paslapčių!

— Vadinasi, tu priešinsies savo tėvui! — sugriežė dantimis Karlas. — Tuomet tau teks kęsti mano prakeiksmą!

— Tebūnie! — pakėlė balsą Tonijus. Pasilikti čia, tęsti šį pokalbį, atsakyti išsyk ir už viską jam buvo didžiausias gyvenimo išbandymas. — Aš negaliu priešintis šiems namams, šiai šeimai bei žmogui, kuris viską žinojo ir išrinko kelius mums abiem.

— Ak, kokia ištikimybė! — Karlas atsiduso, jo lūpas vėl ištempė šypsena. — Nesvarbu, kaip smarkiai manęs nekenti, kaip labai trokšti mane sunaikinti, tu niekada nepasipriešinsi šiems namams!

— Bet aš visai nejaučiu jums neapykantos! — šūktelėjo Tonijus.

Ir jam pasirodė, kad Karlas, netikėtai užkluptas šio šūksnio aistros, pažvelgė į jį apimtas staiga užplūdusio galingo jausmo.

— Bet juk ir aš niekada nejaučiau tau neapykantos! — atsiduso jis, tarsi pirmą kartą tai suvokęs. — Markai Antonijau, — pratarė Karlas ir, Tonijui nespėjus jo sulaikyti, prisitraukė berniuką; juodu atsidūrė taip arti, jog galėjo suspausti vienas kitą glėbyje.

Karlo veide atsispindėjo nuostaba ir bemaž siaubas.

— Markai Antonijau! — pratarė trūkčiojančiu balsu. — Argi aš kada nors jaučiau tau neapykantą... 5

Lijo lietus, tikriausiai paskutinis šį pavasarį. Ir buvo toks šiltas, jog niekam neįsipyko. Lietaus permerkta aikštė iš pradžių atrodė sidabrinė, o paskui — sidabriškai melsva, o kartkartėm jos plotas virsdavo glotniu mirguliuojančiu vandens paviršiumi. Į apsiaustus įsisupusios figūros šmirinėjo tarp penkių švento Morkaus arkų. Atvirose kavinėse smilko žibintai.

Gvidas niekaip negalėjo prisigerti, nors troško nugrimzti svaigion užmarštin. Jam nepatiko ši triukšminga, ryškiai apšviesta vieta, bet kartu čia jautėsi saugus. Jis ką tik gavo iš Neapolio savo algą ir dabar svarstė, kur geriau važiuoti — į Veroną ar į Paduvą. O šis miestas išties buvo nuostabus. Per visą klajonių laiką ši vieta pasirodė besanti vienintelė, verta to, kas apie ją kalbama. Tačiau buvo pernelyg ankšta, pernelyg tamsu, pernelyg maža erdvės. Kiekvieną vakarą Gvidas traukdavo į aikštę pamatyti plačios žemės ir dangaus juostos bei pajusti galimybę laisvai kvėpuoti.

Jis žiūrėjo, kaip lietus įkypai krenta po arkomis. Tamsi figūra pasirodė ant slenksčio ir įsmuko į vidų. Pro atsivėrusias duris įsiveržė vėjo gūsis, o jo atnešto lietaus lašai nukrito ant įkaitusio Gvido veido. Jis ištuštino stiklinę ir užmerkė akis.

O paskui staigiai atsimerkė, nes pajuto kažką atsisėdus greta.

Maestro lėtai, atsargiai atsisuko ir pamatė eilinį gan grubios išvaizdos vyruką, seniai nesiskutusį, apžėlusį melsvais šeriais.

— Ar maestro iš Neapolio surado, ko ieškojo? — pašnibždomis paklausė nepažįstamasis.

Gvidas atsakė ne iškart. Jis gurkštelėjo balto vyno. Paskui atsigėrė deginančios karštos kavos. Jam patiko, kaip kava suardo vyno sukurtą glebumą.

— Aš jūsų nepažįstu, — burbtelėjo Mafeo, žvelgdamas į praviras duris. — Iš kur jūs mane pažįstate?

— Aš turiu mokinį, kuris jus sudomins. Jis pageidauja, kad nedelsiant išgabentumėte jį į Neapolį.

— Kodėl jūs toks tikras, jog jis mane sudomins? — šyptelėjo Gvidas. — Ir kas jis per vienas, kad įsakytų man vežtis jį Neapolin?

— Jumis dėtas, tik kvailys nesusidomėtų.

Nepažįstamasis prisislinko taip arti Gvido, jog šis pajuto jo alsavimą. Ir kvapą.

Gvidas mechaniškai nukreipė žvilgsnį į pašnekovą.

— Kalbėkite iš esmės, — tarstelėjo jis, — arba nešdinkitės.

Vyras kreivai šyptelėjo.

— Nelemtas kastratas, — burbtelėjo jis.

Gvidas lėtai, bet atvirai pasikišo ranką po apsiaustu ir pirštais apglėbė durklo kotą. Ir nusišypsojo, nė pats nenutuokdamas, kokie grėsmingi kontrastiški jo veido bruožai — jausminga burna, bjauriai suplota nosis ir didžiulės akys, kurios, atskirai paėmus, atrodė išties gražios.

— Paklausykite, — vyras prakalbo prislopintu tonu. — Jeigu jūs kada nors kam nors perduosite mano žodžius, nepatariu jums ateityje pasirodyti šiame mieste, — jis dirstelėjo į duris ir tęsė: — Berniukas aukštos kilmės. Svajoja pasiaukoti vardan savo balso. Bet kai kas gali pamėginti jį perkalbėti. Todėl viską reikia atlikti vikriai ir labai greitai. Jis trokšta išvykti iš čia, kai tik reikalas bus atliktas, aišku? Į pietus nuo Venecijos yra Flovigo miestelis. Važiuokite šį vakarą į tenykštę smuklę. Berniukas atvyks tenai.

— Koks berniukas? Kas jis? — Gvido akys susiaurėjo. — Tėvai turi duoti sutikimą. Valstybės inkvizitoriai gali...

— Aš venecijietis, — tęsė nepažįstamasis šypsodamasis, — o jūs ne venecijietis. Jūs išsivešite berniuką į Neapolį, ir to pakaks.

— Pasakykite man, kas tasai berniukas! — pratarė Gvidas grasinamai.

— Jūs jį pažįstate. Klausėtės jo šiandien švento Morkaus bazilikoje. Girdėjote jį, kai klaidžiojo su dainininkais po gatves.

— Aš jumis netikiu! — sušnibždėjo Gvidas.

Žmogus parodė Gvidui odinę piniginę.

— Eikite į viešbutį, — pasakė jis, — ir ruoškitės. Turite išvykti tenai tuojau pat.

Atsidūręs už durų, Gvidas kurį laiką stovėjo po lietumi, tarsi vandens čiurkšlės galėtų padėti jam atsipeikėti. Jis įtempė tas smegenų sritis, kuriomis gyvenime nesinaudojo. Užplūdo nepaprastas jaudulys. Viduje tarytum grūmėsi du žmonės: vienas patarė nešti iš čia kudašių pirmuoju pasitaikiusiu laivu, o kitas tikino, kad neišvengiamas dalykas įvyks nepriklausomai nuo to, ar jis nori tuo pasinaudoti, ar ne. Tačiau kas turėjo įvykti?

Mafeo krūptelėjo, pajutęs prisilietimą prie rankos. O juk nė nepastebėjo, kaip kažkas prisiartino. Pro plonytę lietaus uždangą negalėjo įžiūrėti žmogaus veido, tik pajuto, kad nepažįstamasis skaudžiai sugriebė už rankos ir sušnibždėjo į ausį:

— Maestro, eime, dabar pat.

Tonijus sėdėjo tavernoje, kai pirmą sykį pastebėjo trijulę.

Jis buvo kaip reikiant girtas. Iš pradžių užkopęs pas Betiną, paskui jau vos ne vos nusileido žemyn, į padūmavusį bendrą kambarį, ir žnektelėjo ant suolo prie sienos, nebepajėgdamas pajudėti. Reikia pasikalbėti su Ernestinu, paaiškinti jam, kad šiąnakt nebegalės eiti drauge su juo ir kitais. Šitos košmarų raizgalynės neįmanoma perteikti balsu. Tokia muzika dar neparašyta.

Ir stebeilydamas į dūmų apgaubtą tamsą jis ūmai pagalvojo: kaip gera būtų visiškai prarasti sąmonę. Dar niekad anksčiau nebuvo tiek prisigėręs, ir dabar, išlikdamas budrus, turėjo stebėti savo paties degradaciją.

Viskas plaukė prieš akis: pats kambarys, po aprūkusiais žibintais judantys sunkūs kūnai, ant stalo nusileidžiantis bokalas.

Jis ketino dar išgerti, bet tuomet pastebėjo tuos veidus, įžvelgė juos vieną po kito; visi išsidėstė tokiu kampu, jog atrodė, tarytum į jį tiriamai žiūri viena akis.

Sugretinęs visus tris veidus, išsyk prisiminė, kur matė tuos žmones, ir pro girtumo miglą prasiveržė panika.

Kambaryje niekas nepasikeitė. Tonijus kaip įmanydamas stengėsi neužsimerkti. Netgi pakėlė taurę ir iki dugno išgėrė visą vyną, nesuvokdamas, ką daro. Paskui palinko į priekį, žybtelėdamas akimis trijų vyrų pusėn, lyg mesdamas jiems iššūkį, ir atsilošė atgal, trinktelėdamas galvą į sieną.

Galvoje išryškėjo miglotas planas. Bet negalėjo jo kaip reikiant apsvarstyti. Reikėjo įvertinti atstumą iki Lizanių namų ir pasirinkti saugiausią kelią iki ten. Tonijus kilstelėjo ranką, tarsi mėgindamas sučiupti gijas, kurios vedė jį gatvelėmis bei kanalais, bet staiga jos visos dingo. Jis pamatė vieną iš trijų vyrų, traukiantį jo pusėn.

Vaikino lūpos sukrutėjo tardamos žodžius, kurių pats neišgirdo aplinkiniame triukšme. Tie žodžiai buvo:

— Mano brolis ketina mane nužudyti.

Jo tone jautėsi nuostaba, tarsi negalėtų patikėti, kad viskas vyksta iš tiesų.

Karlas? Karlas, kuris taip beatodairiškai troško, kad Tonijus jį suprastų? Protu nesuvokiama! Bet vis dėlto taip nutiko. Jis privalėjo kuo greičiau iš čia išsinešdinti.

O tasai žmogus — ne šiaip bravas, o tikras velnias — atsisėdo priešais berniuką, galingais pečiais užstodamas visą taverną, ir prikišęs marmūzę sušnibždėjo:

— Eime namo, senjore. Jūsų brolis nori su jumis pasikalbėti.

— O-o-o, ne, — papurtė galvą Tonijus.

Jis kilstelėjo ranką, norėdamas pakviesti Betiną, bet ūmai pajuto, kaip bravas jį pakėlė it šapelį — kojos tuojau pat sulinko, vaikinas vos nepargriuvo — ir nešte išnešė į lauką. Jis godžiai įkvėpė oro. Lietus plakė veidą. Stengdamasis išsilaikyti ant kojų, Tonijus atsirėmė į drėgną sieną.

Tuomet atsargiai pasukęs galvą suprato esąs laisvas. Ir puolė bėgti. Skausmas varstė sustingusias kojas, bet Tonijus jautė bėgąs greitai, skriete skriejąs kanalą apgaubusio rūko pusėn. Jis jau pamatė prieplaukos žibintus, kai persekiotojai sugriebė jį iš už nugaros ir, nepaisant įnirtingo priešinimosi, nusitempė į tamsą. Jis išsitraukė durklą ir suvarė į minkštą kūną. Paskui kažkas ginklą išmušė, ir šis žvangtelėjo žemėn. Stipriai laikydami Tonijų, bravai praplėšė jam burną.

Jis raitėsi ir draskėsi, stengdamasis išsivaduoti. Paskui springdamas ir dusdamas stūmė pagalį, kurį skriaudikai įkišo tarp dantų, pajuto, jog išgertas vynas veržiasi laukan.

Krūpčiodamas jis švirkštė viską lauk, skausmingos konvulsijos apjuosė šonkaulius. Prasidėjo dar vienas priepuolis. Berniukas jautė, jog jeigu neįstengs užsičiaupti arba išsivaduoti, išsikraustys iš proto. Arba pasprings.

Gvidas nemiegojo. Apėmė tam tikra būsena, kuri kartais suteikia daugiau poilsio nei miegas, nes ją galima palaimingai tęsti. Gulėdamas ant nugaros mažame Flovigo miesteliūkščio viešbučio kambarėlyje, maestro žvelgė pro medinį langą su langinėmis, kurias atlapojo pavasario lietui.

Dangus šviesėjo. Iki saulėtekio liko maždaug valanda. Ir jeigu šiaip jau būtų gerokai sustiręs (gulėjo apsirengęs, tačiau vidun besiveržiantis vėjas bloškė lietų tiesiai į kambarį), dabar šalčio nejautė. Oras atvėsino odą, tačiau neprasiskverbė iki kaulų.

Jau keletą valandų jis be paliovos mąstė — ir tuo pat metu apie nieką negalvojo. Dar niekad per visą gyvenimą jo galva nebuvo tokia tuščia ir kartu tokia perkrauta.

Jis daug ką prisiminė. Nors stengėsi apie tai negalvoti, tos pačios mintys vis grįždavo ir grįždavo.

Pavyzdžiui, apie tai, jog Venecijoje sukiojasi daugybė valstybės inkvizicijos šnipų, kurie žino viską apie visus: kas penktadieniais valgo mėsą, kas muša savo žmoną. O patys inkvizitoriai gali bet kada slapta suimti ir įmesti kalėjiman bet kurį žmogų, kur jo laukia neišvengiama mirtis nuo nuodų arba ant kaklo užmestos virvės.

Be to, Gvidas žinojo, kad Treskiai — galinga šeima, o Tonijus — mylimiausias sūnus.

Ir dar žinojo, jog daugelio Italijos vietovių įstatymai draudžia kastruoti vaikus, jei nėra ypatingų medicininių priežasčių, tėvų bei paties berniuko sutikimo.

Vargšams šie įstatymai nieko nereiškė. O turtuoliui tokia operacija — negirdėtas dalykas.

Gvidas neužmiršo, jog net ir šiame nuošaliame miesteliūkštyje jis vis dar tebėra Venecijos valstybės teritorijoje, ir troško atsidurti kuo toliau nuo čia.

Jis pastebėjo, kokia iškrypusi bei korumpuota yra Pietų Italija. Tačiau kokia iškrypusi ir pagedusi yra Venecija, tik pradėjo patirti.

Visi jo pažįstami kastratai buvo išromyti ankstyvoje vaikystėje, bet jis nenutuokė, dėl ko taip elgiamasi: dėl balso ar siekiant palengvinti pačią operaciją.

Tonijui Treskiui jau sukako penkiolika. Gvidas žinojo, kad balsas paprastai lūžta dar po kokių trejų metų. O tasai balsas, kurį girdėjo bažnyčioje, dar nepradėjo keistis ir buvo absoliučiai tyras.

Visa tai maestro žinojo. Ir negalvojo apie tai. Negalvojo nei apie ateitį, nei apie tai, kas jam gali nutikti po valandos ar dienos.

Bet kartkartėmis visos žinios jį apleisdavo, ir Mafeo pasinerdavo į prisiminimus — vėl be jokios analizės — apie tai, kaip pirmą sykį išgirdo Tonijaus Treskio balsą.

Buvo ūkanota naktis, Gvidas gulėjo ant lovos, lygiai taip, kaip gulėjo dabar šioje Flovigo kamaraitėje, nenusirengęs, prie atviro lango. Žiemos šalčiai jau atsitraukė, ir laukė kelionė namo.

Jis apgailestavo išvykdamas iš Venecijos, kuri jį ir pakerėjo, ir šiurpino. Jam kėlė siaubą ir klestinti pirklių klasė, ir uždara įmantri valdžia. Diena po dienos jis klaidžiojo po Broglio bei po švento Morkaus aikštę stebėdamas visą šį spektaklį, begalines ceremonijas prie vyriausybės pastatų. Ir vietiniai turtingi muzikantai diletantai, apdovanoti ne didesniu talentu bei meistriškumu už visus kitus, pažinotus anksčiau, elgėsi su juo nepaprastai maloniai.

Bet atėjo metas iškeliauti. Laikas grįžti namo į Neapolį drauge su dviem berniukais, laukiančiais Florencijoje. Dabar skaudu buvo juos prisiminti: nei vienas, nei kitas niekuo neypatingas. Be to, šiek tiek prisibijojo galimo savo valdžios nepasitenkinimo.

Bet apskritai jam nerūpėjo. Pernelyg pavargo nuo viso šito. Kaip gera bus vėl pradėti dėstyti, nesvarbu, kas iš to išeis. Gvidas troško vėl atsidurti Neapolyje, konservatorijoje, kambariuose, kur praleido visą gyvenimą.

Ir tuo momentu išgirdo dainavimą.

Iš pradžių nusprendė girdįs eilinį gatvės vaidinimą, neblogą, bet ne daugiau. Tokių į valias prisiklausė Neapolyje.

Tačiau paskui kitus balsus nustelbė sopranas, pribloškiantis tono gražumu ir nuostabiu gyvumu.

Gvidas pakilęs nuo lovos priėjo prie lango.

Priešais dunksančios sienos uždengė dangų. O apačioje, aplink fakelus bei žibintus, išilgai kanalo sūkuriavo rūkas. Tasai rūkas atrodė kaip gyvas, slenkantis paskui tėkmę ir čiuptuvais apraizgantis šviesos šaltinius. Nemalonu buvo į jį žiūrėti.

Netikėtai kanalų bei gatvių labirinte Gvidas pasijuto tarsi spąstuose ir neapsakomai panoro ištrūkti į atvirą plotą, vėl pamatyti, kaip žvaigždės slysta dangaus skliautu bei krinta į Neapolio įlanką.

Bet tasai balsas, tarytum kylantis kartu su rūku, sukėlė jam skausmą. Pirmą kartą gyvenime jis išgirdo balsą, kurio negalėjo perprasti. Kas dainavo: vyras, moteris ar vaikas?

Koloratūra buvo tokia lengva ir lanksti, jog galbūt balsas priklausė moteriai. Bet ne. Jame jautėsi aštrus, nenusakomas, neabejotinai vyriškas šiurkštumas. Dainuojantysis buvo jaunas, labai jaunas. Tačiau kas švaistytų energiją mokydamas vokalo eilinį berniuką? Kas gi taip dosniai perteikinėtų jam begalę paslapčių?

Balsas skambėjo nepriekaištingai tiksliai. Jis pynėsi su jį lydinčiais smuikais, kilo virš pastarųjų, leidosi žemyn, be jokių pastangų sužibėdavo naujomis spalvomis.

Jame nesijautė vario šiurkštumo; veikiau asocijavosi su medžiu, o ne su metalu, sielvartingu smuiko garsu, o ne žvaliu trimitu.

Dainavo kastratas! Dainininkas turėjo būti kastratas!

Akimirksnį Gvidas dvejojo, draskomas troškimo tuojau pat surasti dainininką bei noro tiesiog klausytis. Jis žavėjosi jaunuolio sugebėjimu dainuoti taip jausmingai. Tiesiog neįtikėtina! Vis dėlto Mafeo girdėjo savo ausimis. Akrobatiniu lankstumu pasižymintis balsas, nuspalvintas tokio begalinio liūdesio, apstulbino maestro.

Taip, liūdesys, štai kas jame slypėjo. Gvidas apsiavė batus, įsisupo į sunkų apsiaustą ir patraukė ieškoti dainininko.

Tai, ką aptiko, jį nustebino, bet ne itin.

Pasekęs mažąjį gatvės dainininkų ansamblį iki tavernos, Gvidas netrukus pamatė, jog stebuklingasis balsas — aukšto, lankstaus paauglio, angeliškos išvaizdos vaiko vyro manieromis. Jis neabejotinai priklausė aukščiausiajai klasei: kaklą gaubė puikūs venecijietiški nėriniai, ant pirštų mirgėjo įmantrūs sidabro žiedai su granatais. O visi aplinkiniai pagarbiai jį vadino „prakilnybe“.

„Aš gyvas“, — pagalvojo Tonijus. Jis girdėjo aplinkui judančius ir šnekančius žmones. O jeigu jis buvo gyvas, vadinasi, labai tikėtina, kad ir toliau toks liks. Jis neklydo, Karlas negalėjo taip pasielgti, Karlas tiesiog negalėjo. Neįtikėtinų pastangų dėka pavyko praplėšti blakstienas. Berniuką užgriuvo tamsa, ir jis vėl užsimerkė, bet paskui atsimerkė. Pamatė sienomis ir žemomis lubomis slystančius besišnekančių žmonių šešėlius.

Vieną balsą atpažino — Džovanio, to paties bravo, kuris visuomet stypsodavo prie Karlo durų. Jis kažką kalbėjo žemu, grėsmingu tonu.

Bet kodėl jie iki šiol jo neužmušė? Kas vyksta? Tonijus nedrįso krustelėti, kol nesijautė esąs pasirengęs judėti, ir mažumėlę pramerkęs akis žvelgė į kaulėtą, apšepusį žmogų, kuris laikė rankose kažin kokį lagaminą ir kalbėjo:

— Aš to nedarysiu! Berniukas per didelis.

— Visai jis ne per didelis! — Džovanio kantrybė baigė išsekti. — Daryk, kas liepta, ir daryk kaip reikiant.

Apie ką jis? Ką „daryti“? Kairėje stypsojo bravas, vardu Alonsas. Liesas žmogus įdubusiais skruostais stovėjo nugara į duris.

— Aš šiame reikale nedalyvausiu, — pagaliau ryžtingai pareiškė lagaminėlį laikantis žmogus ir pasuko link durų. — Aš ne mėsininkas, aš chirurgas...

Bet Džovanis grubiai sučiupo vyrą ir pastūmėjo į priekį. Jis pažvelgė į Tonijų.

— Ne-e-e-e...

Tonijus pašoko, išsisuko iš Alonso rankų ir staigiai puolė į priekį, parblokšdamas kaulėtąjį vyrą. Bet buvo tuojau pat sugautas bei atplėštas nuo grindų. Vaikinas įnirtingai spardėsi, mėgindamas pasipriešinti, visas kambarys mirguliavo prieš akis. Jis pamatė, kaip atsilapojo lagaminas, iš kurio iškrito peilis. Paskui pasigirdo maldos žodžiai: juos karštligiškai murmėjo liesasis žmogus. Kaire ranka Tonijus įsirėmė jam į veidą, dešiniu kumščiu smogė į pilvą ir nubloškė atgal. Aplinkui mėtėsi kažkokie daiktai, braškėjo mediena, ir staiga rankos jį paleido, berniukas iš netikėtumo parkrito. Tuomet veidu pajuto lietaus lašus. Vadinasi, ištrūko!

Drėgna žemė slidinėjo po kojomis, akmenys ritinėjosi po batais, akimirksnį tikėjo įstengsiąs išsigelbėti, pasislėpti nakties prieglobstyje. Bet tuojau pat išgirdo artėjančius persekiotojus.

Bravai vėl jį sugavo, nunešė atgal į kambarį, parbloškė ant gulto.

Jis įsikirto dantimis į kažkieno raumenis ir plaukus, raitėsi visu kūnu jusdamas, kaip išskečiamos į šalis jo kojos ir perplėšiami drabužiai. Į nuogą odą padvelkė šaltas oras.

— N-E-E-E-E! — riaumojo sukandęs dantis, o paskui riaumojimas išstūmė visus žodžius, virto nežmogišku, šiurpiu, kurtinančiu ir akinančiu jį patį.

Pirmą kartą paliestas peilio, jis suvokė pralaimėjęs mūšį ir suprato, ką jam padarys.

Gvidas pamatė, kad dangus viršum Flovigo miestelio jau balkšvai gelsvas. Maestro gulėjo nejudėdamas ir žiūrėjo, kaip toji šviesa paverčia lietų miglotu šydu, pakibusiu viršum už lango nusidriekusių laukų.

Kažkas pabeldė į duris. Gvidas nesitikėjo tokio jaudulio, kokį sukėlė šis beldimas.

Už durų stovėjo tas pats žmogus, kuris kalbėjosi su juo Venecijos kavinėje. Jis įsmuko į kambarį ir netardamas nė žodžio išvyniojo odinį paketą, kur gulėjo keletas dokumentų.

Apsižvalgęs vyras nepatenkintas šniurkštelėjo pamatęs, kad kambaryje nėra žvakių. Svečias prisiartino prie lango ir ištyrinėjo kiekvieną dokumentą ne itin raštingo žmogaus žvilgsniu. Paskui atidavė juos Gvidui kartu su dar vienu ryšulėliu.

Gvidas išsyk pažino šį paketą. Ten gulėjo visi jo rekomendaciniai laiškai iš Neapolio. Maestro nė nežinojo, kad popieriai buvo pavogti, todėl dabar įtūžo.

Vis dėlto atkreipė dėmesį į dokumentus. Visi jie buvo surašyti lotyniškai ir pasirašyti Marko Antonijaus Treskio. Dokumentuose vaikinas pranešė apie savo ketinimą tapti kastratu siekiant išsaugoti balsą, kartu jis prašė nieko nekaltinti dėl tokio apsisprendimo. Chirurgo vardas nebuvo paminėtas vardan jo paties saugumo.

Paskutiniajame laiške, adresuotame šeimai, kurio kopiją Gvidas laikė rankose, buvo aiškiai suformuluotas berniuko noras įstoti į Neapolio šventojo Angelo konservatoriją, Gvido Mafeo klasę.

Gvidas apstulbęs žvelgė į visa tai.

— Bet aš jūsų nepastūmėjau tokiam žingsniui!

Bravas tik nusišypsojo.

— Apačioje jūsų laukia ekipažas, kuriuo išvyksite į pietus. Turėsite pakankamai pinigų ir galėsite keisti arklius bei vežikus iki pat Neapolio, — pareiškė jis. — O štai čia berniuko piniginė. Jis turtingas, aš jums sakiau. Bet nepamatys daugiau nė skatiko, kol neįstos į jūsų konservatoriją.

— Šeima turi žinoti, jog aš su šiuo reikalu nesusijęs! — neatlyžo Gvidas. — Venecijos vyriausybė privalo žinoti, kad čia ne mano darbas.

Bravas prunkštelėjo.

— Kas tuo patikės, maestro?

Gvidas staigiai atsisuko į jį. Paskui vėl pasižiūrėjo į dokumentus. Bravas stovėjo šalia tarsi demonas gundytojas.

— Maestro, jumis dėtas, aš nelaukčiau, kol berniukas nubus. Jis gavo labai stiprią opiumo dozę. Aš privalėjau jį atgabenti ir dingti. Turiu kuo greičiau išvykti iš Venecijos. O jūs, maestro, pasirūpinkite berniuku. Jis — vienintelis jūsų pasiteisinimas.

Gvidas įėjo į mažą namuką, kuriame miegojo Tonijus. Mafeo pamatė, kad berniuko veidas visas kruvinas, aplink burną ir ant kaklo — mėlynės, o rankos ir kojos surištos grubia kanapine virve. Jo veidas atrodė negyvas.

Žengtelėjęs atatupstas, Gvidas pratisai suvaitojo žemu balsu, nepajėgdamas suturėti siaubo. Paskui gerklę sugniaužė vėmulio spazmas. Jis pažvelgė į kruviną gultą, peilius, gulinčius ant šiaudų ir purvinų grindų. Tuomet ėmė drebėti ir vėl suvaitojo.

Kai pagaliau mažumėlę atitoko, pasirodė, jog kambaryje nieko daugiau nėra, išskyrus jį ir Tonijų, kad bravas išėjo, o durys praviros. Miestelis kitapus durų dunksojo toks tylus, tarytum apleistas visų gyventojų.

Gvidas prisiartino prie lovos. Berniukas atrodė miręs, maestro ilgai nesiryžo pakelti rankos prie jo burnos. Kai pagaliau išdrįso, pajuto silpną alsavimą.

Tonijus buvo gyvas.

Tuomet Gvidas kilstelėjo perplėštą audinį ir pažvelgė į operacijos rezultatus.

Kapšelis buvo išskrostas, turinys išpjautas, žaizda grubiai prideginta. Bet pats pjūvis nedidelis, operacija atlikta maksimaliai saugiai, paburkimų nesimatė. Palaipsniui kapšelis susitrauks ir taps niekingai mažas.

Bet, pakėlus akis nuo kapšelio, Gvidą sukrėtė dar vienas akivaizdus atradimas.

Jis pažvelgė į ramiai gulintį Tonijaus organą ir pamatė, jog šis siekia keletą colių, bemaž kaip vyro.

Jį apėmė siaubas. Klaikus siaubas, nustelbęs šio kambario košmarą, kur gulėjo kruvinas, sumuštas berniukas ir kur grėsmingai dirsčiojo už durų slankiojantis bravas.

Gvidas nedaug teišmanė apie žmogaus kūną. Jis nesuprato paslaptingų procesų, vykusių jo paties viduje ir atėmusių balsą ties didybės slenksčiu. Tik žinojo, kad greta neapsakomo žiaurumo čia slypėjo, ko gero, tokia pat šiurpi neteisybė.

Jis atsargiai palietė miegančio berniuko veidą, stengdamasis užčiuopti bent menkiausius prasikalusios barzdos požymius.

Bet nieko neužčiuopė.

Ant krūtinės plaukai irgi neaugo. Užsimerkęs Gvidas unikalioje atmintyje atkūrė aukšto tyro balso skambesį, kurį girdėjo po švento Morkaus bazilikos skliautais, taip įstabiai jį sustiprinusiais.

Tasai balsas buvo tyras, jis buvo tobulas.

Bet priešais gulėjo bemaž subrendęs vyras.

Už nugaros tarpduryje vėl pasirodė bravas. Galingais pečiais jis užstojo šviesą, trykštančią pro angą, taigi negalėjai įžiūrėti jo veido, tačiau balsas nuskambėjo žemai, grėsmingai:

— Nugabenkite jį į Neapolį, maestro. Išmokykite dainuoti. Pasakykite jam: jeigu nepasiliks ten, mirs badu, nes negaus iš šeimos nė skatiko. Ir įkalkite į galvą, tegul dėkoja mums už tai, kad palikome gyvą. Ir lai neužmiršta: jis garantuotai atsisveikins su gyvybe, jei tik kada nors mėgins sugrįžti į Venetą. 6

Tą pačią valandą Venecijoje Karlą Treskį iš lovos pakėlė įsiutusi Katrina Lizani, laikanti rankose ilgą ir įmantrų Tonijaus laišką, kuriame šis prisipažino ketinąs gultis po peiliu vardan balso bei įstoti į Neapolio šventojo Angelo konservatoriją. Tučtuojau buvo išsiųsti pasiuntiniai į valstybės kanceliariją, ir dar prieš vidurdienį visi slaptosios policijos agentai laigė po miestą, ieškodami Tonijaus Treskio.

Ernestinas ir visi jo ansamblio dainininkai buvo suimti.

Andželas, Bepas bei Alesandras — iškviesti apklausai.

Iki saulėtekio po visus Venecijos kvartalus pasklido gandas apie „klajojančio patricijaus auką“ vardan balso. Visas miestas apie tai tik ir tekalbėjo. Visi gydytojai vienas po kito stojo prieš Aukščiausiąjį tribunolą.

Mažiausiai septyni patricijai, vyrai ir moterys, prisipažino gėrę vyną bei pietavę drauge su jaunuoju maestro iš Neapolio konservatorijos, kuris ne kartą klausinėjo apie kilmingąjį gatvės dainininką.

Galų gale ašaromis apsipylęs Bepas prisipažino nusivedęs tą žmogų į švento Morkaus baziliką pasiklausyti Tonijaus. Vargšelis Bepas buvo tuojau pat įmestas belangėn.

Nuoširdžiausiai apsiašarojęs Karlas nepakartojamai iškalbingai kaltino save dėl tokio siaubingo įvykių posūkio, kadangi laiku neužkirto kelio tokiam perdėtam brolio susidomėjimui muzika. Jis neįžvelgęs tokio pavojaus. Jis netgi girdėjęs apie Tonijaus susitikimą su maestro iš Neapolio, bet per kvailumą nesuteikęs tam įvykiui reikšmės.

Kaltindamas save tardytojų akivaizdoje, Karlas, nuo ašarų ištinusiu veidu ir drebančiomis rankomis, atrodė palaužtas sielvarto.

Vaidinti sekėsi ganėtinai natūraliai, nes tuo metu jis jau pradėjo abejoti, ar sumanymas pavyks, ir vos betramdė paniką.

Tuo metu Mariana Treski mėgino iššokti pro palaco langą į kanalą, tačiau tarnai ją sulaikė.

Mažoji Betina, mergina iš tavernos, raudojo pasakodama, kad nei gėrimas, nei maistas, nei netgi moterys negalėjo sulaikyti dainuoti besiveržiančio Tonijaus.

Atėjo vidurnaktis, bet nei Tonijaus, nei maestro iš Neapolio rasti nepavyko. Policija naršė po visus miestelius ir kaimus aplink Veneciją, išversdavo iš lovos kiekvieną gydytoją, įtariamą dainininkų kastravimu.

Laisvėn išleistas Ernestinas įniko pasakoti, kaip Tonijus nerimavęs dėl neišvengiamo balso praradimo; visose kavinėse bei tavernose žmonės negalėjo kalbėti apie nieką daugiau, tik apie berniuko talentą, jo grožį ir beatodairišką poelgį.

Kai ankstų rytą senjoras Lizanis pagaliau sugrįžo namo, rado savo žmoną Katriną apimtą isterijos.

— Turbūt visi šiame mieste išsikraustė iš proto, jeigu tuo patikėjo! — šaukė moteris. — Kodėl jūs nesuėmėte Karlo, neapkaltinote jo brolio žmogžudyste! Kodėl Karlas iki šiol gyvas?

— Senjora, — pratarė jos vyras ir nuvargęs atsisėdo krėslan, — už lango aštuonioliktas amžius, o mes ne Bordžija. Šioje byloje nėra jokių įkalčių, bylojančių apie žmogžudystę ar kitokį nusikaltimą.

Katrina pratrūko klykti. Kai pagaliau įstengė rišliai kalbėti, pareiškė, girdi, jeigu iki rytojaus vidurdienio Tonijus neatsirasiąs gyvas, Karlas Treskis būsiąs nužudytas. Jinai pati jį nugalabysianti.

— Senjora, — vėl kreipėsi senatorius. — Iš tiesų labiausiai tikėtina, kad berniukas yra arba miręs, arba iškastruotas. Bet jeigu jūs ryžtatės įvykdyti bausmę ir atimti gyvybę Karlui Treskiui, tuomet prisiimkite amžiną atsakomybę, kurios nepateisins nė vienas valstybės vyras. Atsakomybę už Treskių giminės nutraukimą.

Trečia dalis 1

Dar nesutemus jie pasiekė Ferarą. Tonijus sąmonės neatgavo. Kai derlinga lyguma dardantis vežimas šokinėjo per duobes, berniukas atmerkdavo akis, bet, atrodo, nieko nematė.

Mažuose nakvynės namuose miestelio pakraštyje Gvidas nunešė jį į lovą. Surišo rankas. Pačiupinėjo kaktą.

Už nediduko langelio virpėjo žalios tuopos. Prieš pat saulės laidą pradėjo lyti.

Gvidas išsitraukė vyno butelį. Pastatė žvakę ant stovelio netoli Tonijaus galvos, atsisėdo kojūgalyje ir ėmė laukti, periodiškai užsnūsdamas.

Mafeo staigiai atsimerkė, pats nesuprasdamas, kodėl nubudo. Akimirksnį pamanė esąs Venecijoje. O paskui prisiminė viską, kas nutiko. Prisimerkęs pasižiūrėjo į mažutį žvakės žiburėlį. Ir tuomet jam užėmė kvapą.

Tonijus Treskis sėdėjo atsirėmęs į sieną. Tamsoje jo akys virto švytinčiais plyšeliais. Gvidas nė nenumanė, kaip seniai berniukas nubudo.

Bet maestro pajuto pavojų. Ir ištarė itališkai:

— Išgerk vyno.

Tonijus neatsakė. Gvidas pastebėjo, kad jo rankos laisvos, o skarmalas, kuriuo buvo surištas, guli ant grindų.

Berniukas nė sekundei nenuleido nuo Gvido žvilgsnio. Violetinės mėlynės paakiuose, paburkę vokai pavertė šį žvilgsnį šiurpiai pagiežingu.

Gvidas gurkštelėjo iš šalia stovinčio bokalo. Paskui išsitraukė iš krepšio dokumentus ir padėjo priešais Tonijų ant grubios baltos antklodės.

Berniukas lėtai nukreipė žvilgsnį į lotyniškas raides. Bet dokumentų neskaitė, tik užmetė akį.

Ir taip staigiai iššoko iš lovos bei prispaudė Gvidą prie sienos, kad šis ne iškart suprato, kas įvyko. Tonijaus rankos suspaudė Gvido gerklę, ir maestro prireikė visų jėgų, kad jį atplėštų nuo savęs. Stiprus smūgis į galvą nubloškė berniuką, jis spėjo pasiremti rankomis, kad nepargriūtų. Drebėjo visu kūnu. Buvo akivaizdu, kad yra dar per silpnas ir negali apsiginti. Vaikinas nuraudo ir užsimerkė.

Tonijus nesipriešino, kai Gvidas jį pakėlė ir atrėmė į sieną. Jo lūpos pamažu prasivėrė, kūnas suglebo, tarsi prarandant sąmonę.

Gvidas abiem rankom sugriebė berniuką už pečių ir pažvelgęs į veidą krūptelėjo: Tonijaus žvilgsnis buvo bemaž pamišęs.

— Paklausyk, — tyliai prabilo maestro. — Aš niekaip nesusijęs su tuo, kas tau nutiko. Gydytojas, kuris atliko operaciją, tikriausiai jau nužudytas. Tie, kurie nužudė jį, būtų nužudę ir mane, jei nebūčiau sutikęs išgabenti tavęs iš Veneto. Jie būtų nužudę ir tave. Jie taip ir pasakė, tiesiai šviesiai.

Berniuko burna judėjo: atrodo, jis kaupė seiles.

— Aš nežinau, kas tie žmonės. O tu žinai? — paklausė Mafeo.

Staiga Tonijus taip spjovė jam į veidą, kad Gvidas jį paleido, atsistojo ir sekundę stovėjo, užsidengęs veidą rankomis.

Kai paskui pažvelgė į savo delnus, pamatė, jog šie kruvini.

Maestro žengtelėjo atgal, atsisėdo ant medinės kėdės, ant kurios sėdėjo iki tol, ir atrėmė pakaušį į sieną.

Berniuko akių išraiška nesikeitė, bet jo kūną, kuris tamsoje atrodė bemaž perregimas, purtė negailestingi traukuliai, pamažu virstantys drebuliu.

Kai Gvidas prisiartino jo apkloti, Tonijus atšoko šnypšdamas venecijietiškai: „Neliesk manęs“. Ar kažką panašaus.

Gvidas sugrįžo į savo vietą ir ištisą valandą sėdėjo, stebėdamas berniuką, kurio mina nesikeitė. Ir niekas nesikeitė. Nieko nevyko. Tačiau pamažu silpnumas bei skausmas įveikė Tonijų, ir vaikinas nuslydo ant gulto.

Kai Gvidas berniuką užklojo, šis jau nebepajėgė priešintis. Ir nebeturėjo jėgų protestuoti, kai maestro kilstelėjęs jo galvą liepė išgerti truputį vyno.

Kai vėl atsigulė aukštielninkas, jo akys tapo lyg stiklinės. Kol Gvidas kalbėjo, berniukas neatplėšė žvilgsnio nuo kažkokio taško ant lubų.

Nakvynės namuose viešpatavo tyla. Žvaigždės ką tik pasirodė danguje — mažučiai žvilgantys taškeliai už judrių tuopų šešėlių. Prislopintu, tolygiu balsu Gvidas apibūdino žmogų, kuris priėjo prie jo Venecijoje, ir tuos, kurie jėga atgabeno į Flovigą. Paskui perpasakojo popierių, ant kurių buvo Tonijaus parašas, turinį.

Atsargiai, nors ir ne itin smulkiai, paaiškino, kokiu būdu pats buvo įtrauktas į šį reikalą ir kaip tie žmonės privertė jį išgabenti Tonijų už Venecijos valstybės ribų. Pagaliau jis pranešė berniukui gavęs karietą bei storą piniginę ir pasakė, jog tuo atveju, jei Tonijus panorėsiąs, jis, Gvidas, nuvešiąs jį šventojo Angelo konservatoriją, į Neapolį.

Paaiškino, kad pasirinkimas Tonijaus rankose. Bet paskui patylėjęs pridūrė, jog, anot tų žmonių, berniukas neteksiąs tolesnės finansinės paramos, jei atsisakysiąs važiuoti į konservatoriją ir pasilikti ten.

— Nepaisant to, esi laisvas ir gali arba važiuoti su manimi, arba elgtis kaip tinkamas.

Piniginė buvo ganėtinai sunki.

Po šių žodžių berniukas nusuko galvą ir užsimerkė, iškalbingai mostelėdamas ranka. Supratęs gesto prasmę, Gvidas nutilo.

Jis stovėjo prie sienos sukryžiavęs rankas ant krūtinės, kol išgirdo lygų berniuko kvėpavimą.

Ant pagalvės baltuojantis veidas sušvelnėjo, pamišimo požymiai išnyko. Daili berniukiška burna atrodė tokia taisyklinga ir kartu judri. Ant grakščių skruostikaulių mirguliuojantys silpnos šviesos atšvaitai dar labiau išryškino jo grožį.

Šviesa krito ant smakro linijos, skruostų, lygios kaktos.

Gvidas prisiartino. Ir ilgai žiūrėjo į plonas, atsipalaidavusias miegančio berniuko rankas, į pusiau ištiestą delną ant antklodės.

Dabar kakta buvo šilta. Tonijus nė nesujudėjo, kai Gvidas ją palietė.

Išsmukęs pro duris, maestro patraukė į atvirą lauką, prasidedantį prie pat namo.

Mėnulį slėpė debesys. Miestelyje nešvietė nė vienas žiburėlis. Bent jau nesimatė iš tos vietos, kur jis stovėjo. Gvidas ilgai brido per aukštą drėgną žolę, kol surado kiek sausesnę vietą, atsigulė ant nugaros ir pakėlė akis į retas žvaigždes, dirsčiojančias pro rausvus debesis.

Pažįstama klaiki neviltis pamažu apgaubė Mafeo.

Ji smelkėsi tarytum kiaurai veriantis žiemos šaltis. Jos artėjimą visuomet išduodavo ištikimas palydovas drebulys ir tas ypatingas prieskonis burnoje, jaučiamas ligos metu.

Bet Gvidas nesirgo. Jis buvo sveikas, tačiau išsunktas, visas gyvenimas jam atrodė beprasmis, daugių daugiausia absurdiška atsitiktinių įvykių mišrainė; jame nebuvo nieko kilnaus, nieko malonaus, ničnieko, kas galėtų teikti bent šiokios tokios paguodos.

Visa tai neturėjo nieko bendra su iškilusia mirties grėsme. Ko gero, pastaroji reiškė jam ne daugiau nei visi kiti gyvenimo nutikimai. Pats to nenorėdamas, jis mintimis sugrįžo į Neapolį, į tą kambarį, kuriame kadaise mėgino nusižudyti, prisigėręs iki sąmonės netekimo ir persipjovęs venas.

Gvidas kuo smulkiausiai įsivaizdavo tą kambarį: išdažytas sienas, gėlėtą kraštelį palei lubas. Ir puikiai prisiminė, kaip paskutiniosiomis akimirkomis mintimis veržėsi į jūrą ir kokio pasitenkinimo teikė įsivaizduojamas bekraštis vandens paviršius.

Akys sudrėko. Dangus virš galvos, rodos, spinduliavo nemalonią silpną šviesą, kurią nuslopinti galėjo tik palaiminga tamsa.

Ir vėl prieš savo paties norą jis išgirdo Tonijaus Treskio balsą, kylantį iki dangaus iš kreivų Venecijos skersgatvių, bei pajuto, kaip sąmonėje susipina šios dvi vietos: kambarys Neapolyje, kur jautėsi toks nenusakomai laimingas manydamas, jog miršta, ir Venecija, kur išgirdo šį dangišką dainavimą.

Ūmai maestro suprato, ką slėpė toji šiurpi, neįžengiama dvasios tamsa, kuri kėsinosi jį praryti.

„Jeigu tasai berniukas neišgyvens, jeigu jis neįstengs ištverti patirtos prievartos, tuomet negyvensiu ir aš.“

Netrukus Gvidas, pakilęs iš žolės guolio, nukiūtino atgal į nakvynės namus. Bet nerado savyje jėgų užlipti į viršų ir atsisėdęs ant akmeninio laiptelio, apglėbęs rankomis galvą, tyliai pravirko.

Praėjo jau daug metų nuo to laiko, kai paskutinį sykį liejo ašaras, arba bent taip jam atrodė. Bet jau tikrai daugelį metų neleido joms srūti taip gausiai.

Susitvardė tik išgirdęs savo paties verksmą.

Gvidas nustebęs pakėlė galvą. Dangus prašviesėjo, pirmosios žydros gijos nusidriekė per begalinį debesų lauką. Jis rankove nusibraukė akis ir atsistojo.

Bet kai atsisukęs pažvelgė į viršų, palei sieną kylančių akmeninių laiptų viršuje pamatė liesą Tonijaus figūrėlę.

Berniukas žiūrėjo į jį. Jis nenuleido juodų savo akių nuo Gvido, kol šis kopė artyn.

— Ar jūs tasai maestro, su kuriuo buvau susitikęs? — tyliai paklausė Tonijus. — Ar jums dainavau švento Morkaus bazilikoje?

Gvidas linktelėjo įsižiūrėdamas į išblyškusį veidą, drėgnas lūpas, vis dar nesveikai blizgančias akis.

Jis vos bevaliojo pakelti sudaužytos, sutriuškintos nekaltybės vaizdą. Ir pakėlė akis į dangų, nebyliai melsdamasis, kad šis berniukas nusigręžtų nuo jo.

— Ir jūs dėl manęs dabar verkėte? — paklausė Tonijus.

Akimirksniui Gvidas neteko žado. Paskui pajuto suliepsnojantį įprastą įniršį, nuo kurio veidas įraudo, sutrūkčiojo lūpos. Bet dar po akimirkos suvokė visiškai aiškiai, tarsi kažkam sukuždėjus į ausį: taip, iš tikrųjų, jis verkė dėl šio berniuko.

Maestro nurijo gerklėje įstrigusį gumulą ir nieko nepasakė. Tiesiog žvelgė į Tonijų apimtas niūrios nuostabos.

Ūmai vaikinui į veidą, dar prieš akimirką tokį ramų, plūstelėjo kartėlis. Paskui pastarąjį pakeitė pyktis, dar labiau išryškinantis bruožus, akyse sužibo pavojingas švytėjimas, privertęs Gvidą pamažu nusukti žvilgsnį.

— Ką gi, mes turime išsidanginti iš šios vietos, — sušnibždėjo Tonijus. — Privalome tęsti kelionę. Aš turiu neatidėliotiną reikalą.

Gvidas stebėjo, kaip jis apsisuka ir nužingsniuoja į kambarį. Visi dokumentai gulėjo išdėlioti ant stalo. Berniukas juos surinko ir grąžino maestro.

— Kas buvo tie žmonės, kurie visa tai įvykdė? — netikėtai paklausė Gvidas. Tonijus tuo metu vilkosi apsiaustą. Jis pažvelgė į Mafeo taip, tarsi skendėdamas giliuose apmąstymuose.

— Kvailiai, — atsakė jis. — Kvailiai, vadovaujami bailio. 2

Visą kelią iki Bolonijos, didingosios judrios šiaurinės sostinės, Tonijus bemaž neištarė nė žodžio.

Jeigu ir jautėsi blogai, to neparodė, o kai Gvidas kalbėjo jam, girdi reikią kreiptis į gydytoją, nes tokiais atvejais visuomet egzistuojąs užkrato pavojus, ryžtingai nusigręždavo.

Berniuko veidas vis labiau keitėsi: tapo ištįsęs, lūpų linija sugriežtėjo. O padidėjusiose akyse išliko karštligiškas blizgesys.

Jis, rodos, nematė pavasariško Italijos provincijos grožio. Lygiai taip pat nenorėjo pastebėti nei fontanų, nei rūmų, nei žmonių užtvindytų didžiulio miesto gatvių.

Pareikalavęs nupirkti brangakmeniais inkrustuotą špagą, durklą ir du pistoletus perlamutrinėmis rankenomis, Tonijus dar įsigijo naują kostiumą bei apsiaustą. Paskui mandagiai (jis visuomet elgėsi mandagiai, nors niekada nebuvo iš tiesų paklusnus nė nuolaidus) paprašė Gvido surasti advokatą, išmanantį muzikantų reikalus.

Bolonijoje dėl to problemų nekilo. Čionykštėse kavinėse knibždėte knibždėjo muzikantų bei dainininkų, suplūstančių čionai iš visos Europos su viltimi sutikti agentą ar impresarijų, kuris aprūpintų juos darbu visam sezonui. Šen bei ten pasiteiravę, Gvidas su Tonijumi patraukė į kompetentingo advokato kontorą.

Tonijus ėmė diktuoti laišką Aukščiausiajam Venecijos tribunolui.

Jis tokiu būdu pasiaukojęs vardan savo balso, pareiškė jaunuolis, ir reikalaująs, kad niekas Venecijoje nebūtų dėl to apkaltintas.

Išteisindamas savo mokytojus ir visus tuos, kurie įdiegė jam meilę muzikai, be to, Gvidą Mafeo bei kitus šventojo Angelo konservatorijos darbuotojus, jis patvirtino, jog nė vienas iš jų nežinojo apie planuojamus veiksmus, kol šie nebuvo įvykdyti.

Bet visų pirma jis norėjo panaikinti bet kokius kaltinimus savo broliui Karlui.

„Kadangi šis žmogus dabar tapo vieninteliu mūsų velionio tėvo įpėdiniu, yra sveiko kūno ir gali vesti, jis žūtbūt privalo būti išvaduotas nuo bet kokios atsakomybės už mano veiksmus, idant galėtų įvykdyti savo pareigą būsimos žmonos bei vaikų atžvilgiu“, — padiktavo Tonijus.

Paskui jis pasirašė laišką. Nepaisant tokio keisto turinio, advokatas nė nemirktelėjęs dokumentą patvirtino, tą patį padarė Gvidas.

Laiško kopija buvo išsiųsta Katrinai Lizani kartu su prašymu nedelsiant persiųsti į Neapolį visus asmeninius Tonijaus daiktus. Be to, berniukas prašė sužinoti, ar galima išmokėti nedidelį kraitį Betinai Sanfredo, patarnaujančiai savo tėvo kavinėje, švento Morkaus aikštėje, kad mergina galėtų susirasti deramą jaunikį.

Viską baigęs, Tonijus sugrįžo į vienuolyną, kuriame juodu apsistojo, ir išsekęs parkrito ant lovos.

Gvidas dažnai nubusdavo vidury nakties ir matė Tonijų apsirengusį, sėdintį kitapus kambario bei laukiantį ryto. Iš vakaro, prieš vidurnaktį, berniukas kartais blaškėsi per miegus ir netgi šaukė, bet paskui nubusdavo, o jo veidas vėl tapdavo toks pat negyvas bei neperžvelgiamas.

Suprasti, kaip giliai sužalota jo dvasia, buvo neįmanoma, nors kartais Gvidui atrodė, tarsi jaučia skausmą, slypintį už ramios karietos kampe sustingusios Tonijaus išorės. Net kai norėdavo jį pašnekinti, Gvidas neišdrįsdavo to padaryti, ir akimirksniui užplūsdavo toji pati neviltis, kurią patyrė naktį Feraroje. Tuo pat metu jautėsi pažemintas dėl to, kad berniukas užklupo jį raudantį ir netgi tiesiai paklausė, ar ne jis esąs maestro ašarų priežastis. Tačiau Gvidas išties užmiršo, kad tuomet nieko neatsakė Tonijui.

Florencijoje jie susirado tuodu berniukus, kuriuos Gvidas ten paliko ir planavo pasiimti grįždamas į Neapolį. Tonijui akivaizdžiai trukdė nauji bendrakeleiviai karietoje, bet jis visą kelią neatplėšė nuo vaikų akių.

Sjenoje vaikinas nupirko berniukams naujus batus ir apsiaustus, o prie stalo užsakė jiems saldumynų. Drovūs, paklusnūs devynerių bei dešimties metų vaikai nedrįsdavo nei ko nors pasakyti, nei padaryti be leidimo. Tačiau matėsi, kad jaunesnysis, Paolas, gan linksmo būdo. Pastarasis dažnai plačiai šypsojosi Tonijui, ir šis skubiai nusukdavo žvilgsnį.

Sykį Gvidas užsnūdo, o nubudęs pamatė berniuką besėdintį šalia Tonijaus. Lijo lietus, viršum aptakių tamsiai žalių kalvų tvyksčiojo žaibai. Sulig kiekvienu griaustinio trinktelėjimu Paolas slinkosi vis arčiau ir arčiau Tonijaus, ir galų gale Tonijus nežiūrėdamas jį apsikabino. Karietai krestelėjus, jo pirštai įsikibo berniukui į koją, kad sulaikytų jį, ir matėsi, kad vaikiną ūmai užplūdo kažkoks stiprus jausmas. Bet paskui jis užsimerkė bei nukorę galvą į šalį, tarsi kaklas būtų sulaužytas. O karieta vis kratėsi po pavasario lietumi riedėdama keliu, vedančiu Amžinojo miesto pusėn.

Tonijaus nė kiek nesujaudino niūri Romos didybė, bet tuomet, kai jie pasiekė Porto del Populo, įtemptas vaikino dėmesys atsiplėšė nuo abiejų berniukų ir nukrypo į Gvidą. Nebylus įniršis šiame žvilgsnyje nesumažėjo nė per nago juodymą. Jis negailestingai įsmigdavo į Gvidą, fiksuodamas pastarojo eiseną, sėdėjimo manierą, net tamsius plaukelius išorinėje plaštakų pusėje. Kambariuose, kuriuose jie apsistodavo pernakvoti, Tonijus įžūliai spoksojo, kaip Gvidas persirenginėja, apžiūrinėjo ilgas, iš pažiūros stiprias rankas, galingą krūtinės ląstą, plačius pečius.

Gvidas patylom visa tai kentė.

Bet pamažu pradėjo niršti, nors pats nežinojo kodėl. Nuosavas kūnas jam nedaug tereiškė. Jis nuo mažens rodėsi konservatorijos scenoje, keitė kostiumus, grimavosi, dėvėjo pačius įvairiausius drabužius bei kaukes, taigi puikiai ištyrinėjo savo išorės ypatybes. Pavyzdžiui, žinojo, kad plačios krūtinės dėka neblogai atrodo atlikdamas vyriškus vaidmenis, o didžiulės akys atrodo antgamtiškai, kai tinkamai padažai.

Bet nuogumas, nuodugnus apžiūrinėjimas, trūkumai jam ničnieko nereiškė.

Vis dėlto berniuko žvilgsnis buvo toks įžūlus bei įdėmus, jog pradėjo jį erzinti. Sykį vakare nebepajėgdamas to ištverti Gvidas padėjo šaukštą ir pažvelgė tiesiai į Tonijų.

O susidūręs su stikliniu žvilgsniu išsigando, ar tik berniukui nepasimaišė protas. Bet paskui suprato, kad Tonijus taip susikaupęs į jį stebeilijo, jog nė nepastebėjo į save įsmeigtų Gvido akių. Tarsi maestro būtų negyvas daiktas. Kai Tonijaus akys šiek tiek atgijo, atrodė, lyg jos keliautų savo maršrutu: žvilgsnis nukrypo į Gvido gerklę. O gal į baltą lininį kaklaraištį? Gvidas taip ir nesuprato. Dabar Tonijus jau spoksojo į jo rankas, o paskui vėl į akis, tarytum maestro būtų paveikslas.

Jo neapykanta Gvidui buvo tokia totali, tokia akivaizdi, kad maestro pajuto savyje užverdantį pyktį. Gvidas pasižymėjo nepaprastai ūmiu charakteriu, pačiu bjauriausiu visoje konservatorijoje, kuo jau spėjo įsitikinti keli jo mokiniai. Ir dabar, pirmą kartą per visą laiką, prasiveržė jo karštakošiškumas, kurstomas tūkstančio smulkių nuoskaudų.

Galų gale tiek nusirito, jog tapo šio berniūkščio pasiuntiniu, lyg tebūtų jam koks liokajus. Iškilo įgimta neapykanta aristokratijai. Bet maestro tuojau pat suvokė verčiąs viską į vieną krūvą.

Tuo tarpu Tonijus jau padėjo į šalį servetėlę ir pakilo iš užstalės.

Tą naktį, kaip ir visas ankstesnes, jie gavo pačius geriausius apartamentus, kokius tik galėjo pasiūlyti miestas — šįkart apsistojo turtingame vienuolyne, nuomojančiame didelius, dailiai apstatytus kambarius keliautojams, kuriems tokie įkandami.

Berniukai dar tuštino savo lėkštes. Tonijus išėjo iš valgomojo ir patraukė į nedidelį, aukštų sienų apsuptą sodelį.

Gvidas liko sėdėti valgomajame. Jam reikėjo pagalvoti. Ir vesdamas vaikus miegoti, ir apklostydamas juodu, jis tebemąstė.

Ir vis tiek, žengdamas į naktį, neįstengė suprasti savo įniršio. Tik žinojo jaučiąsis be galo įžeistas to berniuko, priešiško jo žvilgsnio, amžino tylėjimo. Jis prisiminė skausmą, kurį turėjo patirti Tonijus, jo kančias, tačiau šios mintys pernelyg slėgė. Mafeo apskritai uždraudė sau apie tai galvoti pirmiausia todėl, kad tokie apmąstymai kėlė siaubą.

Ir kaskart, kai mintyse Gvidas savęs klausdavo, kas gi dedasi berniuko viduje, apie ką jis galvoja, ką jaučia, kažin koks užsispyręs vidinis balsas tuojau pat šnipštelėdavo pašaipaus pranašumo persmelktu tonu: „Ak, juk tu visuomet buvo kastratas, tu tikrai negali to žinoti!“

Šiaip ar taip, bet tuo momentu, kai patraukė į sodą, Gvidą ne juokais suėmė įniršis. Mėnesienoje viršum baseino jis pamatė didžiulėje kriauklėje pusiau gulomis išsitiesusią statulą, o priešais — liekną Tonijaus Treskio figūrėlę.

Romoje gausybė tokių skulptūrų, dydžiu tris ar keturis kartus pranokstančių normalų žmogų. Susidaro įspūdis, tarytum šios statulos dygsta visuose miesto užkaboriuose, palei sienas, viršum vartų, virš be galo įvairių fontanų. Ir jeigu kur nors bažnyčioje ar rūmuose jos dera, mažuose sodeliuose atrodo be galo keistai ir netgi grėsmingai, ypač jei aptinki jas netikėtai.

Tokiais momentais žmogus pajunta prieš akis iškilusio reginio absurdiškumą. Statulos panašios į ankštoje erdvėje suspaustus gigantus — tokius realistiškus, rodos, galinčius staiga atgyti ir pulti viską triuškinti galingais kumščiais.

Net atskiros kolosų detalės savaime darė įspūdį. Ryškūs, tarytum judantys po marmuru balti raumenys, ant rankų išryškėjusios venos, įdubos ant kojų pirštų nagų. Tačiau bendras vaizdas tiesiog šiurpus.

Šit ir Gvidą apėmė nemalonus jausmas, kai iš už nugaros artinosi prie Tonijaus.

Marmurinis dievas pusiau gulom tįsojo prie sienos, palenkęs į priekį gigantišką barzdotą veidą. Iš dangun atgręžto jo delno išskėstais pirštais vanduo sruvo į mėnesienos nutviekstą baseino paviršių.

Tonijus Treskis nejudėdamas stebeilijo į nuogą statulos krūtinę, plačias šlaunis, pereinančias į laisvomis klostėmis krintantį audinį, iš po kurio kyšojo raumeninga koja, laikanti visą giganto svorį.

Gvidas atplėšė žvilgsnį nuo baisingo dievo. Jį pakerėjo mėnulio šviesos žaismas ribuliuojančiame vandenyje. O paskui akies krašteliu pastebėjo, kad berniukas atsigręžė į jį. Negailestingos akys vėl ėmė jį apžiūrinėti.

— Kodėl tu amžinai į mane spoksai? — paklausė maestro ir nė nepajuto, kaip įsikibo į audinio klostę Tonijui ant peties.

Jis fiziškai pajuto berniuko nuostabą. Mėnesienoje matėsi, kaip susiraukė jo veidas, prasivėrė burna, lėtai sujudėjo lūpos.

Griežti, ryškūs jauno veido bruožai bejėgiškai, atgailaujamai išskydo. Tikriausiai, jei būtų įstengęs, Tonijus būtų paprieštaravęs; jis mėgino kažką sumurmėti, bet nutilo ir papurtė galvą, nevaliodamas tęsti.

Gvidą apėmė neviltis. Jis vėl ištiesė ranką berniuko pusėn, bet ranka taip ir pakibo ore, kai pasibaisėjęs pamatė, jog vaikiną visiškai apleido jėgos.

Tonijus žiūrėjo į savo delnus — čia į vieną, čia į kitą. Paskui atkišo rankas į priekį, lyg norėdamas kažką sugauti ore. O gal tiesiog jas apžiūrinėjo? Taip, jis tyrinėjo savo rankas, ir tuomet jam iš gerklės išsiveržė kažkoks švokštimas, prislopinta dejonė.

Atsisukęs į Gvidą, jaunuolis sunkiai alsavo ir panėšėjo į nebylų žvėrį, o išplėstose akyse atsispindėjo vis didėjanti neviltis.

Ir staiga Gvidas viską suprato.

Berniukas tebešniokštavo atkišęs į priekį rankas, nenuleisdamas nuo jų akių. Paskui netikėtai pliaukštelėjo sau per krūtinę, ir slopi dejonė virto gomuriniu riksmu, tolydžio garsėjančiu bei garsėjančiu.

Tuomet Gvidas ištiesė rankas, apglėbė Tonijų ir stipriai spaudė prie savęs įsitempusį kūną, kol pajuto, kaip šis suglebo bei nurimo.

Paskui maestro tylėdamas nuvedė vaikinuką į lovą. Bet pakeliui berniukas spėjo sukuždėti jam vienui vieną žodį: „Siaubūnas“. 3

Į Neapolį jie atvyko gegužės pirmąją. Ir netgi ilga kelionė per žaliuojančius kviečių laukus negalėjo jų parengti vaizdui plačiai nusidriekusio didingo miesto, skendinčio saulės spinduliuose, kaskadomis krintančio nuo kalvų, žvilgančio pastelinėmis sienomis bei ant stogų žydinčiais sodais, apglėbiančio skaisčiai mėlynos įlankos, baltomis burėmis nusagstyto uosto panoramą ir Vezuvijų, siunčiantį dūmų sroveles į giedrą dangų.

Miestelėnų spiečiaus apsupta karieta sunkiai skynėsi kelią į priekį. Atrodė, tarytum pati aromatinga oro šiluma pažadino visą šią judančią gyvastį. Pirmyn bei atgal zujo karietos, vežimai, kelią nuolat pastodavo asiliukai, garsiai gyrė savo prekes gatvės pardavėjai, kartais prieinantys prie pat langų ir siūlantys ledus, atšaldytą vandenį, prisirpusio meliono griežinėlius.

Vežėjas pliaukšėjo botagu, arkliai įsiręžę tempė karietą į kalvą, o už kiekvieno vingiuotos gatvelės posūkio atsiverdavo naujas kvapą gniaužiantis vaizdas.

Tikrų tikriausias rojus. Ūmai Gvidas pajuto, jog dėl to nekyla nė menkiausių abejonių. Jis nebuvo pasirengęs užplūdusiam būties džiaugsmui.

Negalėjai žiūrėti į šį vešliai žaliuojantį, žydintį miestą, į laužytą kranto liniją, grėsmingą kalną ir nepatirti iki pat širdies gelmių įsiskverbiančio džiaugsmo.

Maestro matė, kokie susijaudinę mažieji berniukai, ypač jaunesnysis, Paolas: jis iki pečių išlindo pro langą, įsitaisęs Tonijui ant kelių. Net ir Tonijus atrodė užsimiršęs. Vaikinas apžiūrinėjo Vezuvijų visais įmanomais kampais.

— Bet juk jisai alsuoja dūmais, — sušnibždėjo.

— Jis alsuoja dūmais! — lyg aidas atsiliepė Paolas.

— Taigi, — atsakė Gvidas. — Taip elgiasi jau labai seniai. Ir nekreipkite į jį pernelyg didelio dėmesio. Niekas nežino, kada jis nuspręs iš tiesų pademonstruoti charakterį.

Tonijaus lūpos sukrutėjo, lyg melstųsi.

Pagaliau arklių kanopos nukaukšėjo per konservatorijos arklidžių kiemą. Tonijus pirmas nušoko nuo karietos laiptelio ir nukėlė Paolą. Pastatęs berniuką ant žemės, išsyk nuskubėjo paskui jį į vidinį kiemą. Vaikino žvilgsnis klaidžiojo po aplinkines sienas, kilo viršum keturkampės dengtos romėniškų arkų arkados, apaugusios vešliais vynmedžiais.

Pro praviras duris aidėjo instrumentų kakofonija. Iš už stiklo žvilgčiojo maži veidai. Laiko išblukintais angeliukais papuoštas fontanas tryško galinga srove, tviskančia prieš saulę.

Pro direkcijos duris tuojau pat pasirodė maestro Kavala ir skubiai apkabino Gvidą.

Našlys maestro, kurio suaugę sūnūs seniai pasklido po įvairias šalis, mylėjo Gvidą ypatinga meile. Gvidas visuomet tai žinojo, ir dabar patyrė šiltų jausmų antplūdį šiam žmogui. Jam pasirodė, kad Kavala paseno. Nejaugi tai taip neišvengiama? Jis beveik visai žilas.

Gan atsainiai pasveikinęs jaunesniuosius berniukus, maestro Kavala juos paleido. Mokytojo žvilgsnį patraukė vieniša venecijiečio figūra, vaikštinėjanti tarp arkadą supančių apelsinmedžių, jau nužydėjusių ir aplipusių mažais užsimezgusiais vaisiais.

— Paaiškink man, kas vyksta, — tyliai pratarė maestro.

Tačiau tereikėjo jam vėl pažvelgti į Gvidą, ir jis dar sykį pastarąjį apkabino, akimirksniui suspaudė glėbyje, tarsi klausydamasis kažin kokio tolimo garso.

Gvido kakta tuojau pat išrasojo.

— Juk jūs gavote mano laišką iš Bolonijos?

— Taip, gavau, ir kiekvieną dieną mane aplanko žmonės iš Venecijos ambasados. Jie kone kaltina mane šio kunigaikštuko iškastravimu po konservatorijos stogu ir grasina gausią kratos orderį.

— Ką gi, tokiu atveju liepkite juos pakviesti, — suniurzgė Gvidas. Iš tiesų jis išsigando.

— Kodėl tu dėl šio berniuko pasirengęs padaryti bet ką? — kantriai paklausė maestro.

— Kai išgirsite jo balsą, suprasite, — atsakė Gvidas.

Kavala nusišypsojo:

— Na, matau, likai toks pat nė kiek nepasikeitei!

Sekundėlę padvejojęs, jis sutiko bent laikinai skirti Tonijui atskirą kambarį palėpėje.

Tonijus lėtai užkopė laiptais, nejučia atsigręžė į pilnas klases, kuriose pro atviras duris galėjai pamatyti šimtą ar net daugiau berniukų, grojančių įvairiais muzikos instrumentais. Bendrame triukšme išryškėjo violončelių, kontrabosų, fleitų bei trimitų garsai. Čia vienur, čia kitur mažiausiai dešimt vaikų tarškino klavesinų klavišus.

Berniukai ruošė pamokas koridoriuose, atsisėdę ant įvairiausių suolelių; vienas laiptų kamputyje mokėsi griežti smuiku, kitas kūrė kompoziciją įsitaisęs ant pakopos, laiptų aikštelę pavertęs rašomuoju stalu. Kai Tonijus su Gvidu ėjo pro šalį, vaikas krestelėjo galvą vos nepraleidęs reikiamo štricho penklinėje.

Laiptus per ilgus amžius nugludino daugybė kojų, ir apskritai visa aplinka čia atrodė skurdi, apšepusi, ko anksčiau Gvidas nepastebėdavo.

Jis negalėjo atspėti, apie ką galvoja Tonijus, ir nežinojo, jog šis berniukas per visą gyvenimą nepraleido nė vienos dienos paklusdamas kokios nors įstaigos taisyklėms bei disciplinai.

Be to, Tonijus visiškai nieko nežinojo apie vaikus. Todėl žiūrėjo į juos lyg į didžiausią keistenybę.

Jis stabtelėjo prie durų, vedančių į ilgą miegamąjį, kur vaikystėje daugybę naktų praleido pats Gvidas, o paskui noriai nusekė įkandin ilgu mansardos koridoriumi į mažą kambarėlį nuožulniomis lubomis, kuris turėjo tapti jo buveine.

Kambarėlis buvo švarus, tvarkingas, skirtas ypatingiems gyventojams, pavyzdžiui, kokiam nors kastratui, sugebėjusiam pasižymėti savo paskutiniaisiais metais konservatorijoje. Sykį ir Gvidui teko čia nakvoti.

Į vidų atsiveriančios palėpės langinės buvo išpaišytos žaliais lapais bei švelniomis išsiskleidusiomis rožėmis. Sienomis palei lubas driekėsi kraštelis, atkartojantis šį ornamentą.

Rašomąjį stalą ir kėdę puošė ryškus emalis. Raudonmedžio komoda paauksuotais kraštais stovėjo laukdama Tonijaus daiktų.

Apsižvalgęs berniukas staiga pro pravirą langą pamatė padūmavusią kalno viršūnę tolumoje ir beveik nesąmoningai patraukė prie lango.

Ištisą amžinybę stovėjo, tarsi pakerėtas žiūrėjo į dūmų srovelę, kylančią link retų debesėlių, o paskui vėl atsisuko į Gvidą. Žvilgsnyje susitelkė tyli nuostaba. Tuomet dar sykį nužvelgė mažą kambarėlį, neparodydamas nė menkiausio nepasitenkinimo. Tarytum jam bent trumpą akimirką patiko visa tai, ką pamatė. Tarytum slegiantis jo skausmas būtų kasdieniškas dalykas ir kiekvienas žmogus galėtų jį įveikti diena po dienos, valanda po valandos, nesulaukdamas galutinio palengvėjimo. Paskui Tonijus vėl nusigręžė į kalną.

— Ar norėtum užkopti į Vezuvijų? — paklausė Gvidas.

Tonijus atsisuko toks nušvitęs, kad Gvidas net apstulbo. Priešais jį vėl stovėjo paprasčiausias vaikas, naivus ir nudžiugęs.

— Kada nors mes ten užlipsim, jei norėsi, — pasiūlė Gvidas.

Ir Tonijus pirmą kartą jam nusišypsojo.

Bet, Gvido liūdesiui, kai paaiškino, jog Tonijui teks susitikti su Venecijos atstovais, berniuko veidas apniuko.

— Aš nenoriu, — sušnibždėjo.

— Nieko nepadarysi, — atsiduso Gvidas.

Kai visi jie susirinko pirmame aukšte, dideliame maestro Kavalos kabinete, Gvidas suprato Tonijaus nekalbumo priežastį.

Tiedu venecijiečiai, kurių berniukas akivaizdžiai nepažinojo, įėjo į kambarį kaip įmanydami pompastiškiau. Kitaip tariant, su tais milžiniškais perukais ant galvų ir ilgomis mantijomis jie panėšėjo į galionus, visomis burėmis įplaukiančius į siaurą uostą.

Jie žiūrėjo į Tonijų neslėpdami paniekos. Jų klausimai buvo trumpi ir priešiški.

Tonijaus blakstienos suvirpėjo. Jis mirtinai išblyško bei sugniaužė už nugaros rankas. Berniukas atsakinėjo pats priėmęs tokį sprendimą, niekas iš šios konservatorijos nedaręs jam įtakos. Taip, operacija buvo atlikta. Ne, jis nesileisiąs apžiūrimas. Ne, jis negali atskleisti chirurgo vardo. Ir vėl: ne, niekas iš šios konservatorijos nežinojo apie jo planus...

Tuo momentu maestro Kavala piktai pertraukė apklausą ne prastesniu už Tonijaus greitu bei taisyklingu venecijietišku dialektu pareikšdamas, jog jo konservatorija — muzikantų, o ne chirurgų prieglobstis. Berniukai čia niekada neoperuojami. „Mes su tuo neturime nieko bendro!“

Venecijiečiai po šių žodžių pašaipiai nusijuokė.

Ir pats Gvidas vos nešyptelėjo juos išgirdęs, tačiau sugebėjo nuslėpti savo jausmus.

Tardymas aiškiai ėjo į pabaigą. Susirinkusieji nejaukiai nutilo. Vyresnysis venecijietis, rodos, stengėsi nugalėti kažkokį užslėptą jausmą.

Galų gale atsikrenkštė ir kimiu, bemaž grubiu balsu paklausė:

— Markai Antonijau, ar tu neturi daugiau ko pridurti?

Jis užklupo Tonijų nepasirengusį. Šis suspaudė pabalusias lūpas ir papurtė galvą, neįstengdamas nė žodžio pratarti. Vaikinas žvelgė į šalį išplėtęs akis, rodos, tik tam, kad nieko nepamatytų.

— Markai Antonijau, ar tu šitaip pasielgei savo valia? — venecijietis žengtelėjo į priekį.

— Senjore, — pradėjo Tonijus neatpažįstamu balsu, — šis sprendimas neatšaukiamas. Ar jūsų tikslas — priversti mane gailėtis?

Venecijietis krūptelėjo, tarytum žodžių, kuriuos ketino ištarti, sakyti nederėjo. Jis dešine ranka pakėlė mažą ritinėlį, kuris visą laiką kabojo jam ant šono. Ir karčiai pareiškė:

— Markai Antonijau, aš kariavau su tavo tėvu Levante. Stovėjau ant jo laivo denio prie Pirėjo. Man anaiptol nėra malonu sakyti tai, kas tau ir taip turi būti žinoma, o tiksliau: kad tu išdavei savo tėvą, savo šeimą bei savo tėvynę. Todėl nuo šiol ir visam laikui tau uždrausta įkelti koją į Veneciją. Na, o tavieji giminaičiai įpareigoja tave mokytis šioje konservatorijoje, kurioje privalai likti, jei nenori prarasti tolesnės jų paramos.

Maestro Kavala nesitvėrė pykčiu. Jis nustėręs spoksojo į užsivėrusias duris, o viduje kunkuliavo įtūžis.

Paskui atsisėdo prie savo stalo, sudėjo Tonijaus popierius į juodą aplanką ir piktai nušveitė į šalį.

Gvidas mostelėjo ranka, ragindamas pasitelkti kantrybę.

Tonijus nejudėjo. Kai pagaliau atsisuko į maestro, veide atsispindėjo visiška tuštuma. Tik raudonai švytinčios akys jį išdavė.

Bet maestro Kavala jautėsi pernelyg įžeistas, pernelyg supykęs, kad pastebėtų, kas vyksta.

Jo požiūriu, venecijiečių elgesys buvo absoliučiai nedovanotinas. Apimtas staigaus įtūžio, jis net burbtelėjo panosėje, girdi jų pasipūtėliški pareiškimai beveik nieko nereiškią. „Uždrausta įkelti koją! Vaikui!“

Ji išbėrė ant stalo Tonijaus piniginės turinį, perskaičiavo, sužėrė į viršutinį stalo stalčių ir ramiausiai pastarąjį užrakino. Tada kreipėsi į Tonijų:

— Dabar tu esi šios mokyklos mokinys. Atsižvelgiant į tavo amžių, suteikiau tau kambarį viršutiniame aukšte, toliau nuo kitų kastratų. Bet tu, kaip ir visi berniukai kastratai, turi dėvėti juodą tuniką, apjuostą raudona juosta. Keliamasi mūsų konservatorijoje likus dviem valandom iki aušros, o pamokos baigiasi aštuntą valandą vakaro. Tau priklauso valanda poilsio po vidurdienio ir dvi valandos dienos miego. Kai tik bus patikrintas tavo balsas...

— Bet balso man neprireiks, — tyliai pratarė Tonijus.

— Ką? — apstulbo maestro.

— Aš neketinu mokytis dainuoti, — paaiškino Tonijus.

— Ką?!

— Jeigu jus dar sykį peržiūrėsite dokumentus, pamatysite, kad aš ketinu mokytis muzikos, bet ten niekur neparašyta, jog aš turiu mokytis dainavimo...

Tonijaus veidas vėl suakmenėjo, nors balsas šiek tiek virpėjo.

— Maestro, leiskite man pasikalbėti su berniuku, — įsiterpė Gvidas.

— Be to, aš neketinu dėvėti jokių ypatingų drabužių, — tęsė Tonijus, — kurie visiems skelbtų, jog esu... kastratas.

— Ką tai reiškia? — maestro atsistojo ir taip prispaudė prie stalo krumplius, jog šie pabalo.

— Aš mokysiuos muzikos... groti klavišiniais, styginiais, kompozicijos, visko, ko reikia, bet nesimokysiu dainuoti! — pareiškė Tonijus. — Aš nedainuosiu dabar, nedainuosiu niekada. Ir nesirengsiu kaip kastruotas gaidys!

— Gryniausia beprotybė! — maestro atsisuko į Gvidą. — Jie visi kaip vienas pamišo tose šiaurinėse pelkėse! Pasakyk man, dėl Dievo meilės, kodėl tuomet tu sutikai būti iškastruotas? Nagi, pakviesk gydytoją! — liepė jis Gvidui.

— Maestro, berniukas iš tiesų buvo išoperuotas. Leiskite man jį įkalbėti.

— Įkalbėti! — maestro piktai pasižiūrėjo į Tonijų. — Tu esi mano globotinis ir privalai paklusti, — jis parodė ranka į tvarkingai sulankstytą juodą uniformą, gulinčią ant stalo šalimais. — Ir tu apsivilksi kastrato uniformą.

— Niekada. Aš klusniai vykdysiu visus kitus nurodymus, bet nedainuosiu ir niekada neapsivilksiu šio kostiumo.

— Prašau, maestro, išleiskite jį, — paprašė Gvidas.

Vos tik Tonijui išėjus, Kavala susmuko ant kėdės.

— Kas čia vyksta? — paklausė jis. — Aš po šiuo stogu turiu du šimtus studentų ir neketinu...

— Maestro, leiskite berniukui įsitraukti į bendrąją programą, ir prašau, suteikite man galimybę jį įkalbėti.

Maestro atsakė ne iškart. Paskui šiek tiek nurimęs paklausė:

— Ar tu girdėjai tą berniuką dainuojant?

— Taip, — atsakė Gvidas. — Ir ne kartą.

— Kokio tipo jo balsas?

Gvidas susimąstė.

— Įsivaizduokite, kad skaitote naujas natas. Ir akimirksniui užsimerkiate, jog išgirstumėte, kaip šis kūrinys gali būti sudainuotas — sudainuotas idealiai. Tai štai, jo balsas ir skamba jūsų galvoje.

Maestro pamėgino įsivaizduoti. Paskui linktelėjo.

— Na gerai, pamėgink jį įkalbėti. Bet jeigu nesugebėsi, žinok: aš neleisiu, kad man įsakinėtų kažkoks Venecijos patricijus! 4

Tai buvo košmaras, iš kurio neįmanoma nei ištrūkti, nei nubusti. Košmaras vis tęsėsi ir tęsėsi, ir kaskart, kai Tonijus atsimerkdavo, jis vis tiek nesibaigdavo.

Likus dviem valandoms iki aušros, nuskambėjo pirmasis skambutis. Tonijus staigiai atsisėdo ant lovos, lyg truktelėtas už grandinės. Išpiltas prakaito įsmeigė akis į juodą dangų, nubarstytą lėtai slenkančiomis žvaigždėmis, ir akimirksnį — tik akimirksnį — nustėręs gėrėjosi šiuo neapsakomu grožiu.

Atrodė neįtikėtina, kad visa tai ištiko jį, ir ne kas kitas, o jis guli dabar kambarėlyje žemomis lubomis už penkių šimtų mylių nuo Venecijos.

Jis atsistojo, nusiprausė, išslinko į koridorių ir kartu su dar trisdešimčia kastratų, žąsele tursenančių iš bendro miegamojo, nusileido akmeniniais laiptais.

Du šimtai mokinių zujo koridoriais it skruzdės, nepratardami nė žodžio sėdosi į savo vietas prie klavesinų, violončelių, mokymosi stalų. Kažkur tolumoje pasikūkčiodamas raudojo mažas vaikas.

Namas atgijo, pasklido šaižūs garsai, skirtingų melodijų fragmentai, susiliejantys į bendrą kakofoniją. Trinksėjo durys. Tonijus stengėsi klausytis maestro, bet viskas liejosi prieš akis. Mokytojo žodžiai sparčiai sklendė į priekį aiškindami idėjas, kurių jis neįstengė suvokti. Kiti mokiniai įniko krebždėti plunksnomis. Tonijus sutelkė dėmesį į pratimą ir pradėjo kažką keverzoti, pats netikėdamas, jog įveiks užduotį.

Galų gale atsisėdęs prie klavišų grojo, kol įskaudo nugarą. Visi dabartiniai vargai ir nelaimės atitolo, kai keletą malonių valandų darė, ką visuomet mokėjo daryti. Tuo metu tapo vienu iš tų berniukų, savo bendraamžių, kurie negyveno čia nuo ankstyvos vaikystės, o buvo priimti į konservatoriją vėlai, tik dėl ypatingo meistriškumo bei talento.

— Tu netgi nežinai, kaip laikyti smuiką? Negi niekada negriežei smuiku?

Jis stengėsi vedžioti stryku per stygas be spigaus, nedarnaus garso.

Nežmoniškai skaudėjo pečius, karkartėm jis susikūprindavo, pasvirdavo į priekį, nekreipdamas dėmesio į piktus žodžius, staigų bizūno pliaukštelėjimą per priešais stovintį piupitrą.

Ak, jei jis bent minutėlei galėtų pasinerti į muziką, pajusti, kaip ši jį kelia, neša aukštyn. Bet košmariškoje klaikioje realybėje tai neįmanoma. Šiame košmare muzika tėra triukšmas, muzika — bausmė, muzika — į smilkinius trinksintys plaktukai. Tonijus pajuto stiprų skausmą nuo rimbo smūgio per ranką ir, krūptelėjęs visu kūnu, įsistebeilijo į paliktą žymę. Juostelė paraudo bei išpampo, lyg gyventų atskirą gyvenimą.

Paskui buvo pusryčiai. Ilgas stalas. Karšto garuojančio, šleikštulį keliančio maisto dubenėliai. Dabar jam bet koks maistas atrodė šlykštus, tarsi menkiausias pasitenkinimas būtų tapęs nepasiekiamas. Jis atsisakė sėdėti šalia kitų kastratų. Mandagiai, tyliu balsu paprašė jį persodinti.

— Tu sėdėsi čia!

Jis atsitraukė nuo prisiartinusio žmogaus, užgriuvusio jo petį kumščiu ir štai taip kategoriškai išrėžusio.

Tonijus pajuto, kaip liepsnoja veidas. Liepsnoja! Jis negalėjo patikėti, kad kūne gali slypėti tiek ugnies.

Kambaryje tvyrojo tyla, ir visos akys įsmigo į jį. Jautėsi tarytum malamas į miltus — jis, „Venecijos princas“ — kaip kad girdėjo esąs vadinamas šituo neapolietišku dialektu. Juk čia visi iki vieno žinojo, kas jam padaryta, kad jis vienas iš jų, šitų būtybių nuleistomis galvomis, suluošintais kūnais, šitų berniukų, kurie nėra ir niekada netaps vyrais.

— Užsijuosk raudoną juostą!

— Nesijuosiu!

Visa tai nevyksta. Viso šito nėra. Norėjosi atsistoti ir išeiti į lauką, į sodą, bet netgi elementari judėjimo laisvė čia buvo uždrausta, tyla prikaustydavo visus berniukus prie suolo, kur kiekvienas turėjo savo vietą. Vis dėlto už nugaros jis išgirdo kuždesį:

— Kodėl jums nepasiėmus juostos, senjore, ir nepaslėpus bridžuose? Tuomet niekas nesužinos!

Jis staigiai atsisuko. Kas ištarė šiuos žodžius? Pašaipias, gudrias šypsenas akimoju pakeitė abejingumas.

Atsivėrė durys, įėjo Gvidas Mafeo. Tebus palaimintas tylėjimas, jei bent dvi valandas jis privalės žiūrėti į šį šaltą bejausmį veidą, piktas akutes. Kastratas, kastrato šeimininkas. O blogiausia, kad jis žinojo, kas iš tiesų nutiko, kas išties yra šis košmaras. Jo žinojimą slėpė šalta pykčio kaukė.

„Kodėl tu amžinai į mane spoksai?“

„Kodėl, kaip manai, aš į tave žiūriu? Todėl, kad aš siaubūnas ir tu siaubūnas, aš noriu pamatyti, kuo pavirsiu!“

Kodėl maestro netrenkė jam? Ko jis laukė? Ką slėpė nekintama žiaurumo užsklanda patraukliame, dailiame veide, kodėl neįmanoma nukreipti nuo jo žvilgsnio? Sykį vaikystėje motina aptalžė jį per skruostus šaukdama: „Liaukis verkęs, liaukis verkęs, dėl Dievo, ko tau iš manęs reikia, liaukis!“ Žvelgdamas į Gvidą Mafeo, jis pagalvojo: „Aš pirmą kartą supratau, ką ji turėjo omenyje. Tavo kamantinėjimas nepakeliamas, palik mane vieną! Šiame kambaryje, dabar, prašau, Viešpatie, palik mane vieną.“

„Tuomet sėdėk ramiai. Žiūrėk. Ir klausyk.“

„Jis atveda į kambarį tą baltaveidį iškastruotą monstrą. Aš nenoriu to nė girdėti, kokia kankynė. O jisai pradeda pamokymus, jis ne kvailys, jis tikriausiai geresnis už juos visus drauge sudėtus, bet jis niekada, niekada manęs nemokys.“

Aštuntą valandą, nuskambėjus paskutiniajam skambučiui, Tonijus nukėblino laiptais aukštyn toks pavargęs, jog vos kilojo kojas. Jis ėmė smigti, kristi vis žemyn ir žemyn, į vienas kitą keičiančius košmarus. „Meldžiu, bent šią naktį neleisk man sapnuoti. Aš taip pavargau. Aš nebegaliu kovoti sapnuose, aš išprotėsiu.“

Vėl už durų kažkas stovėjo. Tonijus pasirėmė alkūne. Paskui taip netikėtai atlapojo duris, kad už jų stovėjęs berniukas nespėjo pabėgti. Tiksliau, jie buvo dviese. Juodu kryptelėjo į priekį, lyg norėdami įeiti.

— Nešdinkitės iš čia! — riktelėjo Tonijus.

— Mes tik norėjome pasižiūrėti į Venecijos princą, kuris pernelyg puikus, kad ryšėtų raudoną juostą.

Juokas, juokas, juokas.

— Perspėju jus: geriau nešdinkitės iš čia.

— Nejaugi? Tu ne itin draugiškas, bičiuli! Nemandagu laikyti mus už durų...

— Aš jus perspėjau...

— Oho! Ką tu sakai? O kas čia?

Abu įsistebeilijo į durklą. Aukštesnysis, ilgomis plonomis rankomis, jau darėsi panašus į siaubūną. Jis nervingai nusijuokė:

— Ar maestro žino, kad turi šį daikčiuką?

Kaire ranka Tonijus staigiai jį stumtelėjo, ir abu įsibrovėliai, praradę pusiausvyrą, baimingai inkštelėję išsmuko iš kambario. Net kalbėjo jie keistais, nenatūraliais balsais, kažkaip nepakeliamai spigiai bei šaižiai. Taigi dar ir šis dalykas. Tonijus numatė laiką, kai liausis net balsiai kalbėti.

Vaikinas trūktelėjo už sunkios lovos atkaltės. Iš pradžių toji nejudėjo, bet paskui netikėtai lengvai nuslydo plikomis grindimis, tarsi nutrūkusi nuo grandinės. Tonijus užbarikadavo duris ir tik tuomet krito miegoti.

Bet tada akies krašteliu pastebėjo staiga paraudusį dangų, ir jam pasidingojo, tarytum girdi keistą tylų garsą. Pastate prasidėjo judėjimas. Prisiartinęs prie lango pamatė, jog kalną tolumoje apgaubė ugnis.

Tonijų nuolatos lankė du klaikūs sapnai.

Pirmasis.

Jis bėga siaura gatvele — ir štai pavyksta pasislėpti. Bet užpuolikai jį pačiumpa bei tempia atgal, jis draskosi, atsiduria krantinėje, nusirita į vandenį, ir štai jis jau saugus. Plaukia kaip žiurkė, sklandžiai skrosdamas vandenį, o jie bejėgiškai bėga krantu. Tonijus apimtas siaubo. Bet jis sprunka! Meta daiktus į kelionės skrynias, lagaminus, bėga palaco laiptais žemyn, išvyksta iš Venecijos, jis išgelbėtas.

O paskui ūmai atslenka šiurpus suvokimas. Tarytum aušra nušviečia tamsius sapno užkaborius. Jis suvokia, kad miega, kad viskas vyksta ne iš tikrųjų!

Štai kas įvyko realybėje. Ak, kaip jis jiems pasitarnavo! Dainavo, dainavo, dainavo...

Akimirką atrodė, lyg girdi savo paties balsą, aidintį tarp tamsių drėgnų sienų, sustiprintą taip, jog pranoko pačius drąsiausius lūkesčius, balsą, kurio galima klausytis be kurtinančio apmaudo.

Antrasis sapnas.

Jie tebėra. Tonijus gali juos pajusti tarp kojų, nes jie vėl užaugo. O gal tiesiog nebuvo išpjauti taip, kaip reikia? Tam tikra dalelė liko, ir iš jos viskas vėl užaugo. Padarė baisią klaidą. Šiaip ar taip, jie tebėra, ir chirurgas visa tai jam paaiškina. Tiesa, šitaip nutinka tuomet, kai operacija atlikta nepakankamai skrupulingai, teisingai, jie tebėra, pats patikrink, jei nori.

Tonijus atsisėdo tamsoje. Nepastebėjęs, kaip paliko šiltą lovos spragą, atsidūrė prie lango, veidu pajuto jūros brizą, sugautą kambario žemomis lubomis spąstų. Pagalvojus, jog galva gali paliesti stogą, staiga užgriuvo siaubo banga. Jis susigūžė ant palangės, apglėbęs save rankomis. Miesto žiburiai pasklido prieš akis. Iš tolo, iš kažin kokios tavernos, ataidėjo ritminga muzika. O gal koncertavo gatvės dainininkai, klaidžiojantys nuožulniais šlaitais? Jis prasižiojo, lyg norėdamas gurkštelėti daugiau oro, ir užsimerkė.

Vėl sapnai.

Vasara. Kaitra. Tokia kaip dabar. Ji vėl tvyro milžiniškose tuščiose palaco salėse. Tonijus skaičiuoja stiklo gabalėlius, iš kurių sudarytas langas. Jų maždaug keturiasdešimt. Berniukas guli nuogas motinos lovoje. Jos krūtinė nuoga, ir jis gėrisi nuostabiomis krūtimis. Kaitra sudrėkina jos garbanas, krintančias ant kaktos, skruostų. Ji sujuda, atsisuka į jį taip, kad suvaitoja čiužinys, kilsteli jį, prisitraukia, ir jis nuoga nugara jaučia jos krūtų karštį... Jos lūpos kutena plaukus jam ant pakaušio...

O-o-o-o-o-o Dieve, n-e-e-e-e, čia sapnas!

Skamba skambutis.

Viskas prasideda iš naujo.

— Užsijuosk juostą!

— Nesijuosiu!

— Ar nori gauti už tai rykščių?

— Aš nieko nenoriu.

„Kodėl niekada nesapnuoju, kad laikau jį rankose, jis negali ištrūkti, pabėgti nuo manęs, ir aš galiu padaryti jam tą patį, ką jis padarė man, padarė man? Kur toksai sapnas?“

— Ką tu tikiesi pasieksiąs? — Gvidas Mafeo vaikštinėja po kambarį pirmyn ir atgal. — Pasakyk man, Tonijau, pasikalbėk su manimi. Juk pats sutikai čia būti, aš tavęs neverčiau. Ko tu sieki savo tylėjimu, savo...

— Aš negaliu to pakęsti. Aš negaliu pakęsti tų įniršiu alsuojančių veidų.

— Meldžiu jūsų, neplakite jo. Jeigu tik patikėtumėte jį man.

— Aš patikėjau jį tau, bet jis ir toliau atkakliai atsisako...

— Užsijuosk juostą.

— Nesijuosiu.

— Pirmas smūgis — skausmas, nuo kurio turi save apsaugoti, bet negali. Antras — tai kažkas, ko neįmanoma ištverti. Trečias, ketvirtas, penktas... „Negalvok apie tai, galvok apie ką nors kitą, apie kokią nors kitą vietą, apie ką nors kita, ką nors kita.“

— Užsijuosk juostą.

— Ne.

— Tada pasakyk man, jei tu toks protingas, žavingasis mažasis venecijieti, kas nutinka kastratui, kuris nedainuoja?

Visi išsirikiavo prie didžiųjų vartų ir patraukė poromis, rankos už nugaros, raudonos juostos lygiai perpus dalina minkštą juodą tunikos audinį, juodos juostelės užrištos prie kaklo. Visi kartu, pradėję dešine koja, pajudėjo pro vartus. „Ar įmanoma, kad aš eičiau pro šiuos vartus kartu su jais, kad žygiuočiau vienoje procesijoje su šitais eunuchais, iškastruotais gaidžiais, siaubūnais?“

Didesnis pažeminimas, nei būti nuogai išrengtam. O vis dėlto jis ėjo, dėliojo kojas, ir jam atrodė, kad visas pasaulis sudarytas vien iš žmonių. Žmonių sienos susiglaudžia aplink, idant galėtų apžiūrėti iš arčiau, jų balsai kyla, susimaišo. Ir iš pradžių jie tokie gražūs, tokie tvirti, tie balsai, skriejantys aukštyn, aukštyn, į atvirą dangų. Kiekvienas, kas tik dirsteli į einančiuosius, žino, žino, nesvarbu, ar jis ryši raudoną juostą, ar ne, tiksliai žino, kas jis toks.

Nepakeliama kančia, panaši į barbariškų kankynių aprašymus. Neįmanoma įsivaizduoti minčių ir jausmų to, kuris pačiame įvykių centre, to, kuris vedamas į pačią minios gilumą, surištomis rankomis, todėl net negali prisidengti veido. Viskas, kas tu esi, dabar priklauso šiam pasauliui aplink tave, nors žvelgi į priekį taip, lyg nieko panašaus nepatirtum, pastebi jūros brizo lengvai nešamus debesis, matai bažnyčios fasadą.

Kas jie, šitie pietų italai, kas jie tokie, jei ne pasaulis, ne ištisas pasaulis!

Eik iš čia, išeik.

— Jeigu tu išeisi, — šnypščia piktasis Gvidas Mafeo, tas pats, kuris viską žino, — kur eisi?

— Aš neišeisiu.

— Nori būti iš čia išmestas!

Dabar, kai atėjo pėrimo metas, galvok apie skausmą, o ne apie tai, kaip jį nugalėti, nes nei praeityje, nei dabartyje, nei ateityje nėra nė vienos tavo gyvenimo pusės, kuri nevarytų tavęs iš proto, vos tik apie ją pagalvojus. Galvok apie skausmą. Šis skausmas bent jau turi ribas. Gali susekti, kokiomis kryptimis jis juda tavo kūnu. Egzistuoja jo pradžia, vidurys ir pabaiga. Įsivaizduok, kad jis turi spalvą. Pavyzdžiui, pirmasis skausmo dryžis. Kokios jis spalvos? Raudonos? Raudonos, virstančios švytinčia geltona. O paskui vėl raudonos, raudonos, jokios geltonos, o tada baltos, baltos, baltos.

— Prašau jūsų, maestro, palikite jį man.

— Tu dainuosi, jei ne, būsi išmestas iš mokyklos!

— Kur tu eisi?

Taigi. Kur tu eisi? Kodėl įkurdinai save šiuose rūmuose, sudarytuose iš kankinimo kamerų, kodėl neišeini iš čia? Todėl, kad esi monstras, o čia monstrų mokykla, ir jeigu iš čia išeisi, liksi vienas, visiškai vienas. Akis į akį su siaubu!

Neverk šių žmonių akivaizdoje. Nuryk ašaras. Neverk matant svetimiems. Nukreipk savo raudą į dangų. Raudok dangaus akivaizdoje. Regint dangui. 5

— Ką mėgini laimėti? Ar bent pats žinai, ko nori?

Gvidas blaškėsi pirmyn bei atgal. Veidas perkreiptas įniršio. Jis užrakino klasės duris ir pasikabino raktą prie diržo.

— Kodėl supjaustei tą berniuką?

— Visai nesupjausčiau. Tik šiek tiek apibraižiau. Gyvens.

— Taip, šį kartą liks gyvas.

— Jis įsiveržė į mano kambarį. Jis tyčiojosi iš manęs!

— O kas bus kitą kartą? Juk žinai, kad maestro liepė atimti iš tavęs špagą, durklą ir pistoletus, kuriuos nusipirkai. Bet juk tai nesiliaus, ar ne?

— Ne, jeigu jie ir toliau iš manęs tyčiosis. Mane supa vieni kankintojai! Ir tai nesiliaus!

— Negi tu nesupranti? Jeigu ir toliau taip elgsies, būsi išvarytas iš konservatorijos. Tavo sužalotas Lorencas galėjo numirti!

— Palikite mane vieną.

— Ak štai dėl ko tau akys ašaroja. Nagi, pasakyk dar kartą, aš noriu išgirsti.

— Palikite mane vieną!

— Aš nepaliksiu tavęs vieno, aš niekada nepaliksiu tavęs vieno, kol nepradėsi dainuoti! Manai, aš nesuprantu, kas tave kamuoja? Manai, nežinau, kas tau darosi? Dievulėliau, tu beprotis, jei nesupranti, jog aš rizikavau gyvybe gabendamas tave čionai, nors man būtų buvę geriau atsikratyti tavęs ir tavo kankintojų? Bet aš atgabenau tave iš Veneto čionai, kur jūsų vyriausybė gali atsiųsti samdomus žudikus, ir šie be vargo papjaus mane kokioje nors ramioje gatvelėje!

— Bet kodėl jūs taip pasielgėte? Argi aš jūsų prašiau? Ko jūs iš manęs norite, ko visuomet iš manęs norėjote?

Gvidas jam trenkė. Nesusivaldęs taip stipriai vožė Tonijui per skruostą, jog šis, nublokštas atgal, griebėsi už galvos. Gvidas plojo dar kartą. O paskui suspaudė abiem rankom ir trinktelėjo galvą į sieną.

Tonijui užgniaužė kvapą, jis trumpai riktelėjo gerkliniu balsu. Gvidas čiupo jį už kaklo, ėmė sukti galvą.

Ir staiga atšoko nuo berniuko, dešine ranka suspaudęs kairės riešą, lyg neleisdamas sau smogti naujo smūgio. Jis stovėjo nusisukęs nuo Tonijaus, bet matėsi, koks yra įsitempęs.

Nekęsdamas savęs, Tonijus nebesutramdė iš akių pasruvusių tylių ašarų. Sekundėlę padvejojęs, jis išsitraukė nosinę ir piktai nusišluostė veidą.

— Na gerai, — vos girdimai per petį ištarė Gvidas. — Sėsk ten. Vėl. Ir žiūrėk.

Akmenines grindis bei sieną įkaitino popiečio saulė. Perstūmęs suolą į saulėtą vietą, Tonijus atsisėdo ir užsimerkė.

Pirmasis mokinys buvo Paolas, kurio stiprus balsas užpildė kambarį lyg skaistus auksinis varpelis. Jis lengvai slydo aukštyn ir žemyn, tęsdamas kiekvieną natą, pripildydavo ją tikro džiaugsmo.

Atsimerkęs Tonijus pamatė berniuko pakaušį. Klausydamasis užsnūdo, todėl šiek tiek nustebo išgirdęs Gvidą aiškinant, kokias berniukas padaręs klaidas. Argi jis klydo? Gvidas pastebėjo: „Aš girdžiu tavo kvėpavimą, galiu jį pamatyti. Pirmiausia pamėgink lėčiau.“ Ir šį kartą... šį kartą... mažasis balselis vėl pakilo bei nukrito... vėl pratisos, šaižios natos...

Kai Tonijus vėl nubudo, klasėje mokėsi kitas berniukas, vyresnis. Dabar jau skambėjo kastrato balsas, ar ne? Šiek tiek sodresnis ir galbūt tvirtesnis nei berniuko. Gvidas niršo. Staigiai užtrenkė langą. Berniukas išėjo. Tonijus pasitrynė akis. Atrodo, kambaryje tapo vėsiau? Saulė jau pasislėpė, bet ten, kur jis sėdėjo, dar laikėsi šiluma. Palei visą pirmojo aukšto palangę pirmame aukšte baltavo begalinio vijoklio žiedai.

Jis atsistojo, nugarą netikėtai nutvilkė skausmas. Ką Gvidas veikia prie lango? Tonijus nematė jo veido, tik nusvirusius pečius. Ten, už lango, sode vyko judėjimas, bėgiojo ir šūkavo vaikai.

Paskui Gvidas atsitiesė atsidusdamas, rodos, visu sunkiu kūnu, masyviais pečiais, susitaršiusiais plaukais.

Jis atsisuko į Tonijų. Mokytojo veidą vos galėjai įžiūrėti ryškios arkos, dar apšviestos saulės spindulių, dėmės fone.

— Jeigu tavo elgesys nepasikeis, — pradėjo jis, — maestro Kavala po savaitės tave išmes, — balsas buvo toks žemas ir kimus, kad Tonijus nė už ką nebūtų patikėjęs girdįs kalbantį Gvidą, tačiau šis tęsė: — Aš nieko nebegaliu padaryti. Jau padariau viską, ką įstengiau.

Tonijus žiūrėjo į jį apstulbęs. Berniukas matė, kad šiuos griežtus bruožus, kurie jam taip dažnai atrodė esą ideali įniršio išraiškos priemonė, sušvelnino kažkoks siaubingas pralaimėjimas, kurio jis nesuprato. Norėjosi paklausti: „Kodėl jums taip svarbu? Kodėl jūs privalote manimi rūpintis? Kodėl aš jums rūpėjau Feraroje? Kodėl rūpiu dabar?“ Jis pasijuto bejėgis, kaip ir tą naktį Romoje, kai mažam vienuolyno sodelyje tasai žmogus įniršęs paklausė: „Ko amžinai į mane spoksai?“

Tonijus papurtė galvą, mėgindamas kažką pasakyti, bet negalėjo. Norėjo paprieštarauti, jog perprato visus kitus dalykus, kurių buvo mokomas, kad laikėsi taisyklių, rūsčių ir negailestingų, laikėsi pats nežinodamas kodėl... Bet jis žinojo kodėl. Taisyklės reikalavo vieno dalyko: kad jis taptų tuo, kas buvo. Ir nieko daugiau.

— Maestro! — sušnibždėjo berniukas. Žodžiai strigo gerklėje. — Neprašykite manęs. Čia mano balsas, ir aš negaliu jo atiduoti jums. Jis ne jūsų, nepaisant to, kokį kelią sukorėte jo ieškodamas, ką iškentėte Venecijoje, idant atgabentumėte mane čionai, siekdamas savų tikslų! Balsas mano, o aš dainuoti negaliu. Negaliu! Nejaugi jūs nesuprantate prašąs neįmanomo dalyko! Aš niekada daugiau nedainuosiu, nei jums, nei sau, niekam!

Kambaryje buvo tamsu, nors lauke, viršum aukštų pastato frontonų, dangus švytėjo lygia perlamutrine šviesa. Prieblandos šešėliai iš visų keturių aukštų leidosi į sodą, kur kartkartėmis šmėžavo kažin kokie siluetai, linko prie žemės sunkios šakos, apkibusios apelsinais, ir, tarsi vaškinės žvakės tamsoje mirguliavo linijos. Iš visų nišų sklido vėlaus vakaro garsai — greitos, laisvai besiliejančios melodijos, visais instrumentais atliekamos geriausių muzikantų visuose aukštuose.

Čia jau skambėjo ne kakofonija; visas pastatas gaudė tarsi gyva būtybė, ir Tonijų apėmė keistas ramybės pojūtis.

Galbūt jį taip nukamavo pyktis bei apmaudas, jog leido šiems jausmams trumpam išgaruoti? Pasakė jiems: leiskite man minutėlę pabūti vienam. Negalvojo apie Veneciją, negalvojo apie Karlą, nesiblaškė po tuos atminties užkaborius, kur slypėjo pastarosios mintys. Dabar jo smegenys veikiau panėšėjo į daugybę tuščių kambarių.

Ir patyrė ramybę, viešpataujančią šioje vietoje, kuri galėjo jam pasirodyti tokia nuostabi, jei tik įstengtų tai jausti.

Taigi dabar, bent akimirką, tebūnie taip.

Įsivaizduok, jei nori, kad gyvenimas dar įmanomas, kad gyvenimas teisingas — ką gi, gerai. Ir kad panorėjęs galėtum, tarkim, prisiartinti prie šio didžiulio instrumento, o atsisėdęs prie jo, uždėjęs pirštus ant klavišų, galėtum uždainuoti, jei panorėtum. Galėtum dainuoti apie liūdesį, apie žodžiais nenusakomą skausmą. Iš tiesų tu galėtum daryti viską, ką nori, nes viskas, kas tau neleidžia taip elgtis, jau nustumta į šalį, palikta toli už nugaros, tarsi žvynai, kuriuos nusimetė kūnas — žmogaus kūnas, nežmoniškos neteisybės paverstas siaubūnu, bet dabar laisvas ir galintis vėl atrasti save.

Jis gulėjo atmerktomis akimis ant žemo gulto, ant kurio galbūt kartais ilsėdavosi pats Gvidas per pertraukas tarp įtemptų pamokų, ir galvojo: „Tu tik įsivaizduok, kiek daug gali“.

Dangus patamsėjo, ir sodas pasikeitė. Apelsinmedžiai šalia arkos, iš pradžių apgaubti prieblandos, dabar beveik ištirpo tamsoje. Jau negalėjai įžiūrėti nei fontano, nei baltų lelijų. Ir tik langeliai kitapus kiemo švytėjo tamsoje lyg daugybė švyturių.

Tonijus gulėjo ramiai, stebėdamasis, kad niekas jam nedraudžia būti šiame tuščiame kambaryje ir skendėti tokiame giliame, tuščiame miege.

Pamažu atslinko mintis, jog esant uždarytam langui ir durims jis dabar galėtų prieiti prie klavesino, uždėti rankas ant klavišų ir... Ne, jeigu leis mintims nuskrieti taip toli, gali prarasti viską. Ir jis vėl užsimerkė.

Pati mintis apie nuosavą balsą dabar nebebuvo nepakeliama. Nekėlė skausmo nė akimirksniui šmėstelėjęs prisiminimas apie naktis, kai klajojo Venecijos gatvelėmis ir įsimylėjęs savojo balso skambesį padarė paslaugą broliui. Bet jeigu nesiliaus dabar, vaizduotė neišvengiamai, negailestingai įsisiūbuos, ir prasidės spėlionės, ką jie dabar apie jį kalba, ar kas nors tiki, jog pats taip pasielgė savo atžvilgiu, kaip kad tvirtino laiškuose.

Tačiau dabar daug kas pasikeitė. Ko gero, jeigu išleis balsą į laisvę, skambės ne karštai dainuojančio berniuko balsas, o klaikaus siaubūno, kuriuo pavirto ir kuriuo liks amžinai. Ši mintis jį pakirto; Tonijus tarsi pasidavė, tarsi prisiėmė visus jam parašytus košmariškus vaidmenis, lyg gyvenimas būtų opera, kurioje jam paskirta ši siaubinga partija.

Vos aplankius šiai minčiai, jis pajuto ne ką kita, o gėdą. Juk būtų tas pats, jei persiplėštų drabužius ir leistų jiems spoksoti į savo randus, į tą susitraukusį, tuščią...

Ši mintis ėmė dusinti, ir jis nusipurtęs atsisėdo ant lovos.

Išgirdęs atsiveriančias duris, pakėlė rankas bei suėmė svyrančią galvą.

Jis žinojo, kad į kambarį įėjo Gvidas, nors ir nesuprato, iš kur žino. Jis pajuto, jog realus pasaulis pasirengęs jį išplėšti iš svajonių.

Tonijus pakėlė akis, ryžtingai nusiteikęs dar kartą pasipriešinti, ir pamatė priešais save stovintį kapelmeisterį senjorą Kavalą, abiem rankom tiesiantį neseniai atimtą špagą.

— Paimk, — sušnibždėjo maestro.

Tonijus nesuprato. Paskui pamatė ant stalo savo durklą, pistoletus ir piniginę.

Maestro veidas buvo mirtinai išblyškęs, be menkiausio pykčio pėdsako, persmelktas keistos, bauginančios išraiškos, kurios Tonijus negalėjo perprasti. Jis nieko nebesupaisė.

— Nebėra prasmės tau čia ilgiau būti, — pasakė Kavala. — Aš parašiau tavo giminaičiams į Veneciją, kad jie turi pakeisti savo potvarkius. Bet tau nereikia laukti atsakymo. Tu privalai išvažiuoti.

Jis nutilo. Net tamsoje Tonijus pamatė, kaip virpa kapelmeisterio smakras. Bet ne iš pykčio.

— Tavo kelioninės skrynios atgabentos. Karieta arklidžių kieme. Tu turi eiti.

Tonijus nepratarė nė žodžio. Jis netgi nepaėmė špagos.

— Vadinasi, čia maestro Gvido sprendimas? — paklausė jis.

Kapelmeisteris žengtelėjo į šoną ir padėjo špagą ant lovos. Atsitiesęs ilgai žiūrėjo į Tonijų.

— Aš norėčiau... pasikalbėti su juo, — paprašė Tonijus.

— Ne.

— Negaliu išvykti nepasikalbėjęs su juo!

— Ne.

— Bet juk jūs negalite man uždrausti...

— Kol esi po šiuo stogu, galiu uždrausti tau viską! — rūsčiai ištarė maestro. — O dabar eik iš čia ir pasiimk draugę visą sielvartą, kurį atsinešei! Eik!

Tonijus sumišęs žiūrėjo, kaip maestro išeina iš kambario.

Kurį laiką stovėjo nejudėdamas, paskui, prisisegęs špagą, vėl apsiginklavęs pistoletais bei durklu, pasiėmė piniginę ir lėtai atidarė duris.

Koridorius priešais didžiąsias konservatorijos duris buvo tuščias. Žiojėjo durys į maestro kabinetą, dėl ko šis panėšėjo į tamsią apleistą olą, nes paprastai bet kokiomis aplinkybėmis šios durys būdavo uždarytos.

Visame pastate nesigirdėjo nė garso. Tvyrojo stulbinanti tyla, net iš ilgojo užsiėmimų kambario, kur tokiu metu paprastai mokydavosi keletas berniukų, nesklido joks triukšmas.

Tonijus nužingsniavo koridoriumi iki galo ir dirstelėjo į kitą, nusidriekusį į pastato gilumą, kur pro vienas duris tryško šviesa.

Jam pasirodė, tarytum pamatė kapelmeisterio siluetą, artėjantį lėtais, ritmingais žingsniais. Jį gaubė tamsa, bet eisena bylojo apie ryžtą. Tonijus žvelgė į maestro apimtas migloto, nemalonaus smalsumo. Pagaliau jis ir tas žmogus sustojo vienas priešais kitą.

— Nori pamatyti savo užsispyrimo rezultatą? Pageidauji pažvelgti savo akimis?

Kavala sugriebė berniuką už riešo ir nusitempė į priekį. Tonijus mėgino priešintis, bet šis trūktelėjo stipriau.

— Kur jūs mane tempiate? — paklausė Tonijus. — Kodėl?

Tyla.

Jis ėjo greitai, nepaisydamas skaudančio riešo, neatitraukdamas akių nuo maestro profilio.

— Paleiskite mane! — pareikalavo, kai juodu prisiartino prie paskutiniųjų durų. Bet maestro Kavala piktai trūktelėjo jį už rankos ir įstūmė į apšviestą kambarį.

Akimirksnį Tonijus nieko neįžiūrėjo. Jis pakėlė ranką, prisidengdamas akis nuo ryškios šviesos ir pamatė eilę lovų, didžiulį kryžių ant sienos. Prie kiekvienos lovos stovėjo spintelė. Grindys buvo plikos. Visame šiame ilgame kambaryje tvyrojo ligos kvapas. Kitame gale dviejose lovose gulėjo berniukai, kurie, matyt, miegojo.

O ant tolimiausios lovos kairėje pusėje ilsėjosi dar vienas žmogus. Jo kūnas po antklode atrodė didelis ir sunkus.

Tonijus negalėjo pajudėti iš vietos. Maestro Kavala stipriai trinktelėjo jam tarp menčių. Bet jis vis tiek nekrustelėjo. Tada maestro nutempė jį į priekį ir pastatė lovos kojūgalyje.

Ten gulėjo Gvidas.

Jo plaukai atrodė šlapi. Blausiai apšviestas veidas nepanėšėjo į gyvo žmogus.

Tonijus prasižiojo, bet nieko nepasakė, tik vėl suspaudė lūpas ir suvirpėjo. Galvoje pasklido keistas lengvumas, kuris vis stiprėjo ir stiprėjo. Tarytum kūnas pamažu neteko svorio, lyg būtų staiga pakilęs į orą bei išplaukęs iš šio kambario. Jis vėl mėgino prabilti, jautė, kaip prasiveria burna, juda lūpos. Lovoje gulinti į numirėlį panaši žmogaus figūra išskydo prieš akis, lyg žiūrėtų pro lietaus užlietą langą.

Aplinkui buvo daug veidų, jaunų mokytojų veidų, mokiusių tų visų dalykų, kurių dėka jis stengėsi užsimiršti, ir visi žvelgė nebyliai smerkdami, paskui jis išgirdo šiurpią, nežmonišką dejonę ir suvokė, jog vaitoja pats.

— Maestro, — išlemeno jusdamas burną užpildančią tulžį.

O tada jo akivaizdoje įvyko mažas stebuklas. Lovoje gulėjo ne numirėlis. Blakstienos virptelėjo, pasigirdo silpnas kvėpavimas.

Ūmai Tonijus susivokė bestovįs palinkęs prie Gvido. Jei būtų panorėjęs, būtų galėjęs paliesti jo veidą. Niekas neketino sutrukdyti. Niekas nesiruošė ginti maestro nuo jo. Tada vėl pašaukė mokytoją.

Vokai pakilo ir didelės rydos akys nieko nematydamos įsistebeilijo į jį. O paskui lėtai užsimerkė.

Kažkas grubiai sugriebė Tonijų, nutempė pro ligoninės duris į koridorių. Maestro Kavala nesitvėrė pykčiu.

— Jį pamatė žvejai, pamatė mėnulio šviesoje. Jis plaukė į atvirą jūrą. Jeigu žvejai nebūtų jo pastebėję, jeigu ne mėnesiena...

Jo akys žybtelėjo, sunkus žandikaulis virptelėjo.

— Aš globojau šį mažylį kaip savo, šį berniuką, turintį angelo balsą. Ir dusyk išplėšiau iš pačios mirties nagų. Vieną kartą, kai jis prarado balsą, ir dabar antrą sykį, per tave!

Kavala nusivedė Tonijų prie pastato durų ir sugriebęs už pečių pažvelgė į veidą, lyg galėtų matyti tamsoje.

— Manai, aš nežinau, ką tau padarė! Manai, nemačiau tokių žmonių daugybę kartų! Bet čia — o! — tragedijos esmė ta, kad taip pasielgta su tavimi, Venecijos aristokratu! Turtingu, gražiu, stovinčiu ant brandos slenksčio; tavęs laukė gyvenimas, panašus į virtinę malonumų, kuriuos būtum galėjęs skinti kaip vaisius nuo kiekvieno tau patikusio medžio! Ak, tragedija, tragedija! — atsiduso maestro. — O kas ištiko jį? Ir visus kitus čia esančius? O gal jie — tikrų tikriausi išsigimėliai, suluošinti ankstyvoje vaikystėje, beje, tokioje, kuri apskritai neverta tapti gyvenimo pradžia? Ar tau taip atrodo?

O kuo turėjai tapti tu? Pasipūtusiu Broglio povu tame valdingame tuščiagarbių imperijos mieste, perpuvusiame iki pačios šerdies? Mantijų ir perukų vyriausybės nariu, vaikštinėjančiu pirmyn bei atgal priešais veidrodžius, besigėrinčiu savuoju atvaizdu, kai už mažulytės jų orbitos ribų ištisas pasaulis... taip, ištisas pasaulis... ošia, kyla, slenka pro šalį. O ar žinai, išdidusis, elegantiškasis jaunasis prince, kad man visiškai nerūpi tavo prarasta karalystė, tavo akla, taukais apaugusi aristokratija, niūrūs vyrai bei išsidažiusios šliundros. Aš prisigulėjau tarp tų šlaunų, prisigėriau iki žemės graibymo tame maskarade, kuriuo pavertėte gyvenimą, ir pasakysiu tau, jog visa tai neverta dulkių po mūsų kojomis.

Visą gyvenimą susiduriu su tais dykaduoniais, įžūliais, pagedusiais, susirūpinusiais tik arogantišku teisės gyventi absoliučiai beprasmišką gyvenimą gynimu, aukščiausiąja privilegija nedaryti ničnieko reikšmingo nuo lopšio iki pat kapo!

Bet tavo balsas! Ak, tavo balsas, kuris tapo mano mylimojo Gvido naktiniu košmaru ir išvarė jį iš proto — čia kita kalba! Nes jeigu tu turi bent pusę talento, apie kurį jis man pasakojo, bent pusę tos dieviškos ugnies, tuomet galėtum paprastus žmones paversti nykštukais ir monstrais! Londonas, Praha, Viena, Drezdenas, Varšuva, gali vardinti bet kokius miestus, juk kuriame nors dvokiančio miesto kampe turėjo mėtytis bent vienas gaublys! Nejaugi tu nežinai, kokia didžiulė Europa, nejaugi tau niekas niekada šito nesakė?

Taigi visos tos sostinės sukluptų priešais tave ant kelių, tavęs klausytųsi tūkstančių tūkstančiai žmonių, nešdami tavo vardą iš operos teatrų bei bažnyčių į gatves. Perdavinėtų tarsi maldą iš vieno kontinento pakraščio į kitą, kalbėtų apie tave taip, kaip kalbama apie valdovus, didvyrius, nemirtinguosius!

Štai kuo galėtų tapti tavo balsas, jei leistum jam pakilti iš griuvėsių, kuriuose atsidūrei, jei išsikapstytum iš kančių bei skausmo, ir grąžintum Dievui dovaną, kurią Jis tau suteikė!

Bet tu priklausai tai senai padermei, kuri nepripažįsta jokios aristokratijos, išskyrus save, tiems paauksuotiems kirminams, tunkantiems iš Venecijos valstybės lavono, padermei narsuolių, besinaudojančių privilegija nieko, nieko, ničnieko nedaryti! Ir štai tu atsisakai vienintelės galios, kurią pasitelkęs galėtum įveikti bet kurį paprastą vyrą!

Maestro Kavala atidarė Tonijui duris.

— Ką gi, daugiau tavęs nebekentėsiu po savo stogu. Nebejaučiu tau jokio gailesčio ir daugiau nebepadėsiu. Be savojo talento, esi tiesiog išsigimėlis, nėra už tave niekingesnės būtybės. Eik iš čia, nešdinkis lauk! Turi pakankamai lėšų ir nesunkiai susirasi kitą vietą, kur galėsi mėgautis savo nelaime. 6

Kalnas vėl prabilo.

Tolimas dundesys ritos per mėnulio nutviekstus šlaitus — silpnas, neaiškus, šiurpus garsas, tarytum kylantis iš žemės gelmių. Gilus atodūsis sklido iš visų senų, vingiuotų gatvelių plyšių ir spragų, perspėdamas, kad kiekvienu momentu žemė gali išlinkti bei sudrebėti, kaip ne sykį yra nutikę praeityje, ir sugriauti lūšneles bei rūmus, dėl žmogui nežinomos priežasties ištvėrusius ankstesnius išsiveržimus.

Visur, balkonuose ir ant stogų, stovėjo susijaudinę žmonės. Blausiai apšviesti veidai krypo į žaibus bei dūmus, kylančius į bekraštį dangų, taip nuostabiai nutviekstą pilnaties, jog atrodė, tarytum užlietas ne mėnulio, o saulės šviesos. Tonijus leidosi nuo kalvos, kojos pačios nešė į plačias žemutinės miesto dalies aikštes ir prospektus.

Jo nugara buvo tiesi; jis ėjo lėtai, grakščiai, persimetęs per petį sunkų, šilku pamuštą apsiaustą, uždėjęs ranką ant špagos rankenos; ėjo taip tvirtai, lyg žinotų, kur eina, ką darys, kas jam nutiks.

Tačiau skausmas paralyžiavo Tonijų. Atrodė, tarytum galingam ledinio vėjo gūsiui sušaldžius odą, ūmai pajuto atskiras savo kūno dalis: sustingusį veidą, padėrusias rankas, suragėjusias kojas, nesąmoningai nešančias link jūros, link Molo krantinės, dundančios po karietų ratais ir pliumažais išpuoštų arklių kanopomis.

Kartkartėmis jis sustodavo, kai nuožmus drebulys supurtydavo kūną taip, jog akimirksniui sulinkdavo kojos. Atsisėsdavo ant žemės nesuprasdamas, kur esąs, bet nevalinga dejonė tuojau pat nuskęsdavo minioje, kuri kaskart pagriebdavo jį ir nunešdavo į priekį.

Skynėsi kelią pro prekeivius bei išnešiotojus, siūlančius saldumynus, vaisinius gėrimus bei baltąjį vyną, klajojančius muzikantus ir gražias gatvės moteris, užkliudančias jį rankovėmis bei sijonais; jų juokas skambėjo lyg šimtai mažų varpelių, ir visa tai panėšėjo į šventę, tarsi prieš vulkanui susprogstant bei palaidojant visus po pelenais, žmonės staiga nusprendė gyventi taip, tarytum rytojus niekada neateis.

Bet šį vakarą vulkanas nepražudys nieko. Jis tik pariaumos, spjaudydamasis karštais akmenimis bei garais į giedrą dangų, kol mėnulis nuostabiu švytėjimu švies į bangas, į visus, kas plaukioja šiltoje jūroje, visus, kas vaikštinėja pakrante.

Čia buvo tiesiog Neapolis. Tiesiog rojus — žemė, dangus, Dievas bei žmogus. Ir niekas iš jų visų nelietė Tonijaus.

Jo negalėjo paveikti niekas daugiau, tiktai skausmas, kuris stingdė odą, skverbėsi iki pat kaulų ir taip sukaustė, jog viduje įkalinta siela nugeibo bei nuvyto. Galų gale jis sukniubo ant smėlio į patį Viduržemio jūros vandenį, susirietė dvilinkas, lyg po paskutinio mirtino smūgio, ir pajuto, kaip vanduo skalauja jį savo šiluma.

Vanduo užpildė batus, jis šlakstėsi vandeniu veidą, o paskui išgirdo viršum bangų ošimo savo klyksmą.

Jis buvo ten, ant putoto jūros kranto, ir žvelgė atgal, į paauksuotų ratų, pėsčiųjų, judančių it vaiduokliai, vos liečiantys kojomis žemę, skambalėliais, plunksnomis bei gėlėmis apkabinėtų arklių knibždėlyną. Ūmai pamatė, kaip iš šio srauto, užpildžiusio visą platų kelią, it arka juosiantį miestą nuo vieno krašto iki kito, atsiskyrė vežimas ir dardėdamas per akmenis pasuko jo pusėn. Vežikas nušoko žemėn, nupurtė Tonijaus apsiaustą ir plačiu mostu pasiūlė įsitaisyti ant vienos minkštos sėdynės.

Kurį laiką Tonijus tylėdamas žiūrėjo į jį, šiek tiek apstulbintas neapolietiškos tarmės.

Jūra plakėsi jam į kojas. Vežikas pavedėjo vaikiną toliau nuo vandens, išraiškingai demonstruodamas rūpestį puikiais jo drabužiais. Tonijaus kelnės aplipo smėliu, lašai žvilgėjo ant nėriniuotos marškinių krūtinės.

Netikėtai Tonijus nusijuokė. Jis išsitiesė ir perrėkdamas bangų ošimą bei gatvės triukšmą ištarė sunkiai rankiodamas neapolietiškus žodžius:

— Nuvežk mane ant kalno.

Žmogus atšoko.

— Dabar? Dabar pat? Geriau važiuokite ten dieną, kai...

Tonijus papurtė galvą. Ištraukė iš piniginės dvi auksines monetas ir įspaudė vežikui į ranką. Nusišypsojo šiurpia savo jėgomis pasitikinčio, viskam abejingo žmogaus šypsena bei pasakė:

— Ne. Nuvežk taip aukštai, kaip tik gali. Dabar. Ant kalno.

Per priemiesčius vežimas riedėjo pakankamai greitai, tačiau kelias iki nuožulnaus šlaito, kur po gigantišku mėnuliu gražiai driekėsi sodai ir alyvmedžių giraitės, pasirodė besąs ganėtinai ilgas. Vulkano gausmas tolydžio garsėjo.

Tonijus jau užuodė degėsių kvapą. Pelenai krito ant veido, skverbėsi į plaučius. Jis prisidengė burną ir užsikosėjo.

Pro melsvą miglą vos matėsi maži namukai. Prie atvirų durų sėdintys gyventojai stojosi, pamatę šokčiojantį vežimo žibintą ir tuojau pat vėl sėsdavosi išgirdę, kaip vežikas pliaukši botagu, ragindamas arklį.

Įkalnė vis statėjo, bei statėjo. Pagaliau pasiekė ribą, kai aukščiau eiti arklys nebegalėjo.

Jie sustojo alyvų giraitėje. Toli apačioje mirgėjo į milžinišką pusmėnulį panašaus Neapolio žiburiai.

O paskui pasigirdo gausmas, iš pradžių silpnas, išsisklaidęs, bet palaipsniui taip sustiprėjo, jog Tonijus išgąstingai prisispaudė prie vežimo šono. Gausmą užbaigė kurtinantis dundesys, o nušvitusiame danguje iškilo milžiniškas dūmų stulpas, kurį lygiai perpus dalijo žėrintis liepsnos liežuvis.

Tonijus, nušokęs ant žemės, liepė vežikui skubėti žemyn. Šis, rodos, ėmė protestuoti. Neklausydamas jo, vaikinas žengė kelis žingsnius į šalį, bet tuomet iš krūmų, dengiančių uolėtą šlaitą, išniro dvi tamsios figūros — vedliai, dienos metu padedantys žmonėms pasiekti vulkano kūgį.

Vežikas nenorėjo leisti Tonijui eiti toliau, vienas iš vedlių, rodos, irgi. Bet užbėgdamas ginčams už akių jaunuolis sumokėjo antrajam ir, paėmęs pasiūlytą lazdą, įkišo laisvą ranką į kilpą, nukarusią nuo vyro diržo. Tokiu būdu susirišęs su vedliu, Tonijus nusekė paskui jį į tamsą.

Iš žemės gelmių vėl atsirito dundesys, lydimas šviesos pliūpsnio. Nušvito kaip dieną, ir brūzgynuose Tonijus pamatė mažą namelį bei dar kažkokį žmogų. Tuojau pat iš oro pasipylė kruša smulkių akmenėlių, kurie kaukšėdami krito žemėn. Vienas akmenukas pataikė Tonijui į petį, bet nestipriai.

Ką tik pasirodęs žmogus mojavo rankomis.

— Aukščiau eiti negalima! — šaukė artindamasis prie Tonijaus. Mėnulio šviesoje pro alyvų šakas matėsi suvargęs veidas ir liguistai išsprogintos akys. — Eikite žemyn! Negi nematote, jog čia pavojinga?

— Pirmyn! — įsakė Tonijus vedliui.

Bet šis sustojo.

Tuomet žmogus parodė į didžiulę suverstų žemių krūvą, dunksančią priešais.

— Vakar naktį čia augo giraitė, tokia pat kaip ši, — pasakė jis. — Mano akivaizdoje žemė atsistojo piestu, ir štai, matote, kas liko. Kopdami aukščiau žaidžiate su mirtimi.

Jis nuklibikščiavo į šalį, kadangi tuo metu vėl pasipylė akmenų kruša, ir šįkart Tonijus pajuto ant skruosto kraują, nors ir nepastebėjo jį užkliudžiusio akmens.

— Eik į priekį! — liepė vedliui.

Šis pasiknaisiojo po savo daiktus. Paskui nutempė Tonijų kelis jardus šlaitu aukštyn. Ir sustojo. Jis kažką kalbėjo bei mosikavo rankomis, tačiau kalno gausmas neleido suprasti žodžių. Tonijus dar sykį riktelėjo: „Eik!“ Bet jam tapo aišku, kad nusikamavusio, persigandusio vedlio niekas pasaulyje nebeprivers tęsti kelionės. Neapolietišku dialektu jis maldavo Tonijaus sustoti. Kai išvadavo vaikiną iš diržo kilpos, ir šis ėmė ropštis aukštyn keturpėsčias, kabindamasis rankomis į purvą, vedlys riktelėjo itališkai, kad berniukas suprastų:

— Senjore, šiąnakt iš kalno išsiverš lava! Pažiūrėkite ten, į viršų. Toliau eiti negalima!

Tonijus atsigulė ant žemės, dešine ranka prisidengęs akis, o kaire — burną. Pro ore kybančias pelenų daleles jis galėjo pamatyti silpną švytintį srautą, išryškinusį šlaito liniją dešinėje: tenai žemyn tekėjo lava, išnykstanti beformiuose krūmynuose. Tonijus nejudėdamas, neatitraukdamas akių žiūrėjo į ugninę upę. Iš viršaus biro pelenai, o paskui vėl ėmė kristi akmenys, trinksėdami į nugarą ir galvą. Jis užsidengė galvą rankomis.

— Senjore! — pratisai suriko vedlys.

— Eik iš čia! — atsiliepė Tonijus.

Ir neatsisukdamas patikrinti, ar vedlys pakluso, ar ne, sparčiai nuropojo šlaitu aukštyn, kad būtų greičiau, kabindamasis į šaknis bei apsvilusias medžių šakas, batų priešakiais įsirausdamas į minkštą masę po kojomis.

Vėl pasipylė akmenys. Šitie sprogimai vyko keistu ritmu, bet Tonijus negalėjo jo nustatyti ir nė nemėgino. Jis tiesiog priglusdavo prie žemės, rankomis užsidengęs veidą bei galvą, ir vėl pakildavo, kai tik tapdavo įmanoma. Ugnis viršuje apšvietė dangų net pro tirštą pelenų debesį.

Vaikiną sustabdė kosulio priepuolis. Jis užsirišo skarele burną ir traukė toliau, dabar jau lėčiau. Delnus bei kelius nusėjo sumušimai ir įbrėžimai, akmenys sužeidė kaktą bei petį.

Kalnas vėl prabilo. Iš pradžių pasigirdo gaudesys, kuris vis stiprėjo ir stiprėjo, kol baigėsi šiurpiu griausmu. Nakties dangus vėl visiškai nušvito.

Ir tuomet už priešakyje nusidriekusių pusgyvių medžių Tonijus pamatė pasiekęs gigantiško kūgio papėdę. Jis stovėjo bemaž pačioje Vezuvijaus viršūnėje.

Ėmė kabintis į žemę, o toji slinko žemyn, smulkūs akmenėliai biro į burną. Pati žemė judėjo, kildama į viršų! Košmariškas driokstelėjimas jį apkurtino. Dūmai ir pelenai sukosi aplink akinančios ugnies stulpą, kurio šviesoje matėsi į dangų smingantis aukštas plikas kūgis. Tonijus vėl pajudėjo į priekį. Lyg atkaklus, nusikamavęs paskutinysis sargybinis, ištiesė ranką link medžio, stovinčio vos už keleto jardų aukštėliau, bet parkrito ir pajuto esąs pamėtėtas į viršų, o medis šiurpiai triokštelėjęs perskilo perpus.

Visur vėrėsi plyšiai, iš kurių veržėsi kunkuliuojantys garai. Tonijus ėmė pamažu šliaužti atgal.

Į burną lindo purvas, prie blakstienų lipo nukritę lapai. Tačiau pusiau apakusios akys vis dar regėjo sprogimą primenantį raudoną žybsnį. Jis iš paskutiniųjų kabinosi į žemę, kuri jį kilojo, vartė nuo vieno šono ant kito. Vėl sudundėjo, smūgis supurtė vaikiną. Bet nors gerklę gniaužė riksmo spazmai, nors rankos kabinosi į akmenis, jis negirdėjo nė menkiausio garso, besiveržiančio iš savęs paties, apskritai nejautė savyje gyvybės, nes tapo kalno bei jo viduje riaumojančio katilo dalimi. 7

Veidą palietė šilti saulės spinduliai.

Ore tvyrojo begalė smulkučių dūmų dalelių. Bet kažkur toli čiulbėjo paukščiai. Buvo anaiptol ne ankstyvas rytas, o jau po vidurdienio, apie ką bylojo ir saulės padėtis danguje, ir veidą bei rankas glostanti šiluma. Aprimęs kalnas patylom niurzgėjo.

Tonijus ką tik atsimerkė. Ilgai gulėjo nejudėdamas, o paskui suprato, jog šalia stovi žmogus.

Jo siluetas žydro dangaus fone buvo neryškus, o pats jis toks sunykęs, išblyškęs, tokiom paklaikusiom išplėstom akim, jog atrodė lyg atgijęs numirėlis.

Pirmą akimirką išsigandęs Tonijus netrukus įžvelgė jam už nugaros nuostabius žalius šlaitus, apačioje susiliejančius su derlinga lyguma, kurioje išryškėjo skaisčių spalvų bei šviesos mozaika — Neapolis. Šalia stovėjo tik vietinis gyventojas, kiek anksčiau išėjęs iš savo trobelės perspėti Tonijaus.

Netardamas nė žodžio, žmogus ištiesė ranką, ištraukė Tonijų iš purvo ir pamažu nusivedė žemyn nuo kalno.

Pasiekęs miestą, Tonijus užėjo į vieną iš geriausių Molo viešbučių ir išsinuomojo brangius keleto kambarių apartamentus. Pasiuntė tarną krautuvėn švarių baltinių ir pagaliau galėjo nusiprausti.

Išsimaudęs įsakė išnešti iš kambario kubilą ir kurį laiką stovėjo prieš veidrodį nuogas, apžiūrinėdamas save. Paskui apsivilko švarius marškinius, rūpestingai ištiesino apykaklės bei rankogalių nėrinius, užsimovė bridžius, kojines, užsimetė apsiaustą ir išėjo į verandą.

Pusryčiams jam buvo patiekta vaisių, šokolado ir turkiškos kavos, kurią taip mėgo gerti Venecijoje.

Tonijus atsisėdo gryname ore, žvelgdamas į baltą paplūdimį bei žalsvai mėlyną jūrą.

Jūroje plaukiojo daugybė žvejų valčių ir laivų, slenkančių į uostą.

Tiesiog po veranda plytėjo aikštė, vadinama Largo, sklidina tos judrios, bruzdančios gyvybės, kurią jau įprato čia matyti.

Tonijus įtemptai mąstė.

Nors atėjo jo gyvenime retas momentas, kai nebuvo jokio reikalo to daryti.

Praėjo jau keturiolika dienų nuo tada, kai atvyko į Neapolį. Dar keturiolika praleido kelionėje, palikęs atgrasų kambarėlį Flovige. Ir visą šį laiką jis, ko gero, nė karto rimtai nesinaudojo protu.

Visos jį ištikusios negandos užgriuvo nepakeliamu sunkumu. Berniukas niekaip negalėjo įsivaizduoti ir apsvarstyti bendro įvykių vaizdo. Tik paskiri aspektai sukosi aplinkui lyg zvimbiančios musės, pragaro pasiuntiniai, pašaukti išvaryti jį iš proto, kas jiems beveik pavyko. Draskomas neapykantos, gedėdamas vyro, kuriuo niekada nebetaps, jis priešinosi kiekvienam sutiktajam ir net sau pačiam, be jokio tikslo bei be vilties, nieko neištaisydamas ir nieko nenugalėdamas.

Ką gi, visa tai praeityje.

Viskas pasikeitė.

Nors jis dar galutinai nesijautė tikras, kad pasikeitė. Bet po nakties, praleistos Vezuvijaus viršūnėje, kai galėjo judėti tik tuomet, jei kalnas nuspręsdavo jį pajudinti, Tonijus suprato, jog blogiausi, baisiausi dalykai jam jau atsitiko ir dabar liko praeityje.

Svarbiausias šiame pasikeitime tapo suvokimas — nušvitęs ne pykčio įkarštyje, bet šaltai, neišvengiamai atslinkęs pavojaus akimirką — jis liko vienas, absoliučiai vienas.

Jis nieko neturėjo.

Karlo įvykdytas neatšaukiamas blogis atskyrė Tonijų nuo visų, kuriuos jis mylėjo. Visiškai atskyrė. Jis niekada nebegalės gyventi tarp giminaičių bei draugų. O net jei ir būtų įmanoma, pastarųjų gailestis, smalsumas, pasibjaurėjimas jį tiesiog sunaikintų.

Net jei jam nebūtų uždrausta atvykti į Veneciją, jam niekada neleistų ten grįžti skausmingas pažeminimo jausmas. Venecija ir visi, kuriuos jis pažino bei mylėjo, prarasti amžiams.

Ką gi. Čia paprastesnioji apmąstymų dalis.

Dabar — sudėtingesnioji.

Andrea jį irgi išdavė. Andrea neabejotinai žinojo, kad Tonijus — ne jo sūnus. Ir vis tiek privertė tuo patikėti, nuteikdamas Tonijų prieš Karlą, kad berniukas pratęstų Andrea mūšį po pastarojo mirties. Siaubinga, nepakeliama išdavystė.

Bet netgi dabar Tonijus žinojo, kaip Andrea pasiteisintų. Jeigu ne Andrea, kuo jis būtų tapęs? Pirmuoju gėdingos netikėlių vados palikuonimi, savo reputaciją suteršusio aristokrato ir garbę praradusios merginos iš vienuolyno nesantuokiniu vaiku? Koks tuomet būtų buvęs jo gyvenimas? O Andrea nubaudė neklusnią atžalą, kuri nieko daugiau ir nenusipelnė, išgelbėjo šeimos garbę bei pavertė Tonijų savo sūnumi.

Bet netgi Andrea valia negalėjo daryti stebuklų. Jam mirus namuose jo sukurtos iliuzijos bei tvarka subyrėjo. Senasis Treskis nė karto neleido Tonijui suprasti, kas jo laukia. Išsiuntė berniuką į kovą, pagrįstą vien melu bei pusine tiesa.

Gal čia galų gale tebuvo klaidingai suprantamas išdidumas? Tonijui nebuvo lemta sužinoti.

Bet dabar jis žinojo ir suprato nesąs Andrea sūnus, o žmogus, padovanojęs jam istoriją bei likimą, jį apleido, kartu su juo išnyko jo išmintis, ketinimai, kurie amžiams tapo nepasiekiami.

Taip, jis prarado Andrea.

O kas liko iš Treskių giminės? Karlas. Karlas, kuris šitaip su juo pasielgė, Karlas, kuriam nepakako narsos jį nužudyti, bet užteko gudrumo suprasti, kad dėl Treskių giminės Tonijus niekada niekuo jo neapkaltins.

Sumanu. Bailu, bet labai sumanu. Tasai pagedęs maištautojas, kuris iš meilės moteriai kadaise grasino savo šeimai nutrauksiąs giminę, dabar ją kurs remdamasis žiaurumu bei prievarta, nukreipta į nekaltą savo sūnų.

Taigi Treskių šeimos narius jis prarado visiems laikams, ir Andrea, ir Karlą.

Vis dėlto Treskių kraujas ir toliau tekėjo jo venomis. Viduje tebegyvavo meilė tiems Treskiams, kurie išėjo anksčiau už tuodu, tėvą bei senelį, ir tiems, kurie, atėję vėliau, turės paveldėti tradicijas bei galią pasaulyje, kur nedaugelis beprisimins Tonijų, Karlą ir Andrea, šį siaubingą neteisybės bei kančių raizginį.

Taigi visa tai buvo sunku.

Bet sunkiausioji dalis priešaky.

Kas laukė Tonijaus? Kas išplaukė iš šito chaoso? Kuo pavirto Tonijus Treskis, sėdintis pietų miesto Neapolio verandoje, visiškai vienas, žvelgiantis iš Vezuvijaus paunksnės į nuolatos besikeičiantį jūros paviršių?

Tonijus Treskis tapo kastratu.

Tonijus Treskis tapo pusiau vyru, nevisaverčiu vyru, žadinančiu kiekvieno pilnaverčio vyro panieką. Tonijus Treskis tapo būtybe, prie kurios limpa moterys, kurią vyrai laiko be galo erzinančia, bauginančia, apgailėtina; pajuokos ir begalinių patyčių objektu, neišvengiama bažnyčių chorų bei operos scenų blogybe, kuri, išskyrus vikrumą, grakštumą ir plevenantį balsą, yra tiesiog pasišlykštėtina.

Visą gyvenimą jis girdėjo šnabždesį iškastruotiesiems už nugarų, matė paniekinamas šypsenas, mirkčiojimą, idiotiškus gestus. Dabar jis puikiai suprato to išdidaus dainininko Kafarelio įniršį, kai šis stovėjo prie rampos, piktai žaibuodamas akimis į venecijiečius, sumokėjusius už galimybę paspoksoti į jį lyg į rūmų beždžionę, atlikinėjančią vokalinės akrobatikos triukus.

Dar tarp sienų konservatorijos, prie kurios jis prisiplakė, kaip svetimuose vandenyse kalinys prisiplaka prie avariją patyrusio kalėjimo laivo nuolaužų, jisai pamatė, kaip patys savim bjaurisi tie belyčiai vaikai, raginę jį priimti tą patį žeminantį statusą. Jie atslinkdavo naktimis prie Tonijaus kambario durų ir nepaprastai žiauriai šaipydamiesi šnibždėdavo tamsoje: „Tu toks pat, kaip ir mes!“

Tiesa, jis buvo toks pat, kaip ir jie. Ak, kaip pasaulis visa tai sutvarkė! Santuoka jam neįmanoma, jo pavardė jam nebepriklauso, nebegali jos suteikti nei pačiai menkiausiai moteriai, nei labiausiai globos reikalingam įvaikiui. Bažnyčia irgi niekada jo nepriims, nebent žemiausi gyventojų sluoksniai, bet tik gavus specialų leidimą.

Taigi jis atstumtasis, atskirtas nuo šeimos, bažnyčios, bet kokios reikšmingos institucijos šiame pasaulyje, kuris iki tol buvo jo pasaulis, išskyrus vieną: konservatoriją. Ir muzikos pasaulį, kuriam konservatorija jį parengs ir kuris neturi ničnieko bendro su tuo, ką Tonijui padarė brolio pasiųsti žmonės.

Jeigu neegzistuotų konservatorija, jeigu neegzistuotų muzika, tuomet ši nelaimė išties galėjo būti baisesnė už mirtį.

Bet taip nebuvo.

Kai tuomet gulėjo ant lovos Flovige, ir tasai bravas, Alonsas, prikišęs jam prie galvos pistoletą pasakė: „Tavo gyvenimas priklauso tau, pasiimk jį ir nešdinkis iš čia“, vaikinas pagalvojo, jog jį ištikęs pažeminimas — baisesnis už mirtį. „Užmuškite mane“, — norėjo ištarti, bet nė tiek nepajėgė.

Tačiau šiandien ten, ant kalno, nenorėjo mirti. Juk dar liko konservatorija, liko muzika, kuri net paties didžiausio skausmo akimirkomis skambėjo galvoje — tyra ir didinga.

Tonijaus veidas nežymiai virptelėjo. Jis žvelgė į jūros krantą, kur kregždučių pulką primenantys vaikai šėliojo bangose.

Tad ką reikia daryti?

Jis žinojo. Žinojo jau tuomet, kai leidosi nuo kalno. Reikės atlikti dvi užduotis.

Pirmoji — kerštas Karlui. Tam prireiks laiko.

Mat Karlas pirmiausia, turi vesti, susilaukti vaikų — stiprių, sveikų vaikų, kurie ramiai sau augs, kol ateis diena, ir jie patys galės vesti bei susilaukti savų palikuonių.

Štai tada jis užklups Karlą. Ir nesvarbu, ar pats liks gyvas, ar ne. Veikiausiai neliks. Jį pražudys arba Venecija, arba Karlo pasamdytas žudikas. Bet tik po to, kai jis pričiups Karlą ir sušnibždės jam į ausį: „Dabar čia tik mudviejų reikalas.“

Jis dar nežinojo, kaip atkeršys. Kai pagalvodavo apie tuos žmones Flovige, apie peilį, klastą, apie neatitaisomą žiaurumą, mirtis atrodydavo pernelyg paprasta ir pernelyg lengva bausmė jo tėvui, per trisdešimt penkerius metus tiek daug patyrusiam bei tiek mylėjusiam.

Tiktai žinojo, kad ateis diena — ir Karlas pateks jam į rankas lygiai taip pat, kaip pats tuomet pateko tiems žmonėms į nagus Flovige. Ateis momentas, ir Karlas geis mirties taip, kaip Tonijus troško tuo momentu, kai bravas pasakė į ausį: „Tavo gyvenimas priklauso tau.“

O jau paskui Karlo sargybiniai galės jį sučiupti, Venecija galės sučiupti, Karlo sūnūs galės sučiupti, nesvarbu. Karlas jau bus susimokėjęs.

Dabar antroji užduotis.

Jis dainuos.

Dainuos dėl savęs paties, nes šito nori, nesvarbu, ar čia vienintelė galimybė kastrato gyvenime, ar ne. Ir nesvarbu, kad šį pasirinkimą jam numatė Karlas bei pastarojo pakalikai. Jis dainuos, nes jam patinka dainuoti, nes dainuoti trokšta jo balsas — vienintelis, likęs iš viso to, ką kadaise mylėjo.

Ak, kokia nepaprasta ironija! Dabar balsas niekada jo neapleis, niekada nepasikeis.

Pasielgs taip vardan savęs paties ir paaukos viską, ką turi, leisis nugabenamas šios lemties bet kur.

Ir kas žino, kaip nuostabu visa tai gali būti? Dangiška bažnyčios chorų didybė, netgi grandioziniai teatrų reginiai, jis nė nedrįso rimtai apie tai galvoti, bet visa tai galėjo suteikti jam vienintelę galimybę bent akimirką pabūti šalia Viešpaties angelų.

Saulė švietė jau aukštai danguje. Konservatorijos mokiniai senokai nugrimzdo į kaitrų, neramų siestos miegą.

Bet Largo aikštėje apačioje ir toliau virė gyvybė. Nešini laimikiu, grįžo žvejai. O prie tolimosios sienos stovėjo nedidukė scena, ant kurios priešais kirbančią minią vulgariai gestikuliavo akį rėžiantis Punčinelas.

Kurį laiką Tonijus stebėjo ilgą jo figūrą ir klausėsi grubaus balso, perrėkiančio minią, paskui atsistojo ir patraukė į mažą kambarėlį susirinkti negausios mantos.

Bet nuo Vezuvijaus jis parsinešė dar kai ką. Buvo tuo įsitikinęs labiau nei visais kitais dalykais. Žinojo kuo aiškiausiai, nors ir negalėjo išreikšti žodžiais; žinojo jau tuomet, kai atsipeikėjo ten, ant kalno, veidu pajuto saulės spindulius bei pamatė palinkusį žmogų.

Staiga jis prisiminė Andrea žodžius: „Tu privalai įsikalti į galvą, kad jau tapai vyru. Elkis taip, tarytum čia būtų absoliuti tiesa, tuomet ir kiti dalykai atsistos į savo vietas.“

Tonijus prisisegė špagą, užsimetė ant pečių apsiaustą ir dar sykį dirstelėjo į veidrodį, į ten atsispindintį jauną kūną bei veidą.

— Taip, — sukuždėjo, — įsikalk į galvą, kad esi vyras, ir juo tapsi! Ir tebus prakeiktas tas, kuris pasakys, jog taip nėra!

Egzistavo vienas šios kliūties įveikimo būdas. Vienintelis. Ir šią ramybės akimirką, stovėdamas prieš veidrodį, vaikinas leido sau priimti visą „tėvo“, Andrea Treskio, kadaise suteiktą gėrį. Pyktis atsitraukė. Neapykanta išnyko. Aklas įniršis išgaravo.

Bet liko baimė, kurios neįstengė išanalizuoti, nepaisant proto aiškumo. Žinojo, kad baimė yra. Jautė jos sunkumą taip pat aiškiai, kaip žmogus jaučia netoliese liepsnojančios ugnies skleidžiamą grėsmę. Bet kartu negalėjo pažvelgti tai baimei į akis, pripažinti jos.

Nusprendė palikti tai ateičiai. Tarė sau: „Aš apie tai negalvosiu, ir pamažu ji atsitrauks.“ Ši baimė kažkaip siejosi su stipriais, jaudinančiais prisiminimais apie Katriną Lizani, gulinčią ant pagalvių savo lovoje, apie mažąją Betiną, jo mergaitę iš tavernos, keliančią sijonus kajutės tamsoje. Bet, ko gero, baisiausia, kad baimė kažkaip siejosi su prisiminimais apie motiną, besiblaškančią tamsiame miegamajame ir šnabždančią: „Uždaryk duris, uždaryk duris, uždaryk duris!“

Šios mintys taip jį užgriuvo, kad Tonijus net užmiršo ketinęs išeiti iš viešbučio kambarių. Stovėjo susigūžęs tarsi ką tik gavęs stiprų smūgį į krūtinę. Bet paskui sąmonė prašviesėjo. Trijų moterų pavidalai išnyko.

O ten, viršuje, tarp Neapolio kalvų, blankiomis šviesomis mirguliavo konservatorija, kuri dabar traukė jį tarsi meilužė. 8

Tyliam siestos metui dar nepasibaigus, jis įžengė pro vartus ir niekieno nepastebėtas užkopė laiptais į savo mažąjį kambarėlį, kur beveik niekas nepasikeitė. Žvelgdamas į keletą kostiumų, kuriuos kažkas rūpestingai išėmė iš komodos ir sudėjo į jam paruoštą kelioninę skrynią, Tonijus pajuto bemaž apčiuopiamą šios vietos ramybę.

Juodoji tunika gulėjo savo vietoje. Nusimetęs apsiaustą, jis apsivilko tuniką, pakėlė nuo grindų raudoną juostą ir užsijuosę ją. Tyliai praėjęs pro snaudžiančius miegamuosius, nusileido žemyn, prie Gvido studijos durų.

Gvidas nesiilsėjo.

Jis atsitraukė nuo klavesino, veidą užliejo ūmus įniršis, kuris visuomet užgriūdavo trukdančiuosius dirbti. Tačiau pamatęs priešais save Tonijų, neteko žado.

— Ar aš galėčiau įtikinti maestro suteikti man dar vieną galimybę? — paklausė Tonijus.

Jis laukė sunėręs rankas už nugaros.

Gvidas tylėjo. Veide atsispindėjo tokia grėsmė, jog akimirksniui Tonijų apniko patys prieštaringiausi jausmai. Bet sąmonėje šmėstelėjo suvokimas: tiktai šis žmogus turi tapti jo mokytoju čia. Mintis, jog jį mokys kas nors kitas, buvo nepakeliama, o kai pagalvojo apie Gvidą, brendantį į jūrą ir ketinantį nusiskandinti, akimirksniui pajuto visą dvidešimt aštuonias dienas slėgusio neapsakomo jausmo sunkumą. Jis pasistengė suprasti širdimi. Jis laukė.

Gvidas mostu pakvietė prieiti ir ėmė karštligiškai vartyti natas.

Ant mažo stalelio prie klavesino Tonijus pastebėjo stiklinę vandens ir išgėrė iki dugno.

Dirstelėjęs į natas, pamatė Skarlačio kantatą. Kūrinys nežinomas, bet Skarlatį jis žinojo.

Gvidas užgrojo įžangą; jaudulį išdavė ant klavišų šokčiojantys trumpoki pirštai. Ir tuomet uždainavo Tonijus, laiku pradėdamas pirmąją natą.

Bet jo balsas skambėjo taip galingai, nenatūraliai ir visiškai nevaldomai, kad tik ypatingų valios pastangų dėka prisivertė toliau judėti aukštyn bei žemyn pasažais, kuriuos mokytojas įterpė į kompozitoriaus tekstą, jį pagražindamas ir papuošdamas.

Pagaliau ėmė atrodyti, kad balsas susitvarkė, pajuto jau galįs puikiai jį suvaldyti, o baigęs dainuoti, patyrė keistą jausmą: tarytum būtų skrajojęs kažkur toli toli ir praleidęs ten labai daug laiko.

Tuomet suprato, kad Gvidas žvelgia kažkur pro šalį. Pro praviras duris įėjo maestro Kavala, ir dabar juodu su Gvidu žiūrėjo vienas į kitą.

— Padainuok dar sykį man, — paprašė kapelmeisteris.

Tonijus nežymiai gūžtelėjo pečiais. Jis vis dar negalėjo pažvelgti šiam žmogui tiesiai į akis. Nudelbęs žvilgsnį, lėtai pakėlė dešinę ranką, palietė juodos tunikos audinį, tarsi pasitaisydamas paprastą apykaklę. Pasidingojo, lyg apykaklė jį smaugtų, primindama, jog dabar jisai tapo tuo, kuo niekada nebuvo; ir išsyk iškilo nuožmūs kaltinimai, kuriuos jam metė šis žmogus.

Rodos, viskas nutiko praeitame amžiuje, ir kadaise ištarti žodžiai dabar nebeteko reikšmės.

Vaikinas žvelgė į dideles maestro rankas, apaugusias juodais plaukais, pirštus. Paskui nukreipė žvilgsnį į platų juodą odinį diržą, juosiantį sutaną. Ir be jokių pastangų galėjo po ja įžiūrėti nesuluošintą vyro anatomiją. Pamažu pakėlęs akis jis pamatė, kad maestro veidą ir kaklą dengia melsvi šeriai.

Bet pagaliau sutikęs maestro Kavalos žvilgsnį, Tonijus nustebo.

Kapelmeisteris žvelgė švelniai, pagarbiai bei laukiamai. Lygiai taip pat į Tonijų žiūrėjo Gvidas. Abu laukė neatitraukdami nuo jo akių.

Tonijus giliai įkvėpė ir uždainavo. Šįkart puikiai girdėjo savo balsą.

Leido garsams kilti aukštyn, mintimis sekdamas įkandin be menkiausio mėginimo juos moduliuoti. Paskui atėjo paprastesnių bei jausmingesnių kantatos dalių eilė. Jo balsas skriejo. Ir vieną nenusakomą akimirką sugrįžo pats tyriausias džiaugsmas.

Jeigu dabar būtų turėjęs ašarų, būtų pravirkęs nepaisydamas to, kad yra ne vienas, kad jį pamatys kiti.

Balsas vėl priklausė jam.

Daina baigėsi. Tonijus pažvelgė pro langą į saulės šviesą, besiskverbiančią pro lapiją. Ir tuomet pajuto užgriūvantį nežmonišką nuovargį. Diena buvo šilta. Iš tolo atsklido skirtingų instrumentų, kuriais grojo vaikai, kakofonija.

Šalimais atsirado šešėlis. Beveik nenorom atsisukęs, Tonijus pažvelgė Gvidui į veidą.

Bet mokytojas apglėbė jį abiem rankom, ir Tonijus lėtai, neryžtingai atsiliepė į šį apkabinimą.

Staiga prisiminė kažkokį kitą momentą, kai lygiai taip laikė kažin ką glėbyje ir jautė tą patį saldų, stiprų, giliai užmaskuotą jausmą. Nežinia kas tai buvo, nežinia kada buvo, bet jau liko praeityje.

Maestro Kavala žengtelėjo artyn.

— Tavo balsas nuostabus.

Ketvirta dalis 1

Jau pirmą dieną konservatorijoje išsikraudamas daiktus, dėdamas į raudonai auksinę komodą kelis mėgstamus kostiumus, statydamas į lentynas knygas (ir suprasdamas, kad giminaičiai išties atsiuntė viską, kas jam priklausė), Tonijus žinojo, jog ant Vezuvijaus įvykęs virsmas dar turės išlaikyti rimtą išmėginimą.

Dėl šios priežasties jis atsisakė išsikraustyti iš savo mažojo kambarėlio, nors maestro Kavala nedelsdamas pasiūlė pasirinkti bet kuriuos laisvus apartamentus pirmame aukšte. Bet berniukas norėjo likti čia, kad pro langą matytų Vezuvijų. Gulėtų naktimis ant lovos ir žiūrėtų, kaip kalnas spjaudo ugnį į mėnulio apšviestą dangų. Tonijui buvo svarbu visuomet prisiminti ant kalno patirtą suvokimą, ką reiškia absoliučios vienatvės jausmas.

Nes kai ateitis pamažu atskleis tikrą naujojo gyvenimo prasmę, jis privalėjo neatitolti nuo priimtų sprendimų. Jis žinojo dar sulauksiąs nepakeliamo skausmo akimirkų. Ir negalėjo atsikratyti nuojautos, jog kad ir koks ryžtingas pats sau dabar atrodė, kad ir kokias klaikias kančias iškentėjo pastarąjį mėnesį, blogiausi dalykai dar prieš akis.

Ir jis nesuklydo.

Skausmo ilgai laukti neteko, nors kol kas dilgtelėjimai tetrukdavo sekundę. Patirdavo juos popiečio kaitros metu, kai imdavo traukti iš skrynių išsiuvinėtus aksominius apsiaustus. Kadaise vilkėjo juos Venecijoje eidamas į kviestinius vakarus bei puotas. O paskui paėmė į rankas kailiu pamuštą skraistę ir prisiminė, kaip įsisupęs į ją sėdėjo skersvėjų košiamame teatro parteryje, iš kur įtemptai stebeilijo į Kafarelio veidą.

Ir vėl pajuto skausmą, kai tos pačios dienos vakarą per vakarienę atsisėdo prie stalo tarp kitų kastratų, nepaisydamas sukrėtimo, atsispindinčio nedraugiškuose veiduose.

Bet jis visa tai ištvėrė nutaisęs beveik angelišką veidą. Linktelėjo bičiuliams, kerinamai nusišypsojo tiems, kurie iš jo juokėsi. Paglostė galvą Paolui, berniukui, kartu atvykusiam iš Florencijos, prie kurio paskui dažnai prieidavo ir kitomis dienomis.

Dėdamasis tokiu pat ramiu, atidavė kapelmeisteriui savo piniginę. Bet kai šis liepė atiduoti ir špagą bei durklą, tik mandagiai nusišypsojo ir papurtė galvą taip, lyg nesuprastų itališkai. Pistoletus? Žinoma, jis juos atiduos. Bet špagą?

— Ne, — vėl nusišypsojo Tonijus. — Negaliu.

— Tu ne universiteto studentas, — griežtai paprieštaravo maestro. — Ir negali kada panorėjęs ūžauti vietinėse tavernose. Priminsiu tau, jog Lorencas, tasai mokinys, kurį sužeidei, vis dar nesikelia iš lovos. Aš nenoriu naujų kivirčų bei sužalojimų. Būk malonus, atiduok ir špagą, ir durklą.

Dar sykį mandagiai nusišypsojęs, Tonijus atsakė apgailestaująs dėl to, kas nutiko, bet Lorencas įsibrovęs į jo kambarį, taigi buvęs priverstas gintis. Todėl jis negali savanoriškai atiduoti špagos. Lengvesnio patogaus durklo irgi.

Ir niekas nė nenumanė, kaip jis nustebo, kai maestro Kavala nusileido.

Bet tik likęs vienas mansardos kambarėlyje ėmė iš to juoktis. Jis tikėjosi, kad savitaiga: „Elkis taip, lyg būtum vyras“ — taps jam šarvais, apsaugančiais nuo pažeminimo, bet nenumatė, jog ši priemonė veiks ir kitus. Vaikinas tik dabar pradėjo suvokti nuo Vezuvijaus parsinešęs elgsenos stilių. Nesvarbu, ką jis jaučia. Jis elgsis taip, lyg jam nieko nebūtų nutikę, ir viskas bus gerai.

Žinoma, jis nuoširdžiai apgailestavo sužeidęs Lorencą. Ne todėl, kad berniukas nenusipelnė, o dėl to, jog šis incidentas galėjo sukelti nemalonumų ateityje.

Tonijus vis dar mąstė apie tai, kai praslinkus valandai nuo sutemų pradžios išgirdo koridoriuje vyresniųjų kastratų balsus — berniukų, įpareigotų palaikyti tvarką miegamajame. Tų pačių studentų, kurie kartu su Lorencu tuomet įsibrovė į Tonijaus kambarį, norėdami pasišaipyti.

Dabar Tonijus buvo pasirengęs jų pasirodymui. Pakvietė užeiti ir pasiūlęs butelį nuostabaus vyno iš pajūrio viešbučio atsiprašė, kad neturi taurių nė bokalų. Pasakė greitu laiku šį trūkumą ištaisysiąs ir paklausė, ar svečiai neišgertų drauge su juo. Mostu pakvietė atsisėsti ant lovos krašto, o sau atsistūmė rašomojo stalo kėdę. Vėl pasiūlė vyno. O paskui dar sykį, matydamas, kad vynas jiems patiko.

Suprantama, jie negalėjo atsispirti.

Pasiūlė taip ramiai ir drąsiai, jog berniukai nė nežinojo, ar turėtų atsisakyti, ar ne.

Tonijus pirmą kartą juos gerai apžiūrėjo. O beapžiūrinėdamas pradėjo kalbėti. Kad tyla jų neslėgtų, negarsiai pratarė kelis žodžius apie Neapolio orą, apie vietos savitumą.

Tačiau kartu jis anaiptol nesistengė sudaryti šnekaus žmogaus įspūdį, juolab kad iš tiesų toks nebuvo.

Jis norėjo berniukus įvertinti, nustatyti, ar kuris nors liko ištikimas Lorencui, vis dar nesikeliančiam iš lovos, nes žaizdon pateko užkratas.

Pats aukščiausias iš apsilankiusiųjų buvo Džiovanis, kilęs iš Italijos šiaurės. Aštuoniolikos metų vaikinas turėjo gan pakenčiamą balsą, kurį Tonijus girdėjo Gvido klasėje. Šis jaunuolis niekada nedainuos operoje, bet galėtų tapti neblogu jaunesniųjų berniukų mokytoju, o ir daugelis bažnytinių chorų neatsisakytų jo paslaugų. Minkštus juodus plaukus perrišęs šilkine juostele, suteikė jiems peruko su kasele formą. Jo akys buvo geros, liūdnos, beveik baikščios.

Atrodo, jis visai mielai būtų susidraugavęs su Tonijumi.

Antrasis — šviesiaplaukis Pjeras, irgi šiaurietis, kuris kadaise daug kartų šnypštė Tonijui už nugaros įvairius įžeidimus, kaskart nusisukdamas, tarsi taip sakė ne jis. Balsą turėjo geresnį — kontraltą, kuris kada nors galėjo tapti puikiu, bet kuriam kol kas kažko trūko. Tokią nuomonę Tonijus susidarė pasiklausęs jo bažnyčioje. Galbūt jam trūko aistros, o gal — vaizduotės. Dabar šis vyrukas nežymiai šypsodamasis gėrė vyną, o akys išliko šaltos bei įtarios. Bet kai Tonijus kreipėsi į jį, akimoju ištirpo ir mielai atsakinėjo į užduotus klausimus. Taigi jam labiausiai trūko dėmesio.

Trumpam jų vizitui baigiantis, Pjeras jau mėgino patraukti Tonijų į savo pusę, stengėsi padaryti jam įspūdį, lyg Tonijus būtų vyresnis (iš tiesų taip nebuvo) arba užimtų aukštesnę padėtį.

Ir pagaliau trečiasis, šešiolikmetis Domenikas — tokio rafinuoto grožio, jog laisvai galėjai palaikyti jį moterimi. Krūtinės ląsta dainavimo ištreniruotų plaučių bei lanksčių kaulų dėka buvo plati, net figūros forma irgi priminė moterišką — lieknas liemuo ir putloka krūtinė. Tamsios blakstienos bei rausvos lūpos buvo tokios išraiškingos, jog atrodė pridažytos, o žiedais apmaustyti pirštai — ilgi ir grakštūs. Juodi garbanoti plaukai bangomis krito ant pečių. Viso pašnekesio metu Domenikas nepratarė nė žodžio, ir Tonijus sumetė apskritai niekada negirdėjęs jo balso: nei kaip kalba, nei kaip dainuoja. Pasijuto suintriguotas. Domenikas tik neatitraukdamas akių žiūrėjo į jį. Lygiai taip pat, nė nepasikeitusia mina, jis anksčiau stebėjo, kaip Tonijus smogė peiliu Lorencui.

Dabar, paėmęs į rankas vyno butelį, jis pirmiausia nusišluostė lūpas nėriniuota servetėle, o paskui pažvelgė Tonijui į akis taip, jog šis sunerimo. Atrodė, Domenikas jį vertino kažin kokiu ypatingu požiūriu. Ir Tonijus pagalvojo: „Šis jaunuolis taip puikiai žino esąs gražus, jog čia net nebelieka vietos tuštybei.“

Mažojoje konservatorijos scenoje statomoje operoje Domenikas turėjo vaidinti pagrindinį moters vaidmenį. Ir Tonijus netikėtai suvokė nekantraująs pamatyti, kaip šis berniukas pavirs mergaite. Jis pamėgino įsivaizduoti, kaip korseto raišteliai suverš Domeniko liemenį, ir staiga taip nuraudo, kad net nebegirdėjo, ką jam sako Džiovanis.

Tuomet nuvijo šalin šias mintis. O paskui ūmai pagalvojo regįs priešais save moterį, kuri užsimovė bridžius, siekdama jį sutrikdyti. Jis nesmagiai atsiduso. Domenikas sėdėjo šiek tiek palenkęs galvą į šalį. Atrodo, jis šypsojosi. Žvakės šviesoje berniuko oda tapo beveik porcelianinė, o duobutė ant smakro pavertė jį dar labiau gundančiu.

Svečiams išėjus, Tonijus susimąstęs atsisėdo ant lovos. Paskui užpūtė žvakę, atsigulė ir pamėgino užmigti. Bet miegas neėmė, ir tuomet mintimis nukeliavo ant Vezuvijaus bei vėl pajuto, kaip dreba žemė.

Ši priemonė daugeliui metų tapo kasnaktiniu jo ritualu: susikoncentruoti ir pajusti drebančią žemę bei kalno dundesį. 2

Bet iš tiesų tą pirmąjį vakarą Tonijui ne itin reikėjo migdomųjų.

Kitą rytą, nepaisant mėlynių, likusių po žygio į Vezuvijų, jis nubudo ypač pakiliai nusiteikęs ir buvo pasirengęs tuojau pat eiti į Gvido pamoką.

Net konservatorijos spalvos bei kvapai dabar jam atrodė gan patrauklūs. Ypač į koridorių išneštų medinių instrumentų skleidžiamas aromatas. Patiko jam ir atgyjančių klasių garsai.

Mėgaudamasis pačiais paprasčiausiai pusryčiais ir ypač šviežiu pienu, jis kaip pakerėtas žiūrėjo į žvaigždes ryto danguje, kurios matėsi viršum sienos pro valgomojo langą.

„Oras lyg šilkinis“, — pagalvojo jis. Atmosferoje pasklido maloni šiluma. Ji tarytum kvietė pasivaikščioti nusirengus nuogai.

Toks ankstyvas kėlimasis jį jaudino.

Ir net Gvidas Mafeo jam atrodė labai mielas.

Maestro sėdėjo prie klavesino ir nusmailinta plunksna kažką žymėjosi natų lapuose. Atrodo, dirbo jau keletą valandų. Žvakė bemaž baigė degti. Tamsą už lango jau pakeitė ryto prieblanda. Atsisėdęs palaukti ant suolo prie sienos, Tonijus pirmą kartą nuodugniai apžiūrėjo mažą klasę.

Tai buvo akmeninis kambarys kietomis grindimis, pridengtomis tik grubiu dembliu. Tiesa, visus baldus — klavesiną, rašomąjį stalą, kėdę ir suolą — puošė gausūs ornamentai bei žvilgantis emalis, bet šaltumo ir oficialumo įspūdis dėl to nesumažėjo. Taigi maestro, apsitaisęs ilgu juodu drabužiu, pasirišęs platų baltą kaklaraištį ir primenantis dvasininką, čia puikiausiai derėjo.

„Jis ne visuomet atrodo baisus, — galvojo Tonijus. — Iš tiesų jis net savotiškai gražus.“

Tačiau Gvido veidą pernelyg dažnai perkreipdavo pyktis, o rudos akys, per didelės tokiam veidui, teikė jam aršumo. Bet kartu maestro veidas buvo toks judrus bei išraiškingas, sklidinas nerimo ir rūpesčio, kad Tonijus negalėjo atitraukti nuo jo žvilgsnio.

Vis dėlto berniukas stengėsi negalvoti apie tai, jog čia tas pats žmogus, kuris buvo šalia jo Flovige, Feraroje, tame Romos sodelyje, kur juodu apsikabino. Tereikėdavo prisiminti, ir ankstesnė neapykanta vėl sukildavo. Todėl vijo šalin tokias mintis.

Pagaliau maestro padėjo į šalį plunksną, užpūtė nebereikalingą žvakę bei prabilo be jokio formalaus pasisveikinimo.

— Tu turi išties nepaprastą balsą. Jau užtektinai esi apie tai prisiklausęs, — jis tarsi ginčijosi su kažkuo, — taigi nebesitikėk iš manęs daugiau pagyrimų, kol jų neužsitarnausi. Per daugelį metų tu įpratai daryti tai, kas tau patinka ir ko iš tikrųjų nesupranti. Tavo atlikimas toks tobulas atrodė tik todėl, kad turi absoliučią klausą, ir dėl to, kad tie, iš kurių išgirdai šias dainas, jas atliko teisingai. Tu vengei visko, kas tau atrodė sunku, vis ieškodamas prieglobsčio lengvuose, pasitenkinimo teikiančiuose kūriniuose. Todėl tu nemoki kaip reikiant valdyti savo balso ir turi daug blogų įpročių.

Jis nutilęs stipriai persibraukė per garbanotus kaštoninius plaukus taip, tarsi jų nekęstų. Jo plaukai buvo lyg cherubino, kokie šie vaizduojami praėjusio šimtmečio paveiksluose — vešlūs, į viršų užsirietusiais galiukais. Tačiau atrodė neplauti ir neprižiūrėti.

— Tau jau penkiolika. Per vėlu pradėti rimtai dainuoti, — tęsė jis. — Bet aš pasakysiu tau dabar, kad po trejų metų tu būsi pasirengęs pasirodyti bet kurioje Europos scenoje, jei vykdysi viską, ką liepsiu. Man nesvarbu, ar tu iš tiesų nori tapti didžiu atlikėju, ar ne. Man tas pats. Aš tavęs neklausiu. Tu turi neprilygstamą balsą, todėl padarysiu iš tavęs neprilygstamą dainininką. Aš paruošiu tave scenai, rūmams, visai Europai. O tuomet galėsi daryti, ką tik panorėsi.

Tonijus įtūžo. Jis pašoko ir pripuolė prie šio pikto plokščianosio žmogaus, sėdinčio prie klavesino.

— Jūs galėjote manęs paklausti, kodėl aš vakar sugrįžau čionai! — rėžė itin kandžiai bei šaltai.

— Niekada su manimi šitaip nekalbėk, — šyptelėjo Gvidas. — Aš esu tavo mokytojas.

Ir daugiau nieko netaręs išsitraukė pirmąjį pratimą.

Tą dieną jie pradėjo paprasčiausiu accentus22.

Tonijui buvo parodytos šešios natos kylančia tvarka: do, re, mi, fa, sol, la. O paskui tos pačios šešios natos buvo sudėtingiau išdėstytos ir virto grakščiai kylančia melodija su mažais pakilimais bei nusileidimais, kur kiekvieną toną puošė mažiausiai keturios natos, trys kylančios ir viena krintanti.

Visa tai jis turėjo išdainuoti vienu įkvėpimu, kiekvienai natai skirdamas vienodą dėmesį. Be to, balsius reikėjo tarti itin aiškiai, o viskas kartu turėjo skambėti sklandžiai.

Dainuoti šią melodiją reikėjo vėl ir vėl, diena po dienos, šiame tyliame tuščiame kambaryje be jokio akompanimento, tol, kol ji ims tekėti iš Tonijaus gerklės natūraliai, lygiai, be menkiausių įkvėpimo požymių pradžioje ir kvapo stygiaus pabaigoje.

Pirmą dieną Tonijui atrodė, kad pratimas išvarys jį iš proto.

Antrą dieną, įsitikinęs, kad monotonija — tai rafinuotas kankinimo būdas, jis staiga pastebėjo savyje pasikeitimą. Kažkurią akimirką po vidurdienio tarytum sprogo jo irzlumo išpūstas burbulas. Skutai išsilakstė į šalis tarsi pumpuro lapeliai, ir iš vidurio išaugo didžiulis žiedas.

Tasai žiedas — tai hipnotizuojantis dėmesys dainuojamiems garsams, plaukimas drauge su jais, lėtas tarsi sapne, suvokimas, jog kaskart atlikinėdamas accentus jis patiria kokį nors naują, kerintį aspektą, nors ir patį nereikšmingiausią.

Baigiantis pirmajai savaitei, jis jau liovėsi galvojęs apie įvairiausius uždavinius, kuriuos turėjo išspręsti, tik žinojo, kad jo balsas visiškai persimainė.

Vėl ir vėl Gvidas atkreipdavo jo dėmesį, jog do, re arba mi sudainavo meiliau nei kitas natas. „Ar tu jas myli labiau už kitas? Privalai jas vertinti vienodai.“ Vėl ir vėl Gvidas primindavo: „Legato.“ Tai reiškė: „Junk lėtai, sklandžiai.“ Gilumas neturėjo reikšmės. Jausmų raiška neturėjo reikšmės. Bet kiekvienas tonas privalėjo būti gražus. Nepakako sudainuoti absoliučiai tiksliai (Gvidas jau ganėtinai irzliai sakė Tonijui, jog šis turįs Dievo dovanotą absoliučią klausą, bet juk ir Alesandras kadaise jam tą patį sakė), tačiau reikėjo, kad kiekvienas garsas būtų gražus pats savaime, tarsi aukso lašelis.

Paskui mokytojas atsisėsdavo ir pareikšdavo: „Dar kartą, nuo pradžių“, ir Tonijus, nekreipdamas dėmesio, kad viskas ribuliuoja akyse, kad plyšta galva, pradėdavo nuo pirmosios natos ir pamažu įsitraukdavo į pratimą.

Bet tam tikru momentu, vadovaudamasis neklystančia uosle, kai išsekusiam Tonijui skausmas varstydavo visą kūną, Gvidas leisdavo užbaigti šį pratimą ir siųsdavo prie rašomojo stalo mokytis kompozicijos arba kontrapunkto. Bet tik atsistojus.

— Daugiau nebesėdėk prie rašomojo stalo. Tavo krūtinės ląstai kenkia sėdėjimas. Ir niekada, niekada nedaryk nieko, kas galėtų pakenkti tavo balsui arba krūtinės ląstai, — ne kartą perspėjo jis.

Ir Tonijus, nepaisant skaudamų kojų, linkčiojo, dėkingas už tai, kad gali bent trumpam užmiršti accentus.

Bet tuomet pasirodydavo koks nors jaunesnis mokinys ir imdavo kankintis, atlikinėdamas tą patį pratimą.

Jau nė nežinia, kiek laiko Tonijus dainavo tuos elementarius pasažus, kol Gvidas pagaliau pridėjo dvi natas viršuje bei dvi apačioje ir leido dainuoti vis greitesniu tempu, o paskui dar šiek tiek greitesniu. Keturios naujos natos — tai bent pasiekimas, ir Tonijus sarkastiškai pastebėjo, jog dabar jam būtinai turi būti leista atšvęsti šį įvykį bei prisigerti.

Gvidas nuleido negirdomis vaikino pastabą.

Bet kaitrią popietę, kai Tonijus jau buvo pasirengęs sukelti maištą, Gvidas ūmai davė jam keletą ką tik parašytų arijų ir pasakė, girdi galįs pasinaudoti klavesinu bei paakomponuoti sau.

Tonijus čiupo natas dėkingumo žodžiams dar nespėjus išsiveržti iš burnos. Jam tai prilygo niurktelėjimui į šiltą jūrą po vasaros žvaigždėmis. Tik beveik iki pat galo sudainavęs antrąją dainą, ūmai suprato, kad Gvidas, žinoma, jo klausosi. O paskui garantuotai pasakys, girdi atlikimas buvęs siaubingas.

Berniukas pamėgino sąmoningai pasinaudoti tuo, ko išmoko kartodamas accentus, bet netikėtai suvokė ir iki tol naudojęs įgytus įgūdžius. Dainų žodžius artikuliavo aiškiai, bet lengvai; dainavimas įgavo naujo sklandumo bei tapo labiau kontroliuojamas, kas nepaprastai palengvino betarpišką muzikos suvokimą.

Tą akimirką jis pirmą kartą pajuto savo galią.

Ir vėl pradėjęs atlikinėti pratimus, daug tvirčiau nei anksčiau valdė balsą. Vėlai vakare, kai jautėsi jau toks pavargęs, jog susmuko vos pagalvojęs apie savo kojas, rankas arba minkštą pagalvę, Tonijui dingtelėjo, kad iš žmogaus pavirto instrumentu, pradedančiu skambėti, kai kas nors juo užgroja.

Kopiant laiptais, galva buvo visiškai tuščia. Atsidūręs lovoje, staiga suvokė, jog mažiausiai dešimt dienų nė sykio neprisiminė to, kas jam nutiko prieš patenkant čionai.

Kitą rytą Gvidas pranešė, kad puikaus jo progreso dėka juodu imsis esclamazio. Girdi su bet kuriuo kitu mokiniu toks šuolis neįsivaizduojamas, bet Tonijui jis sudaręs visiškai atskirą programą.

Taigi esclamazio: lėtas ir absoliučiai valdomas garso stiprinimas bei silpninimas, pradedant švelniu intonavimu vis stiprinant garsą, o paskui lėtai susilpninant ir švelniai užbaigiant. Arba, atvirkščiai, garsi pradžia, švelnus garso susilpninimas viduryje, o paskui stiprinimas bei garsi pabaiga.

Apimtis vėl neturėjo reikšmės, pagrindinė užduotis — garso tobulinimas. Slinko dienos, o Tonijus atlikinėjo ir atlikinėjo šį pratimą skirtingais tonais, paskui vėl ir vėl grįžo prie accentus.

Ir visa tai skambėjo tylioje, aidinčioje akmeninėje Gvido klasėje, be klavesino akompanimento, ir visą laiką maestro buvo itin susikaupęs, tarytum klausėsi garsų, kurių pats dainininkas negirdėjo.

Kartais Tonijus manė nekenčiąs šio žmogaus taip stipriai, jog galėtų jam smogti. Jam buvo malonu įsivaizduoti, kaip iš tiesų muša Gvidą, o paskui dėl to pasidarydavo gėda.

Tačiau tarp šių užmaskuotų pykčio pliūpsnių Tonijus suvokdavo, kas iš tiesų jį kamuoja. Suvokimas, kad Gvidas neabejotinai jį niekina.

Iš pradžių Tonijus tikino save: „Tokios jo manieros. Jis barbaras.“ Bet Gvidas niekada nebuvo juo patenkintas, itin retai elgdavosi mandagiai, o įprastas jo grubumas, rodos, slėpė kur kas gilesnę neapykantą bei nepasitenkinimą. Tam tikrais momentais Tonijus juste jusdavo mokytojo spinduliuojamą panieką, tarsi tas iš tiesų būtų pasakęs užgaulų žodį, ir tuomet praeitis kartu su visais nežmoniškais pažeminimais iškildavo iš atminties gelmių.

Tomis akimirkomis, pats virpėdamas iš apmaudo, Tonijus pasiūlydavo maestro vienintelį dalyką, kurio šiam reikėjo: balsą, balsą, balsą. Paskui, eidamas miegoti, karštligiškai perkratydavo atmintyje visą dieną, stengdamasis prisiminti bent menkiausią mokytojo paskatinimą.

Pats to nesuvokdamas, Tonijus įkliuvo į spąstus, stengdamasis pelnyti Gvido simpatiją, sukelti bent šiokį tokį jo susidomėjimą.

Rytais jis mėgindavo užmegzti pokalbį. „Šiandien karščiau nei vakar, tiesa? Koks spektaklis vyksta konservatorijos teatre? Po kurio laiko aš galėsiu dalyvauti mokykliniuose vaidinimuose? Juk jūs leisite man pamatyti šį spektaklį?“

Gvidas kažką burbtelėdavo, bet ganėtinai abejingai. Paskui staigiai pakeldavo galvą nuo popierių bei pareikšdavo:

— Taigi šiandien mes kiekvieną natą išlaikysime dusyk ilgiau nei parašyta, ir aš noriu, kad esclamazio būtų atliktas nepriekaištingai.

— Ak, kaip visuomet nepriekaištingai, taip? — šnibždėdavo Tonijus.

Bet Gvidas nekreipdavo į šiuos žodžius jokio dėmesio.

Kartais mokytojas išleisdavo jį tik dešimtą vakaro, ir tuomet Tonijus girdėdavo esclamazio sapnuose. Ir nubusdavo skambant ausyse šiam sklandžiam garsui.

Galų gale jie ėmėsi ornamentikos.

Iki tol Tonijaus jau išmoko valdyti kvėpavimą, toną bei sutelkti dėmesį į dainą.

Tačiau melodijos ornamentavimo procesas kur kas labiau įtraukdavo jį patį. Reikėjo ne tik perprasti naujus garsus arba jų kombinacijas, bet išmokti papildyti jais melodiją savo nuožiūra.

Pirmasis jo išmoktas ornamentas vadinosi tremolo. Tą pačią natą reikėjo dainuoti keletą kartų. Pavyzdžiui, imti natą ir dainuoti taip: lia lia lia lia lia ir vėl, visiškai kontroliuojant garsus bei taip sklandžiai, kad šie persilietų vienas į kitą ir kartu girdėtųsi aiškūs lyg sprogimų serija smūgiai.

Kai šis ornamentas jau galutinai išsekindavo smegenis bei kai pavyko pasiekti šiokį tokį natūralumą, pradėjo gludinti trelę — greitą, vienu iškvėpimu atliekamą dviejų gretimų garsų kaitaliojimą.

Po ilgų accentus savaičių bei tęsiamų, sodrių esclamazio natų šis pratimas jam atrodė esąs tikra pramoga. O visiškas balso įvaldymas teikė dar daugiau malonumo.

Hipnotizuojantis skendėjimas muzikoje kasdien prasidėdavo vis anksčiau ir, rodos, tęsdavosi ilgiau nei praėjusią dieną. Kartais per vakarines pamokas Tonijus įgaudavo antrąjį kvėpavimą, ir tuos pačius pratimus atlikdavo lengvai, kupinas įkvėpimo bei pasiaukojimo.

Jis pats tarytum išnykdavo, pavirsdavo balsu. Mažąjį kambarėlį gaubdavo tamsa. Žvakė mirguliuodavo viršum ženklais išmarginto lapo, gulinčio priešais jį, o garsai, kuriuos girdėjo, atrodė nežemiški, baugino jį patį.

Bet jis tęsė ir tęsė, atkakliai tobulindamas sugebėjimus.

Kartais į klasę įeidavo maestro Kavala bei sakydavo, girdi metas baigti pamoką. Tada Tonijus krisdavo ant suolo ir atsirėmęs į sieną purtydavo galvą. O Gvidas prie klavesino imdavo improvizuoti. Sodrūs, skambūs garsai užpildydavo kambarį. Žiūrėdamas į mokytoją, Tonijus suvokdavo, kaip išseko fiziškai bei dvasiškai.

Paskui Gvidas tardavo:

— Išeik.

Ir Tonijus, jausdamasis pažemintas, kopdavo į viršų bei akimirksniu užmigdavo.

Atrodė, mokytojas daugiau niekada neleis jam pasimėgauti arijomis, ir netgi kompozicijos valandos buvo sutrumpintos, kad jis visą dieną galėtų skirti pratimams.

Bet jeigu intonacijose pasigirsdavo bent menkiausia įtampa, Gvidas išsyk siųsdavo berniuką ilsėtis. Kartais maestro pradėdavo mokyti kitus vaikus, o Tonijus stebėdavo šias pamokas, susidomėjęs atkreipdavo dėmesį į kitų pasiekimus bei klaidas.

Ir kaskart jis įsitikindavo, kad kitus mokinius Gvidas niekina nė kiek ne mažiau negu jį. Kartais pajusdavo dėl to malonų nusiraminimą. Bet dažniau susisielodavo, lyg būtų niekinamas pats. O kai Gvidas imdavo mokinius mušti, o šitaip nutikdavo neretai, Tonijus niršte įniršdavo.

Sykį, kai Mafeo prilupo mažąjį Paolą iš Florencijos, Tonijus galutinai pašėlo ir tiesiai pareiškė mokytojui, jog šis esąs grubus, neišauklėtas storžievis.

Iš visų mažylių, dažnai sužadinančių jo susidomėjimą, o kartais net gailestį, vienintelio Paolo Tonijus niekada neužmiršdavo. Bet labiausiai jį papiktino nepelnyta bausmė. Gvido vadovaujamas Paolas taip patobulėjo, kiek tik leido berniuko sugebėjimai. Vaikas buvo nutrūktgalvis iš prigimties, linksmas, nuolat besišypsantis, ir daugiausia dėl šių savybių, o ne dėl ko nors kito, užsitraukdavo bausmę. Todėl Tonijus tiesiog pabalo iš įtūžio.

Bet Gvidas tik nusijuokė.

Ir pateikė Tonijui pratimą, turėjusį tapti visų ankstesnių pamokų kulminacija — pasažų dainavimą.

Reikėjo suskaidyti kokią nors muzikinę frazę į daugybę atskirų garsų, išsaugojant jos vientisumą bei tarimo aiškumą. Pateikdamas pavyzdį, Gvidas panaudojo žodį „sanctus“. Kompozitorius gali išreikšti šį žodį dviem natom, beje, antroji bus aukštesnė už pirmą. Bet Tonijus turėjo mokėti padalyti pirmąją natą, skirtą skiemeniui „sanc“, į septynis ar aštuonis skirtingo ilgumo bei aukščio garsus ir palaipsniui kilti link antrosios skiemens „tus“ natos, kurią irgi deramai padalyti į septynis ar aštuonis garsus, o užbaigti viską sklandžia pradine nata.

Gvido parašyti melizmų bei pasažų pratimai buvo tik pradžia. Vėliau Tonijui reikėjo išmokti pasiėmus pliką bet kurios kompozicijos schemą skoningai, deramu ritmu ją papuošti. Mokinys turėjo suprasti, kada dera stiprinti ar silpninti garsą, kaip ilgai jį išlaikyti, kada suskaldyti pasažą į skirtingo ar vienodo ilgumo natas ir kiek kelti ar leisti moduliacijas. Be to, visuomet kantatos ar arijos žodžius artikuliuoti taip, kad, nepaisant rafinuotos ornamentikos, žodžių prasmė liktų kiekvienam aiški.

Štai tokių būtinų pagrindų mokė Gvidas savo ugdytinį. Visa kita daugeliu atžvilgių priklausė nuo jo paties.

Paprastai konservatorijos studentas tokį meistriškumą įvaldydavo per penkerius metus. Eilinis mokinys kur kas lėčiau pereidavo nuo accentus prie esclamazio, nuo esclamazio prie ornamentų. Bet Gvidas pagreitino mokymosi tempą dėl dviejų akivaizdžių priežasčių: pirma, kad Tonijui netaptų nuobodu, o antra, kadangi Tonijus įveikdavo užduotis be ypatingo vargo.

Jam pavykdavo tobulinti visus vokalinės technikos aspektus vienu metu, ir Gvidas sugalvodavo berniukui vis sudėtingesnių vokalizių. Žinoma, mokytojas turėjo daugybę senų knygų, parašytų praėjusio bei šio šimtmečio pradžios dėstytojų. Bet, kaip ir dauguma mokytojų, jis sudarinėjo savo pratimus žinodamas, ko konkrečiai trūksta Tonijui.

O kai Tonijus įsitikino perpratęs pagrindus, suprato, kad ateityje laukia tik balso tobulinimas pasitelkus įvairius pratimus, jis apsipylė ašaromis nuleidęs galvą ant rankų, padėtų ant klavesino.

Dabar jis jautė tokį protinį ir fizinį nuovargį, kad jam tapo aišku: niekada anksčiau dorai nesuvokė, ką reiškia miego stygius bei išsekimas. Berniukui visiškai nerūpėjo, kad Gvidas žiūri į jį kupinas paniekos ir pasipiktinimo.

Jis nekentė Gvido. Taip pat, kaip Gvidas nekentė jo. „Ir tegul! Juk visa tai darė dėl savęs, savo malonumui.“ Staiga Tonijus nepaprastai išsigando. Jeigu jis šito neteks, kas jam liks?

Apsvaigo galva tarsi praradus pusiausvyrą, ir netikėtai atmintyje iškilo tie sapnai, kuriuos iš ryto visuomet užmiršdavo. Rodės, tuoj gali atsiverti mažos durelės, už kurių laukė arba košmaras, arba nežinomybė. Jis karčiai pravirko karštai trokšdamas, kad Gvidas Mafeo dabar išeitų. „Nagi, išeik, palik mane bjaurėdamasis! Išeik iš čia!“

Iš tiesų kaip tik maestro jam ištars jau kitą akimirką: „Išeik iš čia!“

— Mano balsas tapo grubus, — pagaliau pratarė Tonijus. — Jis nelygus, virpa ir tarsi lūžta mano gerklėje. Aš teišmokau girdėti, koks jis prastas!

Gvidas piktai žvelgė į mokinį. O paskui mokytojo veide visiškai nebeliko emocijų.

— Ar galiu eiti miegoti? — sušnibždėjo Tonijus.

— Kol kas ne, — atsakė Gvidas. — Eik į savo kambarį ir apsirenk. Šiandien nusivesiu tave į operą.

— Ką? — Tonijus pakėlė galvą. Jis negalėjo patikėti savo ausimis. — Mes važiuosime į miestą, važiuosime į operą?!

— Jeigu liausies klykavęs kaip kūdikis, tuomet taip. Taigi greičiau renkis. 3

Tonijus skriete užskriejo į viršų, šokinėdamas per du laiptelius. Apsišlakstė veidą šaltu vandeniu ir išsitraukė puošnų kostiumą, kurio nedėvėjo išvykęs iš Venecijos. Po minutės jis jau vilkėjo geriausius nėriniuotus marškinius, mėlyną siuvinėtą švarką ir avėjo batus su sagtelėmis. Prisisegęs špagą, vaikinas akimirksniu atsidūrė ant Gvido apartamentų slenksčio pirmame aukšte.

Tik tuomet prisiminė nekenčiąs Gvido. Ir nebesąs vaikas, kuris niekada nesilankė operoje. Bet tuojau pat vėl užmiršo. Iš tiesų jautėsi toks laimingas, kad ne visai aiškiai suvokė, kas vyksta. Ir kažkodėl norėjosi juoktis.

Tada pasirodė Gvidas, ir Tonijus, įpratęs matyti mokytoją juodu apdaru, apstulbo. Maestro apsivilko prašmatnų aksominį šokolado spalvos švarką, idealiai derantį prie rudų akių bei glotniai sušukuotų plaukų, o po juo apsirengė auksinio šilko liemenę ir beveik tokius pat kaip Tonijaus nėriniuotus marškinius. Jeigu Gvido veide dar būtų nušvitusi bent menkutė šypsena, jis neabejotinai būtų virtęs gražuoliu. Tačiau mokytojas išliko niūrus ir nekalbus.

Tonijus viduje susigūžė pamatęs, koks rūškanas Gvidas. Ir patylom nusekė įkandin iki pirmos triukšmingos sankryžos, kur juodu pasisamdė kabrioletą, nuvežusį iki švento Bartolomėjaus teatro.

Nuostabiai apšviestą seną pastatą užpildė žmonės. Kortų lošimo kambariuose tvyrojo tabako dūmų migla, vyko garsūs pašnekesiai, o salėje, priešais vaikštinėjančią ir plepančią publiką, jau vyko vaidinimas. Šiame Neapolio teatre paprastai vyko herojinės, tai yra rimtos, operos, skirtos aristokratijai, užimančiai pirmąjį aukštą.

Reginys pavergė Tonijų, tarsi iki šiol nebūtų matęs tokios prabangos, nebūtų užaugęs tarp Murano stiklo sietynų ir nematęs tokios gausybės vaškinių žvakių.

Gvido laikysena tapo išdidi, akyse atsirado blizgesys. Jis atrodė beveik kaip kilmingas senjoras. Mokytojas nupirko ir libretu ir partitūrą ir nusivedė Tonijų ne į triukšmingas ložes, o žemyn, į brangesnes parterio vietas, priešais pačią rampą. Pirmasis veiksmas dar tik pasiekė vidurį, taigi svarbiausios arijos dar turėjo nuskambėti. Patogiai įsitaisęs krėsle, Gvidas pasisodino mokinį šalimais.

„Ar čia tas pats žvėris, kuris riaumojo ant manęs ištisą mėnesį?!“ — pagalvojo Tonijus, nustebintas bei suintriguotas.

Gvidas paaiškino, kad operoje dalyvauja du kastratai ir miela mažutė primadona. „Bet senasis eunuchas, — pranašavo maestro, — nustelbs visus, ir ne todėl, kad turi nuostabų balsą, o dėl to, kad yra puikus amatininkas.“

Vos kastratui uždainavus, Tonijų užbūrė jo balso švelnumas.

— Ir čia ne nuostabus balsas? — sukuždėjo berniukas.

— Aukštąsias natas jis paėmė falcetu, nes jo diapazonas nėra didelis. Bet dainininkas taip kontroliuoja balsą, kad tu to nė nepastebėjai, — paaiškino maestro. — Kitą kartą pasiklausyk ir suprasi, ką aš turiu omenyje. Be to, ši arija parašyta specialiai jam, šiek tiek sulėtintu tempu, kad atlikėjas galėtų įveikti visas natas. Jam pavaldūs tiktai viduriniai registrai, o visa kita — gryniausias amatas.

Pamažu Tonijus vis aiškiau suvokė, kad mokytojas teisus. O primadona pakerėjo visus emocionaliu dainavimu. „Ji užaugo gatvėse, — paaiškino Gvidas, — dainavo su klajojančiais muzikantais kaip tu“. Nors aukštosios jos natos kėlė virpulį, žemųjų ji apskritai nevaldė. Šios tiesiog nuskęsdavo klavesino garsuose. Matėsi, kad mergina judina lūpas, tačiau beveik nieko nesigirdėjo.

Jaunesnysis kastratas nustebino puikiu kontraltu. Tonijui nedaug sykių teko girdėti tokį vyriškos lyties atstovo balsą: švelnų it aksomas, kerintį. Deja, vos tik melodija pakilo aukštyn, garsas tapo nemaloniai šaižus, ir visas žavesys tuojau pat išnyko.

Abu jaunieji dainininkai galėjo pralenkti vyresnįjį savo įgimtos dovanos dėka, bet nė vienas nežinojo, kaip tą padaryti, taigi būtent senasis kastratas, vėl ir vėl žengdamas prie rampos, priversdavo publiką iš pradžių pritilti, o paskui pratrūkti aplodismentais.

Tačiau Gvidas nepasitenkino vien dainavimo nagrinėjimu. Jis kreipė Tonijaus dėmesį į partitūrą, į tai, kokiomis arijomis ši buvo papildyta specialiai vienam ar kitam balsui, į mažas varžybas, vykstančias tarp jaunojo kastrato ir primadonos. Ir į tai, kaip ramiai stovėjo senasis išdaris, atlikdamas ariją. Juk jeigu būtų pradėjęs mosuoti ilgomis plonomis rankomis, būtų atrodęs kaip tikras juokdarys. Jaunesnysis kastratas traukė publikos akį savo grožiu ir tą suprasdamas stovėjo it antikos statula. O mažoji primadona visai nesuvaldė kvėpavimo, tačiau jos balsas pasižymėjo įstabia šiluma.

Kai uždanga nusileido paskutinį sykį, pertraukų metu baltojo vyno kiek padauginęs Tonijus karštai paklausė Gvido, ar ši muzika buvo grynas Skarlačio pamėgdžiojimas, ar visai nauja. Gvidas įtikinėjo, jog muzikoje būta tam tikro originalumo, ir patarė Tonijui klausytis daugiau Neapolio kompozitorių. Juodu patys nepastebėjo, kaip atsidūrė vestibiulyje, suspausti link išėjimo judančios įsiaudrinusios minios.

Gvidą kalbino vyrai ir moterys; prie pravirų durų viena po kitos privažiuodavo karietos.

— Kur mes einam? — paklausė Tonijus.

Jam svaigo galva, ir karietai pajudėjus vaikinas vos neprarado pusiausvyros, o paskui suprato, jog priešais sėdi kažkokia moteris bei juokiasi iš jo. Ji buvo juodaplaukė, pieno baltumo kaklu, bemaž nuogais pečiais, su duobutėmis ant skruostų.

Tonijus vargiai beprisiminė, kaip jie įėjo į vidų. Jis žingsniavo begaline didžiulių kambarių anfilada, trykštančia ryškiomis spalvomis, rodos, tokiomis maloniomis neapoliečių akiai, pro palei sienas stovinčius paauksuotus, lakuotus baldus, pro siuvinėtų portjerų dengiamus langus, pro baltu vašku apvarvėjusias, švelnia šviesa apvainikuotas žvakides, pro šimtus muzikantų, virkdančių smuikus, pučiančių auksinius trimitus, užpildančių marmurinius koridorius šaižia, bemaž nepakenčiama muzika.

Balto vyno padėklai plaukiojo ore. Tonijus pagriebė taurę, ištuštino, paėmė kitą. Tarnas su peruku ir žydru švarku sustingęs stovėjo priešais jį.

Netikėtai Tonijus pasijuto pasiklydęs. Gvidas seniai kažkur dingo, o jį be paliovos kalbino kažkokios moterys čia prancūzų, čia anglų, čia italų kalba. Viena, gerokai pagyvenusi, ištiesė ilgą liesą ranką, užkabino jį riestu pirštu, prisitraukė ir palietusi skruostą sausomis lūpomis kreipėsi Neapolio dialektu:

— Spindulingasis kūdiki!

Jis išsivadavo, atšlijo ir pajuto panišką išgąstį. Atrodė, jog aplinkui vien tik tobula moteriška oda, viršum kaspinėlių bei juostų kyšantys moteriškų krūtų pusrutuliai. Viena moteris taip kvatojo, jog vos neužduso, abiem rankom prilaikydama gofruotu audiniu pridengtas krūtis, tarsi šios galėtų iškristi. Žaismingai žvilgtelėjusi į vaikiną, jis paslėpė lūpas už baltos nėriniuotos vėduoklės, ant kurios buvo pavaizduota baltų rožių arka.

Drebėdamas berniukas sustojo prie biliardo stalo. O paskui suprato, kad ant kambario slenksčio stovi išsekęs, liguistai atrodantis žmogus tokia balta balta oda, jog per ją bemaž persišvietė kaulai. Jis žiūrėjo į Tonijų ir šypsojosi.

Akimirksnį Tonijus nesuprato, kas priešais jį, nors neabejojo matęs šį žmogų anksčiau. O paskui staiga atpažino: čia buvo mirties vizija, tas pats gyvas numirėlis, kuris stovėjo šalia jo ant Vezuvijaus kalno. Tonijus žengė artyn ir įsitikino, kad čia išties tas pat džiovininkas, tik šįkart vilkintis auksu siuvinėtą švarką bei užsidėjęs pripudruotą peruką. Prašmatnus drabužis suteikė jo išvaizdai neskoningo rėksmingumo ir pavertė panašiu į vieną iš tų marmurinių statulų, kurias bažnyčioje tikintieji aptaiso tikrais drabužiais.

Įdubusios ir dėl to atrodančios neperžvelgiamos juodos vyro akys bemaž su simpatija stebėjo besiartinantį Tonijų.

Vėl vyno padėklas, siaura taurė rankoje. Tonijus atsidūrė tiesiog priešais tą žmogų, ir juodu pažvelgė vienas kitam į akis.

— Gyvas ir sveikas, — ištarė vyras nemaloniu kimiu balsu.

Bet staiga, tarsi pervertas skausmo, krūptelėjo bei priglaudė prie lūpų nosinę. Baltus kaulėtus pirštus juosė žiedai. Vyras šiek tiek susilenkęs atsitraukė atgal, ir tuojau pat ištisas sijonų sūkurys pasičiupo jį bei nusinešė.

— Aš noriu iš čia ištrūkti, — sušnibždėjo Tonijus. — Privalau iš čia ištrūkti.

Kai dar viena moteris prisiartino prie berniuko, jis nesąmoningai pažvelgė į ją taip atšiauriai, jog toji įsižeidusi atšoko. Vaikinas apsisukęs nukiūtino į tuščią valgomąjį, kur jau stovėjo padengti stalai.

Kitame salės pakrašty prie vieno arkinio lango stovėjo jauna moteris ir žiūrėjo į jį.

Akimirksnį palaikė ją jaunąja primadona iš operos. Tonijus prisiminė pastarosios balso jausmingumą, ugningas jo aukštumas. Mintyse išvydo mažas krūtis, pakylančias jai nemokšiškai alsuojant. Jį apėmė bemaž paniška neviltis.

Bet ten stovėjo ne primadona, o visai kita moteris, tokiais pat šviesiais plaukais, mėlynakė, tik aukšta ir liekna, o jos akys buvo tamsiai mėlynos, gal net pilkos.

Paprasta violetinio šilko suknelė be jokių raukčių ir kaspinų, stulbinamai pabrėžė jos rankas bei pečius. Atrodė, kad ji jau ilgai stebi jį bestovintį čia ir kad prieš jam įeinant ji verkė.

Tonijus norėjo išeiti iš kambario. Bet žiūrėdamas į nepažįstamąją pajuto susierzinimą, sumišusį su kažkokia girta aistra. Toji mergina atrodė tokia lanksti, aplink galvą it aureolė švytėjo iš dailios šukuosenos išsipešusios purios garbanėlės.

Nesuvokdamas, ką daro, Tonijus nužingsniavo prie jos. Tačiau jį traukė ne tik merginos grožis. Nepažįstamoji atrodė visų apleista, stokojanti užuojautos. „Verkė, verkė, — galvojo jis, — kodėl ji verkė?“ Tonijus buvo labai girtas. Kluptelėjęs apvertė žvakę, toji užgeso, link lubų nuvinguriavo aitrus dūmelis.

Ūmai jis atsidūrė prie pat nepažįstamosios ir susižavėjęs pažvelgė į pilkšvai mėlynas akis, kurios, rodos, žiūrėjo į jį be jokios baimės.

Jokios baimės. Jokios baimės. O kodėl, Viešpatie, jinai turėtų jo bijoti? Tonijus sukando dantis. Neketino jos liesti. Bet vis tiek ištiesė ranką.

Netikėtai, be jokios priežasties, jos akis vėl užpildė ašaros, mergina karčiai pravirko.

Ir pati padėjo galvą jam ant peties.

Skausmingas momentas. Kupinas siaubo. Minkšti auksiniai plaukai, liečiantys jo veidą, kvepėjo lietumi, suknelės iškirptėje Tonijus matė duobutę tarp krūtų. Jis suprato, jog jeigu dabar pat neišeis, neišvengiamai trenks merginai, griebsis kokios nors baisios prievartos, bet vis tiek stipriai, net skaudžiai, spaudė ją glėbyje.

Paskui kilstelėjo merginos smakrą ir užspaudė jos lūpas savosiomis. Ir tuomet riktelėjusi ji ėmė įnirtingai priešintis.

Rodos, Tonijus net pargriuvo. Nepažįstamoji buvo jau toli, toli nuo jo, o jos žvilgsnis prieblandoje atrodė toks nekaltas ir kartu sklidinas tokios vidinės kančios, kad jis apsisukęs galvotrūkčiais išlėkė iš kambario bei bėgo tol, kol atsidūrė šokančių porų spūstyje.

— Maestro, — murmėjo sukiodamas galvą į kairę ir į dešinę, o kai Gvidas staiga suėmė jį už parankės, puolė karštai įtikinėti mokytoją, jog jiems jau metas išeiti.

Kažkokia senyva moteris linkčiojo jam. Šalia stovintis žmogus aiškino, girdi markizė norinti su juo pašokti.

— Aš negaliu, — papurtė galvą vaikinas.

— Ne, gali, gali, — visai šalia nuskambėjo tylus Gvido balsas.

Tonijus pajuto maestro ranką ant juosmens.

— Prakeikimas, — sukuždėjo. — Aš noriu iš čia ištrūkti... jūs turite man padėti... pasiekti konservatoriją.

Bet jis jau lenkėsi tai senei, bučiavo ranką. Jos veidas buvo toks malonus, paženklintas buvusio grožio pėdsako, o ištiesta ranka atrodė be galo grakšti.

— Ne, maestro, — šnibždėjo jis tarsi kliedėdamas.

Moteris lengvai apsisuko ant baltų batelių kulnų. Kambarys skriejo ratu jam prieš akis. Kad tik nesutiktų tos šviesiaplaukės merginos! Jis išsikraustys iš proto, jei nepažįstamoji staiga pasirodys, vis dėlto jei tik galėtų jai paaiškinti...

Tačiau ką?

Kad jis nekaltas, kad ji nekalta.

Juodu stovėjo atsigręžę vienas į kitą, markizė ir jis. Driokstelėjo kadrilis, ir kažkaip stebuklingai Tonijus žengtelėjo į priekį, nusilenkė partnerei bei energingai pajudėjo išilgai ilgos porų linijos, lygiai taip, kaip darė tūkstančius kartų, bet vėl ir vėl tam tikrais momentais užmiršdamas, ką darąs.

Pasirodė Gvidas. Betgi kokios didelės jo akys, pernelyg didelės tokiam veidui!

Ir štai jis jau remiasi į Gvido ranką, kažkam kažką sako, atsiprašinėja, tikina turįs išeiti iš čia, turįs atsidurti savo kambaryje, savo nuosavame kambaryje arba jie privalą dabar užkopti ant kalno. Taip, užkopti ant kalno, juk čia vienintelis dalykas, kurio jis neįstengė sau leisti, tai buvo tiesiog nepakenčiama.

— Tu pavargai, — pasakė Gvidas.

— Ne, ne, ne, — papurtė galvą Tonijus.

Jis negalėjo niekam prisipažinti, bet mintis, jog niekada daugiau negalės atsigulti su moterimi, buvo nepakeliama. Jis norėjo rėkti, daužyti galvą į sieną. Kur ji, toji mergina? Jis niekada, nė akimirką netikėjo, kad Alesandras įstengtų taip pasielgti! Juk mama buvo tarsi vaikas, o Bepas... Neįtikėtina! O Kafarelis? Ką gi jis iš tiesų darydavo, kai likdavo vienas su jomis?

Gvidas padėjo berniukui įlipti į karietą.

— Aš noriu užkopti ant kalno! — įnirtingai kartojo Tonijus. — Palikite mane vieną! Aš noriu ten, aš žinau, ką darau!

Karieta judėjo. Tonijus matė virš galvos žvaigždes ir lapais apaugusias šakas, palinkusias taip žemai, lyg norėtų jį paliesti, jautė veidu šiltą brizą. Jeigu dabar būtų pagalvojęs apie Betiną, apie meiliai susipynusias jos rankas bei kojas, apie šilko švelnumo jos šlaunų odą, būtų pakvaišęs. „Uždrauskite man! Aš neįkelsiu ten kojos, kol... o tuomet...“

Jis užgriuvo ant Gvido. Juodu stovėjo prie konservatorijos vartų, ir Tonijus pasakė:

— Aš noriu numirti.

„Geriau jau mirti, nei atskleisti tau savo skausmą“.

Tuomet jis vėl išgirdo tėvo balsą: „Elkis kaip vyras“.

Lipdamas laiptais į savo kambarį, Tonijus jau nieko nebejautė. 4

Dabar, kai Gvidas matydavo, jog Tonijus pernelyg pavargęs ir negali dirbti, sugalvodavo jam kokį nors atlygį. Arba juodu važiuodavo į operą, arba Tonijus gaudavo iš jo paprastų arijų, kuriomis galėdavo mėgautis savo malonumui. Apmulkinti Gvidą buvo neįmanoma. Jis žinojo, kada mokiniui iš tiesų reikia poilsio. Sykį ankstyvą vakarą, kai Tonijų apėmė itin niūri nuotaika, Gvidas išsivedė vaikiną iš klasės ir palydėjo į konservatorijos teatrą.

— Sėskis čia. Žiūrėk bei klausykis, — pratarė palikdamas mokinį galinėje eilėje, kur šis pagaliau galėjo ištiesti maudžiančias kojas.

Tonijų ir anksčiau gerokai intrigavo iš šios salės sklindantys garsai.

Dabar pasijuto maloniai nustebęs, kai pamatė čia tikrą nediduką teatrą, prabangų kaip Venecijos rūmuose.

Buvo čia ir ložių aukštas, dengiamas smaragdų žalumos užuolaidų, o arka viršum scenos žėrėjo paauksuotais ornamentais bei angeliukais.

Orkestro duobėje tilpo maždaug dvidešimt penki muzikantai (šis skaičius kėlė pagarbą, juk kartais net ir didžiajame operos teatre orkestrą sudarydavo ne daugiau). Visi jie dabar repetavo kiekvienas sau, nekreipdami dėmesio nei į gamas dainuojančius dainininkus, nei į kompozitorių — studentą Loretį, susirūpinusį dėl to, kad nespės parengti spektaklio iki pirmojo pasirodymo, įvyksiančio po dviejų savaičių.

Išgirdęs Lorečio rypavimą, Gvidas stabtelėjo prie durų, trumpai nusijuokė ir pasakė Tonijui, jog viskas vyksta sklandžiai.

Tonijus tarytum pabudo iš miego, nes ant lentos, kur puikavosi kreida surašyti atlikėjai, pamatė Domeniko vardą, to dailaus berniuko — ne berniuko, o silfo — kurį pastaruoju metu pastebėdavo tik per vakarienę prie stalo.

Kiekvieną kartą pagalvojęs apie šią salę arba apie būsimąjį vaidinimą, jis prisimindavo Domeniką.

Ir štai kompozitorius paprašė visų dėmesio.

Pertrauka baigėsi, ir po keleto minučių teatre įsiviešpatavo tyla. O po akimirkos muzikantai užgrojo uvertiūrą.

Tonijų pribloškė garso spalvingumas. Šie jauni muzikantai grojo geriau už Venecijoje girdėtus profesionalus, o kai scenoje pasirodė pirmieji dainininkai, jis suprato, jog konservatorijos studentai pasirengę pasirodyti bet kurioje Europos scenoje.

Neapolis, be jokios abejonės, buvo visų pripažinta muzikinė Italijos sostinė, nors venecijiečiai paprastai šaipydavosi, išgirdę ką nors panašaus. Ir tą akimirką, jusdamas malonią ramybę, klausydamasis nuostabios, gyvybingos muzikos, Tonijus pagalvojo: „Neapolis — mano miestas“.

Jis jautė didžiulį palengvėjimą. Po tiekos stovėjimo valandų įskaudusias kojas užliejo beveik malonus sunkumas. Ir palinkęs prie užapvalinto, raižiniais puošto ir žaliu aksomu aptraukto priekyje stovinčio krėslo atlošo, vaikinas apsikabino jį rankomis bei pasidėjo smakrą.

Pasirodė Domenikas. Ir nors berniukas vilkėjo paprastą juodą tuniką, apjuostą raudona juosta, jis tarytum pavirto moterimi, kurios vaidmenį atliko. Kiekvienas lengvas jo judesys dvelkė grakštumu, dėl ko Tonijus staiga susinervino ir įsitempė.

Bet tuomet jį užvaldė Domeniko balsas. Aukštas, tyras, be menkiausių falceto požymių. Šio soprano diapazonas buvo išties fenomenalus, o sklandi garsų jungimo maniera privertė Tonijų susigėsti dėl apgailėtino savojo accentus atlikimo.

— Tokiam balsui negali likti abejingas, — iškvėpė jis, kai Domenikas baigė dainuoti ir pasitraukė.

Bet kadangi vyko tik repeticija, dainininkas neišėjo, o liko stovėti scenos pakraštyje, sustingęs tokia grakščia poza, tarytum atsirėmęs į orą. Ūmai jo žvilgsnis perskrodė salę ir įsmigo į Tonijų.

Tonijus taip įsistebeilijo į kampuotą berniuko figūrėlę, įdubusius skruostus ir gilias juodas akis, jog nė nepastebėjo, kaip kažkas prisiartino.

Netikėtai žmogaus šešėlis užstojo šviesą. Jis pakėlė galvą, vos tik nutilo muzika ir teatre įsivyravo tyla.

Priešais stovėjo Lorencas — kastratas, kuriam prieš mėnesį bakstelėjo peiliu už tai, kad tyčiojosi iš jo.

Tonijus suakmenėjo.

Paskui lėtai atsistojo. Žvilgsnis atsargiai slystelėjo vaikinu, kuris buvo aukštesnio ūgio už Tonijų. Tamsaus gymio, juodaplaukis, grubokos išorės. Beje, jo, kaip ir daugelio kitų kastratų, skruostai švietė raudoniu, nors veidas buvo gan neišraiškingas.

Jis neatplėšdamas akių spoksojo į Tonijų. Repeticija nutrūko.

Tonijus neturėjo jokio ginklo. Nepaisant to, linktelėjo Lorencui ir lėtai pakėlė ranką prie diržo, lyg norėtų išsitraukti špagą. O paskui vėl nuleido, tarytum ketintų kyštelėti po tunika ir išsiimti durklą. Judesys buvo tikslus, apskaičiuotas.

Bet berniukas tarsi nieko nepastebėjo. Įsitempęs kaip styga, sugniaužęs prie kūno priglaustų rankų kumščius, į Tonijaus linktelėjimą jis atsakė kreivu šypsniu.

Mažame teatre nesigirdėjo nė vieno garso.

Ir tuomet Lorencas atsargiai atsitraukęs atgal apsisuko bei išėjo.

Tonijus liko susimąstęs stovėti. Jis tikėjosi sulauksiąs išpuolio. Bet padėtis buvo blogesnė. Lorencas ketino jį užmušti.

Tą patį vakarą, Gvidui leidus, Tonijus išvyko iš konservatorijos į miestą parsigabenti spynų meistro ir įsistatė į kambario duris užraktą. Nuo šiol visada nešiojosi už diržo užkištą durklą ir, kur beeitų, niekada neprarado budrumo. Naktį kopdamas laiptais nuolat sustodavo, įsiklausydamas bei įsižiūrėdamas į tamsą.

Tačiau baimės nejautė. O supratęs priežastį nuraudo. Jis nebijojo Lorenco, nes šis buvo tik kastratas!

Vaikinas krestelėjo galvą, kad prašviesėtų mintys. Nejaugi kaip tik to ir tikėjosi Karlas? Kad Tonijus taps nepavojingu išdariu?

Staiga taip suskaudo smilkinius, jog norėjosi suspausti galvą delnais. Jis nežinojo, kaip jį paveiks metai ir kaip jau paveikė tą tamsiaplaukį berniuką, kuriam taip beatodairiškai smogė peiliu, kai jautėsi it į kampą įvarytas žvėris. Bet ar jis galėjo tikėtis iš jo mažiau, nei tikėjosi iš savęs?

Laikas slinko, ir vaikinas suvokė netgi norįs, kad Lorencas jį užpultų. Įdomu, kaip viskas įvyks?

Galvodamas apie tai, jautė keistą jaudulį, ypač prisimindamas momentus, kai savo jėgą priešpastatė kitų jėgai, bet ne tuos smūgius, kurie parbloškė jį Flovige, o momentą, kada bemaž visai išsivadavo. O paskui, nuvijęs bereikalingus prisiminimus, šaltai, abejingai pagalvojo: „Kai taip nutiks, aš būsiu pasirengęs.“

Bet artimiausiomis savaitėmis nieko nenutiko, tik Lorencas pakeitė savo vietą prie bendro stalo, kad Tonijus galėtų matyti grėsmingą jo šypseną.

Gvido pamokos vyko visuomet pagal tą patį įprastą modelį, periodiškai pražysdamos nuostabiomis mažutėmis pergalėmis. Gvidas elgėsi dar šalčiau nei visada, tačiau vis dažniau kur nors veždavosi Tonijų vakarais.

Juodu lankėsi komiškose operose, kurios Tonijui patiko labiau, nei tikėjosi (kadangi jose retai dalyvaudavo dainininkai kastratai), ir tos pačios tragiškos operos spektakliuose švento Bartolomėjaus teatre.

Tačiau po to pirmojo karto Tonijus nebelydėdavo Gvido į puotas bei kviestinius vakarus. Priežasčių maestro taip ir neatspėjo. Atrodė dėl to šiek tiek nusiminęs. Jis šaltai tvirtino, girdi tokios pramogos Tonijui išeitų į naudą. Bet šis atsakydavo esąs pavargęs arba kad jam naudingiau būsią pasimokyti. Gvidas gūžtelėjęs pečiais nusileisdavo.

Tokių mažų ginčų metu Tonijų mušdavo karštis ir krėsdavo šaltis. Tereikėjo pagalvoti apie gausybę moterų, besisukiojančių tokiose puotose, ir jį išsyk imdavo smaugti baimė. O paskui nejučia pradėdavo galvoti apie Betiną gondoloje. Prisiminimas iškildavo taip ryškiai, jog bemaž jausdavo valties supimą, vandens kvapą, kvėpuodavo Venecijos oru ir vėl patirdavo mažo, plaukuoto plyšelio tarp Betinos kojų drėgmę bei šilumą, neįtikėtinai šilkinę odą vidinėje šlaunų pusėje, kur kartais priglusdavo skruostu.

Tokiais momentais jis patylom ištiesdavo nugarą ir žvelgdavo pro karietos langą, tarsi skendėdavo filosofiniuose apmąstymuose.

Sykį naktį grįždamas iš teatro Tonijus pagalvojo tarp konservatorijos sienų niekada nebūsiąs visiškai saugus. Turint omeny, jog Lorencas kaskart pasitikdavo jį grėsmingai šypsodamasis, beliko stebėtis, kad tokia mintis nedingtelėjo gerokai anksčiau.

Vis dėlto tie vakarai Tonijui reiškė be galo daug. Jis mylėjo neapolietišką teatrą, visi spektaklių niuansai jam buvo svarbūs. Kartais po kelių vyno taurių jis tapdavo gan šnekus, ir juodu su Gvidu įsikarščiavę nuolatos pertraukinėdavo vienas kitą.

Bet kartais Tonijų persmelkdavo gluminantis įvykių keistumo suvokimas. Judviejų su Gvidu bendravimas dažniausiai panėšėjo į priešpriešą. Tonijus išlikdavo tiek pat išdidus, kiek Gvidas — paniuręs.

Vieną naktį juodu važiavo atviru ekipažu palei jūrą jusdami šiltą, druskingą orą, Gvidas atkimšo nusipirktą vyno butelį, o žvaigždės giedrame danguje, rodos, kybojo itin žemai ir žėrėjo ypač skaisčiai... Staiga Tonijus suprato nebegalįs kęsti tarp jų tvyrančio šaltumo. Jis žiūrėjo į Gvido profilį baltų putų fone ir galvojo: „Šis grubus tironas nelengvą mano gyvenimą paverčia dar sunkesniu, nors vos keliais pagyrimo žodžiais galėtų jį palengvinti. Bet tuo pat metu regiu prieš save dailiai pasipuošusį senjorą, kalbantį su manimi taip, lyg būtume svetainėje besišnekučiuojantys geri bičiuliai. Gvidas — tai du skirtingi žmonės.“ Tonijus atsiduso.

O maestro, atrodo, nesuprato, apie ką galvoja mokinys. Tyliu balsu jis pasakojo vaikinui apie nuo džiovos mirštantį talentingą kompozitorių Pergolezį, kuris taip ir neatsigavo po to, kai buvo išjuoktas Romoje per savo pirmosios operos premjerą.

— Romos publika — blogiausia iš visų, — atsiduso Gvidas.

O paskui pažvelgė į jūrą, tarsi pametęs mintį. Bet po kurio laiko papasakojo, kaip Pergolezis, jo bendraamžis, prieš daugelį metų įstojo į Jėzaus Kristaus vargšų vaikų konservatoriją. Ir jeigu jis pats, Gvidas, reikiamu laiku būtų pasinėręs į muzikos kūrybą, dabar jam, ko gero, nebereikėtų nerimauti dėl Romos publikos.

— O kodėl jūs nesigilinote į kūrybą? — paklausė Tonijus.

— Aš tapau dainininku, — burbtelėjo Gvidas.

Tada Tonijus prisiminė ugningą maestro Kavalos kalbą, pasakytą tą pačią naktį, kai jis kopė į kalną. Vaikinas susigėdo dėl to, kad ją užmiršo. Jis tiek daug galvojo apie save, savo skausmą, savo pasveikimą, mažas savo pergales, jog beveik niekada nesusimąstydavo apie visuomet šalia esantį žmogų. „Gal kaip tik todėl jis manęs nekenčia?“

— Ta muzika, kurią dažnai duodate man... Juk ji jūsų, taip? — paklausė Tonijus. — Ji tiesiog nuostabi!

— Tu neturi teisės vertinti mano muzikos! — staiga supyko Gvidas. — Aš pasakysiu tau, ar muzika yra gera ir ar gerai tu dainuoji!

Tonijus pajuto apmaudą. Jis gerokai siurbtelėjo vyno, o paskui be perspėjimo impulsyviai apkabino Gvidą.

Maestro įtūžęs grubiai jį atstūmė.

Bet Tonijus juokdamasis gūžtelėjo pečiais.

— Sykį jūs mane apkabinote, ne, dusyk, pamenate, — pasakė jis. — Taigi ir aš noriu kartais jus apkabinti...

— Kurių galų! — užriaumojo Gvidas.

Jis išplėšė butelį Tonijui iš rankų ir gurkštelėjo vyno.

— Todėl, kad aš nejaučiu jums paniekos, kaip kad jūs niekinate mane. Mano asmenybė nėra tokia susidvejinusi.

— Niekinu tave? — suniurzgė Gvidas. — Asmeniškai tu man apskritai nerūpi! Mane domina tik tavo balsas! Ar tu patenkintas?

Atsišliejęs į odinės sėdynės atlošą, Tonijus nukreipė žvilgsnį į dangų. Nuotaika galutinai sugedo. „Kas man darbo, ką jaučia šitas storžievis? Kodėl privalau jį mylėti? Kodėl negaliu tiesiog imti tai, ką jis man duoda?..“ Paskui vaikinas pajuto drebulį, perspėjantį apie atslenkantį seną skausmą, ir norėdamas užsimiršti pradėjo galvoti apie ką tik girdėtą operą, apie įvairias smulkias muzikines problemas, apie bet ką, kad tik negalvotų apie vienatvę, kurią staiga pajuto. Akimirką pasirodė, jog jo gyvenime apskritai niekada nebuvo didžiulio namo Venecijoje, kur gyveno su tėvu, motina bei mokytojais, sudariusiais tokią svarbią jo gyvenimo dalį, ir... Buvo tik Neapolis, ši jūra, šitie dabartiniai jo namai.

Po poros dienų, baigiantis itin nesėkmingai kaitriai dienai, Gvidas pranešė Tonijui, jog šis galėsiąs sudainuoti nedidelę partiją konservatorijos operos chore.

— Bet juk opera įvyks jau rytoj vakare! — išsigando Tonijus, kartu pašokdamas iš džiaugsmo.

— Tau reikės sudainuoti tik dvi eilutes pabaigoje, — nuramino Gvidas. — Išmoksi per sekundę. Tau bus naudinga jau dabar išmėginti save scenoje.

Tonijus nė svajoti nedrįso, kad viskas nutiks taip greitai.

Atsidūręs užkulisiuose, nesitvėrė savam kailyje, nespėdamas sužiūrėti visko, kas dedasi aplinkui. Dirsčiojo į grimo kambarius, kur ant staliukų stovėjo pudrinės bei skaistalų indeliai, pagarbiai ir baimingai žvelgė į didžiulę dažytų arkų eilę, lėtai virvėmis keliamą į juodą tuštumą viršum scenos, o paskui be garso leidžiamą žemyn. Didžiulėje erdvėje už galinės uždangos gulėjo sukrautos kitų operų dekoracijos, primenančios Tonijui begalinį painų labirintą. Jis aptiko auksinę karietą, nusagstytą popierinėmis gėlėmis, ir perregimus audinius, ant kurių matėsi vos pastebimi žvaigždžių bei debesų pėdsakai.

Pro šalį bėgiojo berniukai, nešini špagomis, aukso spalvos kartoninėmis urnomis, pilnomis popierinių lapų.

Ir vos prasidėjus repeticijai Tonijus apstulbo matydamas, kaip iš chaoso atsirado harmonija, prieš akis nukirbėjo atlikėjų virtinė, orkestras energingai driokstelėjo akompanimentą, viena nuostabi arija keitė kitą, o balsai stulbino virtuoziškumu.

Kitą dieną, neįstengdamas įveikti jaudulio, jis vos begalėjo sutelkti dėmesį į savo pratimus, kol pagaliau Gvidas paliko tik tas dvi eilutes, kurias reikėjo sudainuoti chore.

Tik likus valandai iki uždangos pakėlimo, Tonijus pamatė visus atlikėjus su teatro kostiumais.

Publika jau rinkosi. Pro vartus viena po kitos važiavo karietos. Koridoriuose girdėjosi linksmi balsai, visur degė žvakės, šventiškai sušildančios pastatą, atgaivinančios nišas ir užkaborius, kuriuos paprastai slėpdavo vakaro sutemos. Didžiojoje svetainėje susirinko vietinė diduomenė, atvykusi pasižiūrėti ateityje išgarsėsiančių dainininkų bei kompozitorių pasirodymo.

Tonijus nuskubėjo į užkulisius, ir tuomet kažkas jį sustabdė. Jam teko kareivio vaidmuo, todėl vilkėjo vieną iš spalvingiausių savo venecijietiškų švarkų — raudoną, siuvinėtą auksu, papuoštą juostele, pagal praėjusio šimtmečio madą besileidžiančią nuo peties iki špagos rankenos.

— Sėskis čionai, — išgirdo jis moterišką balsą ir pamatė prie sienos mažą stalelį su veidrodžiu.

Tuojau pat ant jo pabiro tiek pudros, jog juodi plaukai įgavo baltą spalvą. Jis krūptelėjo, kai vikrios rankos palietė veidą, ir kaip pakerėtas įsistebeilijo į savo atvaizdą, grimavimui pasibaigus.

Storai juodai apvedžiotos nuosavos akys kartu ir linksmino, ir erzino.

Tačiau visi veidai aplinkui buvo tokie pat išdažyti.

Dirstelėjęs pro plyšelį scenos pakraštyje, Tonijus pamatė, jog ložės jau pilnos: visur vien balti perukai, brangenybės, žvilgantis atlasas ir tafta. Tonijus atšlijo apimtas nesuprantamo jaudulio, pasijutęs keistai pažeidžiamas.

Negali būti, kad jis pasirodys šioje scenoje priešais visus tuos vyrus bei moteris, kurie vos prieš šešis mėnesius... Jis sustojo ir užsimerkė. Reikia įsakyti rankoms bei kojoms nevirpėti, liepti širdžiai taip pašėlusiai nesidaužyti! Bet ašarų sutramdyti jam nepavyko.

Gerai, kad jį tuojau pat įtraukė veiklos sūkurys, siautėjantis už uždangos. Veidrodyje tolėliau jis pamatė berniuką — save, iš pažiūros tokį nekaltą, jauną, tokiu pat romiu veidu, kaip tų vyrų baltais perukais, kurie žvelgė į jį iš portretų. Ir vos jo lūpas palietė šypsena, vidinis skausmas išgaravo, tarsi paklusęs komandai. „Turbūt kaskart, — pagalvojo jis, — bus vis lengviau.“

Tonijui išties patiko viskas, kas dėjosi aplink. Ir jeigu tam tikrais momentais pajusdavo pažeminimą, šis jausmas panėšėjo tik į prislopintą bosinės stygos garsą gražesnės, galingesnės muzikos fone. Jis palietė pripudruotą veidą, paskutinį kartą žvilgtelėjo į savo atspindį tolimame veidrodyje, nusišypsojo plačiau bei ramiau nei pirmą kartą, o paskui nukreipė žvilgsnį į šalį.

Maestro Kavala šmurkštelėjo į užkulisius ir abiem rankom apkabino ką tik pasirodžiusią jauną deivę ant nugaros krintančiomis baltomis garbanomis, porcelianine oda, šiek tiek parausvintais skruostais, tokią trapią bei nuostabią, jog pažvelgus į ją Tonijui užgniaužė kvapą.

Rodos, ištisą amžinybę jis žiūrėjo į šią prašmatnią lėlę, kol nustėręs susiprotėjo, jog scenoje negalėjo pasirodyti moteris. Čia buvo Domenikas!

Maestro Kavala davė jam paskutiniuosius nurodymus. Tamsios Domeniko akys slystelėjo į šalį ir šiek tiek išsiplėtė pastebėjusios Tonijų. Rausvos lūpos tuo pat metu be galo dailiai išlinko.

Bet nustėręs Tonijus neįstengė atsakyti nė menkiausiu judesiu. Tik išpūtęs akis žiūrėjo į liekną liemenį, rožinius raukčius, kurie vis platėjo artėdami prie krūtinės, ir vos pastebimą mažą duobutę tarp rausvo kaspino suspaustų nuostabių iškilumų. „Tai neįmanoma!“ — tvinkčiojo galvoje mintis.

Ir tada, abiem rankom suėmęs pūstus balto atlaso sijonus, Domenikas, nušnarėjęs pro maestro, visų akivaizdoje pabučiavo Tonijų į skruostą. Šis atšoko lyg nudegintas. Visi nusijuokė.

— Na, pakaks! — sudraudė maestro.

Domeniko negalėjai atskirti nuo moters! Nepaprastai grakščiai bei žaismingai apsisukęs, jis kimiu, bet švelniu balsu sukuždėjo, esą tiesiog įsijautęs į vaidmenį, nes juk turės virsti moterimi scenoje. Ir vėl visuotinis juokas.

Bet Tonijus jau atsitraukė į tamsą. Scenon nusileido pirmasis dažytų arkų rinkinys. Didžioji dalis veiksmo turėjo vykti klasikiniame sode, nors įvykiai, rodos, rutuliojosi senovės Graikijos kaime, o visos tos būtybės su perukais ir švarkais vaizdavo kaimo gyventojus.

Džiovanis, Pjeras bei kiti kastratai, atliekantys spektaklyje pagrindines partijas, užėmė savo vietas prie išėjimo, o tarnai įnirtingai purtė pudrą nuo jų drabužių.

Kažkas pasakė, girdi Lorečiui labai pasisekė: atvyko grafienė, ir jeigu viskas klostysis bent perpus taip, kaip turėtų, tuomet jau kitais metais jis rašys švento Bartolomėjaus teatrui.

Loretis pasirodė už uždangos, dar sykį perspėjo Domeniką, kad laiku įstotų, ir dainininkas grakščiai linktelėjo.

Loretis grįžo prie klavesino. Salėje užgeso šviesos, liko degti tik kelios ilgos vaškinės žvakės skirtinguose salės kampuose stovinčių tarnų rankose. Užkulisiuose kažkas užkliuvo už dekoracijos, bet paskui sušiugždėjo uždanga, ir orkestras užgrojo taip audringai bei puikiai, kaip sugeba tik rinktiniai karališkojo teatro muzikantai.

Ši naktis tęsėsi ir tęsėsi, pilna pačių įvairiausių nutikimų, vėl ir vėl rampos šviesoje besikartojančio nuostabaus veiksmo stebuklų, kur publikos akivaizdoje neprilygstamai dainavo mažas talentingų berniukų ansamblis. Garsai kilo į dangų bei krito žemyn skambančiu kriokliu, o viršum visų pleveno Domeniko balsas, tarsi dieviška fleita stebuklingame miške. Rampos šviesos gaubė jį antgamtiška šviesa, jis judėjo scenoje neįtikėtinai gracingai ir kartkartėmis apdovanodavo Tonijų spinduliuojančia šypsena.

Tonijaus galva jau plyšte plyšo tuo metu, kai pats išėjo į sceną, užvaldytas begalinio susijaudinimo, iki kaulų smegenų pajuto, jog ir jis tapo šios nuostabios iliuzijos dalimi. Jis girdėjo, kaip jo balsą sustiprina aplinkiniai balsai, o ten, kur turėjo sėdėti publika, matydamas tik vos pastebimą mirguliavimą, juto neregimą jos buvimą visur.

Po finalo pratrūkę aplodismentai priminė griaustinį.

Vargu ar dar kažkas galėjo labiau padėti dainininkams pajusti visus jungiantį pakilimą, nei susiėmimas už rankų priešais uždangą. Jie vis lankstėsi ir lankstėsi. Kažkas šnipštelėjo, esą Domenikui šlovė jau garantuota, nes sudainavęs geriau už visus, dainuojančius Neapolio scenose. „O jau Loretis! Jūs tik pažvelkite į jį!“

Maestro Kavala prasispraudė už uždangos ir pradėjo paeiliui glebėsčiuoti visus savo mokinius, kol pasiekė Domeniką. Tada apsimetė, neva nori pliaukštelėti šitai gražuolei, sukeldamas kimaus juoko protrūkį.

Maestro pasakė, jog jie visi iki vieno pakviesti pas grafienę. Suėmęs Tonijų už pečių, išbučiavo į abu skruostus, nuvalydamas truputį pudros, ir tarė:

— Matai, dabar scenos nuodai pateko į tavo kraują, ir jau niekada neišsigydysi šios ligos!

Tonijus nusišypsojo. Aplodismentai vis dar skambėjo ausyse.

Jis žinojo, kad neturi, negali važiuoti kartu su visais į grafienės namus.

Akimirksnį atrodė, jog nepavyks to išvengti. Tonijus nustebo, kiek daug žmonių norėjo, kad jis važiuotų drauge.

— Tu turi važiuoti, — neatlyžo Pjeras ir šnipštelėjo, kad Lorenco ten nebus.

Bet Tonijus, pakeliui atkabindamas žydrą juostą nuo špagos, nuskubėjo šalin, į sodą, kur vedė durys tiesiai nuo scenos. Tuomet kažkas pamojo jam, kviesdamas į grimo kambarį. Ten buvo ganėtinai tamsu, ir jis nejučia pasičiupinėjo durklą.

— Nagi, eikš vidun! — vėl pasigirdo šnabždesys.

Ir Tonijus žengtelėjo į priekį, pastumdamas duris kairės rankos pirštais.

Šalia didžiulio stovinčio veidrodžio degė žvakė. Visur ant kablių kybojo kostiumai, ant medinių formų pūpsojo perukai, mėtėsi krūvos batų. Pašaukė jį ne kas kitas, o Domenikas, kuris skubiai uždarė duris ir užstūmė skląstį.

Tonijus neatitraukė pirštų nuo durklo koto. Bet netrukus pamatė, jog kambaryje daugiau nieko nėra.

— Turiu eiti, — pratarė nusukdamas akis nuo mažutės odos raukšlės, sukuriančios tobulą moteriškos krūtinės iliuziją.

Domenikas laukė Tonijaus prie durų, prieblandoje jo veidas atrodė švytintis ir švelnus. Kai nusišypsojo, duobutės ant skruostų pagilėjo, šviesa sumirguliavo ant skruostikaulių, o kai prabilo, kimus, glostantis jo balsas priklausė moteriai.

— Nebijok jo, — sušnibždėjo berniukas.

Tonijus nejučia atsitraukė. Širdis krūtinėje daužėsi kaip pašėlusi.

— Nebijoti ko? — paklausė.

— Lorenco, suprantama, — atsiliepė kimus aksominis balsas. — Aš neleisiu, kad jis tau pakenktų.

— Nesiartink prie manęs! — šiurkščiai ištarė Tonijus. Ir atsitraukė dar per žingsnį.

Bet Domenikas tik nusišypsojo, jo galva šiek tiek pasviro į kairę, balti pripudruoti plaukai nusidriekė per petį ir užkrito ant iškilios krūties.

— Vadinasi, tu bijai manęs?

Tonijus sutrikęs nusuko akis.

— Aš turiu iš čia išeiti, — pasakė jis.

Domenikas gundomai atsiduso. O paskui netikėtai abiem rankom apsikabino Tonijų, prisispausdamas visais krūtinės raukiniais. Tonijus netvirtai žengė atatupstas ir atsidūrė jau prie veidrodžio. Jis ištiesė ranką atgal, mėgindamas užčiuopti stiklą, ir vėl nuleido ranką, kad išlaikytų pusiausvyrą.

— Tu bijai manęs, — šnibždėjo Domenikas.

— Aš nesuprantu, ko tu nori! — tvirtino Tonijus.

— Ak, užtat aš žinau, ko nori tu! Kodėl tu to bijai?

Tonijus norėjo papurtyti galvą, bet tuomet pažvelgė Domenikui į akis. Atrodė tiesiog neįtikėtina, jog po šiuo žavingu apvalkalu esama vyriškumo. O kai pamatė drėgnas, pravertas lūpas, artėjančias prie jo, užsimerkė, stengdamasis atsitraukti. Žinoma, jis galėjo vienu kumščio smūgiu nublokšti šitą būtybę ant grindų, tačiau traukėsi, tarsi baimintųsi sudegti vietoje.

Jis pajuto, kaip Domenikas prisispaudžia visu kūnu, pajuto jo šlaunies išlinkimą po atlaso sijonu, pamatė, kaip berniuko ranka artėjo prie priešakinio jo bridžių krašto.

Pirmiausia kilo mintis pliaukštelėti per šią ranką. Bet tuomet berniuko veidas palietė jo veidą, jo blakstienos skruostą pakuteno tuo pačiu momentu, kai Domeniko ranka surado jo vyrišką organą ir glostinėdama privertė atgyti.

Tonijus patyrė tokį sukrėtimą, jog vos nesudavė tai būtybei.

Tačiau, užuot sudavęs, vėl užsimerkė. O kai Domenikas jį pabučiavo, pajuto bundančią aistrą. Tuo metu įžūlioji ranka surado audinyje spragą ir išleido į laisvę jo organą. Berniukas trumpai riktelėjo dirstelėjęs į jo ilgį, o paskui vėl pakėlęs veidą įniko Tonijų bučiuoti, grubiai praskirdamas lūpas, ištraukdamas iš jo kvapą, įliedamas savojo, o tuo metu jo rankos suteikė tvirtą formą tam, ką taip stipriai laikė.

Tonijus pats nepastebėjo, kaip jo ranka įsigavo po Domeniko suknele, tačiau kai užčiuopė ten mažą tvirtą organą, išsyk atšoko, lyg nudeginta, o Domenikas vėl jį pabučiavo.

Vieną akimirką abu suklupo, o tada Domenikas atsigulė po Tonijumi ant akmeninių grindų ir pasiūlė save veidu į viršų, kaip moteris.

Ten buvo ankšta, ak, kaip ankšta, ir taip priminė moterį, bet kur kas labiau ankšta pačioje pradžioje ir taip grubu, jog jis sugriežė dantimis bei šiurpiai sudejavo. Jis smūgiavo vis stipriau ir stipriau, kol pasiekė orgazmą bei visas virpėdamas atsivertė ant grindų.

Nė pats nepastebėjo, kaip nuslinko į šalį, bet štai pasirodė, jog jau sėdi prie veidrodžio ir stebi merginą ant grindų, kaip ji tingiai, grakščiai atsikelia bei atsistoja šalia.

Apstulbęs Tonijus neįstengė nė kalbėti. Viskas nutiko taip greitai ir taip panėšėjo į anksčiau patirtus išgyvenimus, be menkiausio skirtumo! Apėmė nesąmoningas noras atsistoti, sugriebti tą figūrėlę bei apiberti bučiniais, suvalgyti bučiniais.

Ir dar nuplėšti nuo krūtinės tą raudoną kaspinėlį bei pažiūrėti, kas yra po juo!

Bet Domenikas jau segiojosi suknelę. Ši nukrito jam prie kojų. Pamatęs plonyčius apatinius marškinėlius, Tonijus krūptelėjo. Bet marškinėliai irgi nukrito ant grindų, o didelis baltas perukas buvo nuimtas bei padėtas į šalį, ir Domenikas krestelėjo drėgnas juodas garbanas, išlaisvindamas jas gan vyrišku judesiu.

Tonijus įsistebeilijo į jį išplėstomis akimis. Šis kūnas nebuvo moters, tikrai ne, bet jis nebuvo ir vyro kūnas.

Krūtinė buvo plokščia, tik plaučių dydis suteikė jai apvalumo, o oda, kaip ir visur, atrodė nepaprastai graži. Jo trumpas, bet gan storas bei tvirtas penis akivaizdžiai troško gauti tai, ką galėjo gauti. Bet keisčiausia, kad tamsūs plaukeliai aplinkui augo kaip ant moters kūno, ne pakrikai kilo pilvu į viršų, o sudarė apversto trikampio formą, tarytum skustuvu išlyginta viršutine linija, neįtikėtinai panašia į moters.

Visas Domeniko kūnas jaudino Tonijų: nuostabi oda, liaunos, grakščios kojos, dailus veidas su grimo likučiais ir vešlūs tamsūs plaukai, krintantys ant nugaros, panašūs į tų didelių marmurinių angelų.

Ir štai ši nežemiška būtybė atsiklaupė.

Tonijus nusisuko.

— Manai, aš noriu iš tavęs to, ko tu negali man duoti? — sušnibždėjo Domenikas. — Paimk mane dar kartą, ir šįsyk ant kietų grindų, kad po manimi tebūtų tik tavo ranka, — pasakė jis ir atsigulė veidu į grindis, prisitraukdamas Tonijų iš viršaus.

Tonijus atsitiesė bei pažvelgė žemyn, į mažus sėdmenis. Užliejo prisiminimas apie tą stangrią angą ir šilumą jos viduje. Ir nė pats nepajuto, kaip užsiropštė ant pliko kūno, pajusdamas jo nuogumą pro grubų savo drabužių audinį, suleido dantis į švelnų kaklą, kai Domenikas prisitraukė dešinę jo ranką po glotniu savo pilvu bei įdėjo į delną savo storą, tvirtą penį.

Tonijus jautė, kaip įsitempia jo kūnas. Jis gaudė kvapą. Dabar vėl atsidūrė berniuko viduje ir jojo ant jo, atlikdamas vieną įnirtingą stūmį po kito. Jis tvirtai laikė partnerio penį, spaudė jį, trūkčiojo, lyg norėtų nutraukti, o berniukas vaitojo ant šaltų grindų, ir kai Tonijus pasiekė pasitenkinimo viršūnę, pajuto, jog ir Domenikas po juo sukrūpčiojo, patirdamas orgazmą.

Tonijus atsivertė į šalį ir visiškai nusikamavęs atsigulė ant nugaros.

Kai atsimerkė, Domenikas stovėjo šalia jau apsirengęs, ant peties užsimetęs raudoną apsiaustą.

— Nagi, kelkis, juk mus kviečia! — nusišypsojo jis. — O tau dar reikia nusivalyti grimą!

Tonijus jo beveik nesiklausė. Atrodė, lyg regėtų moterį vyriškais drabužiais. Pasirėmęs alkūne, Tonijus pakilo ir pamėgino kažką pasakyti, bet neįstengė.

Sumaišties galvoje negalėjai pavadinti apmąstymais, viduje sukilusių jausmų — laime. Tačiau patyrė patį didžiausią gyvenime palengvėjimą. Jis patylom padarė viską, ką patarė Domenikas.

Karietos tamsoje, kol važiavo iki grafienės Lamberti namų, stovinčių šalia kelio į Sorentą, jis be paliovos bučiavo Domeniką. O kai berniukas įkišo jam ranką į kelnes bei užčiuopė randą už penio, Tonijus susitvardė ir netrenkė jam. Susitvardė todėl, kad lengvai galėjo sutriuškinti Domeniką plikomis rankomis, nes jisai pats norėjo būti sutremptas, prislėgtas viso Tonijaus kūno svorio, troško atsiduoti — net čia, šioje besikratančioje karietoje.

O baigiantis šiai ilgai nakčiai, Tonijus vėl pamatė jauną šviesiaplaukę merginą, kurią anąsyk sutiko grafienės namuose, tuščiame valgomajame. Dabar ji neliūdėjo kaip tuomet. Atvirkščiai, šokdama juokėsi ir kalbėjosi su savo partneriu. Kai ji judėjo kilstelėdama išsyk visus savo žydrus sijonus, krestelėdama auksinius plaukus, nerūpestingai apibarstytus baltomis gėlytėmis, smailūs maži, meiliai apvalėjantys pečiai teikė jai linksmo, bemaž lengvabūdiško grakštumo.

Bet kai jų akys susitiko, Tonijus nusuko žvilgsnį. Kaip tik šią naktį, vienintelę iš visų naktų, jis nenorėjo čia matyti tos moters. Jis pamiršo, kad jos kaklas toks nuostabus arba kad jos krūtys taip žavingai pūpso viršum korsažo, ir dabar, matydamas liekną liemenį aptempusį melsvą audinį, nejučia sukando dantis. Atrodė, tarsi girdi jos balsą tarp daugybės kitų balsų. Bet ji kukliai nusuko žvilgsnį, lyg akimirksniui susimąsčius. Nepažįstamoji dabar atrodė taip pat, kaip ir aną sykį, bemaž liūdna, o Tonijų apėmė begalinis noras pasikalbėti su ja.

Jis tuojau pat vaizduotėje išvydo juodu esančius kur nors dviese ir save, aiškinantį jai, jog anaiptol nesąs grubus ar nejautrus, jog nieku gyvu nenorėjęs jos įžeisti. „Man neapsakomai pasisekė, — pagalvojo vaikinas, — nes dabar jau du žmonės trokštų keršto — Lorencas ir šitos merginos tėvas!“

Kaip tik tada, kai mintys pasuko pačia nemaloniausia linkme, jį susirado Domenikas, ir pamatęs dailų berniuko veidą visai arti, suvokęs, jog ši žavinga būtybė, kurios draugijos troško daugelis, priklauso jam, Tonijus vėl pajuto aistros antplūdį. Jis galėjo paimti Domeniką tiesiog čia. Pakako tik kokio nors tamsaus kambarėlio ir rizikos būti aptiktiems.

Bet prieš akis vėl ir vėl iškildavo šviesiaplaukė mergina.

Kartais matydavo ją sėdinčią ant kėdės kraštelio, droviai susidėjusią ant kelių rankas, rimtu, mąsliu veidu.

Tokiais momentais jos veide tarsi išryškėdavo vaikiškas nerūpestingumas, kurį pajuto jau ir anksčiau. Atrodė, galėjai ją pakelti bei išsinešti, o ji nė nesumanytų protestuoti. Vaikinas įsivaizdavo save taršantį šviesius jos plaukus, nubraukiantį nuo kaktos išsipešusias garbanėles. Regėjo, kaip plaukai krinta ant nuožulnių jos pečių, o jis juos patraukia, kad pabučiuotų kaklą. Šios mintys varė iš proto.

Bet štai po kurio laiko mergina pažvelgė jam tiesiai į akis. Tonijus tuo metu stovėjo ganėtinai toli nuo jos. Nejaugi šviesiaplaukė žinojo, jog jis visą šį laiką nenuleido nuo jos akių? Tonijus pamatė gilų nepažįstamosios akių mėlynumą, bet nenusisuko, o stovėjo kaip pakerėtas ir galvojo: „Dieve, geriau niekada nebūčiau jos sutikęs!“ 5

Kelias kitas savaites Tonijui dingojosi, jog Gvidas neabejotinai žino apie mažutę jo ir Domeniko „intrigą“, nors mokytojas to neparodė.

Mafeo elgėsi šaltai kaip visuomet, tačiau stulbinantis Tonijaus progreso greitis jį valdyte užvaldydavo, nepalikdamas laiko nepagrįstam grubumui. Ilgas valandas juodu pasinerdavo į darbą, o Tonijaus dienotvarkė tapo įtempta kaip absolvento.

Jis dainuodavo dvi valandas, o paskui dar dvi — priešais veidrodį, stebėdamas savo laikyseną, judesius, tarsi stovėtų scenoje, vėliau, po pietų, studijavo įvairius libretus, tobulino dikciją. Dar valandą dainuodavo. Tada imdavosi kontrapunkto bei improvizacijos. Privalėjo išmokti atkartoti bet kokią melodiją ir tinkamai ją ornamentuoti pagal savo skonį. Jis įnirtingai darbuodavosi prie lentos, paskui Gvidas ištaisydavo jo darbą ir galų gale leisdavo sudainuoti.

Dar valanda kompozicijos, ir diena baigdavosi dainavimu. O tarp visų užsiėmimų dar būdavo pertraukos, per kurias dainuodavo konservatorijos chore arba teatre ruošdavosi kitai operai, planuojamai parodyti vasaros pabaigoje.

Kartais dieną berniukai eidavo giedoti į bažnyčias arba dalyvaudavo procesijose.

Pirmą kartą, kai Tonijus savanoriškai atsistojo į kastratų gretą, poromis lėtai žingsniuojančią per gatves, patyrė tokį pat siaubą, kokio ir tikėjosi. Tam tikra jo sielos dalis — išdidi, pasmerkta amžinoms kančioms — negalėjo susitaikyti su tuo, kad jis eina pro žioplių minias, vilkėdamas kastrato kostiumą.

Bet kaskart, kai pavykdavo įveikti šį pažeminimą, jo valia sustiprėdavo. O kai prasiveržęs pro savo nuoskaudą ramiai apsižvalgydavo, atrasdavo vis naujus savosios dabarties aspektus. Jis matė nuostabos sklidinas ant šaligatvių stovinčių žmonių akis. Susirinkusieji žvelgė į vyresniuosius kastratus pagarbiai, įdėmiai klausydamiesi nušlifuotų jų balsų, įsidėmėdami veidus.

Viskas kartu — ir himnai, pasklindantys vasaros ore, ir pati bažnyčia, pilna šviesos bei aromato, — sustiprindavo jutimų spindesį. Ir galų gale, užliūliuotas minčių nuotrupų arba užlietas savojo atlikimo tobulumo, Tonijus pradėdavo jausti miglotą pasitenkinimą. Tose paauksuotose bažnyčiose, pilnose stebėtinai realistiškų marmurinių šventųjų statulų bei mirguliuojančių žvakių, jis pažino romios laimės akimirkas.

Bet vis dažniau aplankydavo mintis, jog Gvidas žino apie naktinius pasimatymus su Domeniku ir žiūri į juos nepalankiai.

Iš tiesų ir pats Tonijus nepritarė tokiam savo elgesiui. Kiekvieną naktį jis užlipdavo laiptais į savo kambarį ir kaskart ten aptikdavo Domeniką. Berniukas visuomet dvelkė gaiva bei ypatingu odekolonu, o palaidi jo plaukai krisdavo ant pečių. Jis miegodavo Tonijaus lovoje, o šiam atėjus nubusdavo. Domeniko kūnas degte degdavo, galėjai pamanyti, kad jis karščiuoja. Tačiau jį mušdavo aistros karštis. Domenikas siūlė Tonijui savo lūpas, nuogas kojas ir rankas, jam buvo vis vien, ką Tonijus jam padarys.

Judviejų sueitis visuomet būdavo grubi, iš šalies panaši į prievartos aktą, kartais vartojant atitinkamą leksiką, o kartais imituojant pasipriešinimą ir kovą. Tonijus nuplėšdavo Domeniko nėriniuotus marškinius bei bridžius, braukdavo rankomis per elastingą, švelnią it kūdikio odą. Paskui arba apsimestinai užplodavo Domenikui, arba priversdavo atsiklaupti, tarsi meldžiantis, ir paimdavo jį tokioje padėtyje.

Bet vėliau, po ilgų įkalbinėjimų, Domenikas jį įtraukė į kitą, dar saldesnę parengiamojo žaidimo formą. Atsigulęs Tonijui tarp kojų berniukas įnikdavo godžiai jį čiulpti, kartkartėmis vaitodamas, tarsi šis veiksmas — Tonijus neįstengė to suvokti — jį puikiausiai patenkintų.

Bet viskas visuomet baigdavosi išprievartavimu. Skverbdamasis į Domeniką be menkiausio rūpesčio ar švelnumo, Tonijus taip grubiai spausdavo ranka jo penį, tarsi norėtų nubausti partnerį išsyk dviem būdais.

Jam taip ir liko mįslė, kodėl Domenikui nereikėjo nieko daugiau, kodėl jis nieko nereikalavo bei visuomet atrodė patenkintas slaptais jų pasimatymais.

Ir dieną, dažniausiai kaitriomis siestos valandomis, irgi pasitaikydavo pašėlusių akimirkų, kai Domenikas įviliodavo jį į kokią nors tuščią klasę, o įprastai judviejų kovai pikantiškumo suteikdavo pavojaus bei slaptumo atmosfera. Tonijus niekaip negalėjo pasisotinti Domeniku — nei nuogu, nei apsirengusiu; nė nežinojo, kuriuo būdu patiria didesnį pasitenkinimą, kurį nuolat sustiprindavo jausmas, jog Domenikas — moteris. Kartą ar du, įaudrintas mylimojo veido tobulumo, nuostabių jo bruožų ir iškvėpintų plaukų purumo, Tonijus kaip reikiant jam pliaukštelėjo.

Bet labiausiai Tonijų stebino, kad Domenikas jo lovoje buvo pasirengęs padaryti bet ką, nors kitų atžvilgiu išlikdavo šaltas ir nepalenkiamas. Jis visai nebuvo garbėtroška, kaip kad Tonijus sykį jau pastebėjo, mokėjo delikačiai bendrauti, tačiau su kitais elgdavosi gan nedraugiškai, kartais net ironiškai, bemaž įžeidinėdamas juos, ypač kastratus.

Tačiau tuo pat metu džiaugsmingai kasnakt pasitikdavo aistringą Tonijaus žiaurumą.

Tonijus gėdijosi dėl to, kad kiekvieną kartą įsitraukdavo į šį malonų prievartos aktą, bei nesuprasdavo, kodėl kartu jaučia ir gėdą, ir išdidumą pagalvojęs, jog kiti gali apie tai sužinoti.

Kai kartą išgirdo iškastruoto Pjero atsitiktinę pastabą, jog paskutinysis „labai geras Domeniko draugas“ buvo normalus vyrukas, smuikininkas, vardu Frančeskas, net pats nustebo, kaip smarkiai ši naujiena jį sudomino ir nudžiugino. Vadinasi, jis savo „pareigas“ atlieka taip pat gerai, kaip tasai plaukuotas vyras.

Bet kartu jausdavosi nesmagiai. O kai pagalvodavo, jog apie visa tai sužinos Gvidas, dar labiau susigėsdavo, nors nė pats nesuprasdavo kodėl.

Būtų jautęsis geriau, jei juodu su Domeniku bent kartais pasišnekučiuotų arba dalytųsi kokiais nors džiaugsmais. Bet jie bemaž nesikalbėdavo tarpusavyje.

Domenikas dažniau būdavo už konservatorijos sienų nei viduje. Jis dainavo švento Bartolomėjaus teatro chore, taigi ryškioje šviesoje juodu su Tonijumi dažniausiai susitikdavo per kokią nors puotą arba kviestinę vakarienę po operos.

Mat Tonijus vėl pradėjo ten lankytis, kai mokytojas pakviesdavo.

Gvidas dėl to išties džiaugėsi. Sykį mokytojas pastebėjo, girdi, jo manymu, toks laiko leidimas suteiktų malonumo bet kuriam jaunuoliui. Tonijus tik nusišypsojo. Kaip jis galėjo paaiškinti maestro, kokį gyvenimą gyveno Venecijoje? Jis tik burbtelėjo, girdi pietų aristokratai nedarą jam didelio įspūdžio.

— Jie pernelyg rūpinasi savo titulais ir atrodo tokie... savimi patenkinti dykaduoniai.

Ir tuojau pat pasigailėjo dėl savo grubumo bei pasipūtėliškumo. Tuojau Gvidas pašėls. Bet taip nenutiko. Gvidas apskritai nesureagavo, rodos, nepasijuto įžeistas.

Vieną naktį po ypač prabangios vakarienės grafienės Lamberti namuose, kur zujo daugybė tarnų — po patarnautoją stovėjo už kiekvieno svečio kėdės, begalė kitų išsirikiavę palei ornamentuotas sienas, vienas įpildavo vyno, kitas prikišdavo žvakę prie turkiškos cigaretės — Tonijus pamatė Gvidą netikėtu rakursu: mokytojas kuo natūraliausiai šnekučiavosi su moterimis, kurias, akivaizdu, puikiai pažinojo.

Maestro vilkėjo raudonai auksinį kostiumą, rudos akys švytėjo, kaštoniniai plaukai buvo dailiai sušukuoti. Aiškiai susidomėjęs pokalbio tema, jis elgėsi visiškai laisvai. Vienu momentu nusišypsojo, paskui nusijuokė ir tą akimirką pasirodė esąs toks jaunas (juk iš tiesų toks ir buvo), toks malonus bei švelnus, kokio Tonijus jo niekada nematė.

Vaikinas negalėjo atplėšti nuo mokytojo akių. Net tuo metu prie klavesino pradėjęs dainuoti Domenikas neatitraukė jo dėmesio. Jis stebėjo Gvido reakciją į šį balsą ir ilgai ilgai į jį žiūrėjo, bet paskui ūmai Gvido akys pastebėjo mokinį minioje, maestro veidas išsyk įsitempė, tapo rūstus.

Tonijus krūptelėjo ir ne išsyk nusuko akis. Paskui nukreipė žvilgsnį į Domeniką. Baigęs dainuoti, aidint aplodismentų audrai, berniukas pažvelgė į Tonijų pačiu ilgesingiausiu žvilgsniu, sakyte sakančiu: „Aš priklausau tau.“

„Kaip bjauru!“ — pagalvojo Tonijus.

Jis nekentė ir savęs, ir visų aplink save. „Kam apie visa tai galvoti?“ — burbtelėjo patyliukais bei nukiūtino į kambarį, apšviestą vien pro aukštas langų arkas trykštančios mėnesienos. Jį kankino mintis: „Na kodėl jisai mane niekina? Ir kodėl aš dėl to jaudinuosi? Tegu jį velniai!“

Vaikiną draskyte draskė gėda. Gėda dėl to, kad mylėjosi su kitu berniuku? Taip, išties siaubinga. Bet jis bent jau žinojo, kodėl negali šito atsisakyti. Mat per kiekvieną susitikimą su Domeniku įrodydavo sau galįs tai padaryti, vadinasi, įstengtų turėti ir moterį, jei panorėtų.

Vaikinas nustebo, kai už nugaros virstelėjo durys. Tikriausiai kuris nors tarnas surado jį čia. Stebėtina, kad šitie tarnai nekiūto kiekviename tamsiame kampe.

Tačiau atsisukęs pamatė Gvidą.

Tonijų užplūdo neapykanta. Apėmė noras įskaudinti tą žmogų. Į galvą ėmė lįsti beprotiškos mintys. O jeigu suvaidintų praradęs balsą? Tiesiog, kad pamatytų, ką pasakys Gvidas. Arba apsimestų sergantis ir stebėtų, ar mokytojas jaudinsis. Kvailystės! „Būk vyras!“ — tyliai burbtelėjo pats sau.

Žinoma, Tonijus neabejojo, jog Gvidas priešais save regi tik berniuką, ramiai laukiantį, kol bus užkalbintas. Ką gi, tebūnie.

— Pavargai nuo viso šito? — tyliai paklausė Gvidas.

— O ar jums rūpi? — atkirto Tonijus.

Gvidas apstulbo.

— Ne, nė kiek nerūpi. Tačiau visa tai išvargino mane, taigi noriu nuvažiuoti į žemutinę miesto dalį, į vieną nuošalią taverną ir pasėdėti ten mažumėlę.

— Jau vėlu, maestro, — pastebėjo Tonijus.

— Iš ryto galėsi pamiegoti, — atsiliepė Gvidas. — Tačiau kaip nori. Jei pageidauji, grįžk namo. Vienas. Na kaip, eini?

Tonijus neatsakė.

Sėdėti tavernoje kartu su kitu kastratu? Negalėjo šito įsivaizduoti. Aplinkui gruboki vyrai, aidi kimus juokas, moterys trumpais sijonėliais, gundančios jų šypsenos...

Atmintyje išsyk iškilo šiltos, sausakimšos Venecijos kavinės ir visos tos vietos, kur jis su Ernestinu bei kitais gatvės dainininkais taip dažnai lankydavosi tomis paskutinėmis dienomis.

Tonijui stigo viso šito, visuomet stigo. Puikus vynas, tabakas, ypatingas malonumas gerti jaukioje vyriškoje draugijoje.

Tačiau kartu jam trūko judėjimo laisvės, laisvės ramiai eiti ten, kur nori, nepatiriant slegiančio nesaugumo jausmo.

— Berniukai ten dažnai lankosi, — pasakė Gvidas. — Jie veikiausiai ir dabar ten, visi, kurie šiandien buvo operoje.

Tai reiškė, jog tavernoje lankosi vyresnieji kastratai ir kiti muzikantai. Tonijus nesunkiai išvydo juos vaizduotėje.

Tačiau Gvidas jau ėjo iš kambario, vėl tapęs šaltas, tolimas.

— Ką gi, važiuok namo, jei nori, — tarstelėjo per petį. — Manau, galiu tikėtis iš tavęs gero elgesio?

— Luktelėkite, — kreipėsi Tonijus. — Vykstu su jumis.

Pilnoje tavernoje buvo triukšminga. Ten susirinko ir konservatorijos muzikantai, ir dauguma operos teatro smuikininkų, kuriuos Tonijus tuojau pat pažino. Atėjo ir kelios aktorės, bet didžiąją daugumą sudarė vyrai, išskyrus dailutes padavėjas, džiugiai atbėgančias lankytojams pakvietus.

Tonijus matė, jog Gvidas čia jaučiasi kaip žuvis vandeny. Jis netgi pažinojo merginą, atėjusią priimti užsakymo. Gvidas paprašė atnešti geriausio vyno bei užkandžių — sūrio ir vaisių — tada atsirėmė į sieną medinėje nišoje, kur juodu buvo pasodinti, ištiesė kojas bei patenkintas ėmė tyrinėti minią.

Atrodo, jam patiko ir vyno skonis, kurio gurkštelėjo iš skardinio bokalo. „Verčiau būtų atėjęs čia vienas, — pagalvojo Tonijus. — O aš sėdžiu Venecijoje, Betinos tavernoje, ir jeigu dabar neatsistosiu bei nenueisiu pasitikti lūkuriuojančių savo brolio bravų, vadinasi, visa tai tik sapnas“. Jis krestelėjo galvą, nugėrė vyno ir pagalvojo: „Įdomu, ar visi šitie grubūs vyrai laiko mane berniuku ar kastratu?“

Iš tiesų patalpoje sėdėjo daug eunuchų, tačiau niekas to nepaisė — bent jau ne labiau nei publika Venecijos knygų krautuvėlėse, kur Alesandras užsukdavo išgerti kavos ir pasiklausyti teatro paskalų.

Bet Tonijus jautė, kaip liepsnoja veidas, todėl lengviau atsikvėpė, kai keli vyrai prie vieno ilgo stalo užtraukė dainą, ir visų žvilgsniai nukrypo į juos.

Tonijus ištuštino savo bokalą bei įsipylė dar vyno. Jis žiūrėjo į suskilinėjusį medinį stalą, į drėgmės lašus, šen bei ten susikaupusius ant riebaluoto paviršiaus. Ir nuvargęs pagalvojo apie tai, kiek praeis laiko, kol jis ir nuo Vezuvijaus nusileidęs žmogus taps viena būtybe.

Daina nutilo. Tuojau pat du dainininkai, turbūt paprasti gatvės muzikantai, užtraukė duetu, pritariant mandolinai. Laukiniu šėlsmu trykštanti jų daina priminė kalniečių arba gal ispanų motyvus.

Tonijus užsimerkęs leidosi nešamas tenoro balso. Kai vėl atmerkė akis, jo bokalas stovėjo tuščias. Pildamas sau trečią taurę pastebėjo, kad Gvidas žiūri į jį, nors ir nieko nesako.

Vaikinas nežinojo, kada prie jų stalo atsirado Lorencas, tik atkreipė dėmesį, jog kažkas ilgai stovi šalia, paskui pakėlė galvą ir pamatė kas. Berniuko galva užstojo žemai pakabintų lempų skleidžiamą šviesą, jo veido dorai nesimatė.

— Nešdinkis iš čia, Lorencai, — šaltai patarė Gvidas.

Lorencas, kilstelėjęs antakį, kažką piktai atrėžė Neapolio dialektu, kreipdamasis į Gvidą.

Tonijus pašoko. Lorencas tuojau pat išsitraukė durklą. Prie artimiausių staliukų visi nutilo, ir tyloje aiškiai nuskambėjo Gvido žodžiai, matyt, liepiantys Lorencui išeiti iš tavernos.

Bet kartu Tonijus suprato, jog mokytojo grasinimas nesuveikė. Atėjo lemiamas momentas. Iš Lorenco veido tryško neapykanta bei įniršis. Be to, jis buvo gerokai girtas ir artindamasis prie Tonijaus atrodė pavojingas kaip tikras vyras.

Tonijus žengtelėjo atgal. Mintyse viešpatavo sumaištis. Jis norėjo išsitraukti ginklą, bet žinojo, kas įvyks vos pajudinus ranką. Viena vietinė mergina traukė Lorencą už rankovės, keli vyrai pakilo iš už ilgo stalo kambario centre ir apsupo juos. Staiga Gvidas smarkiai stumtelėjo Lorencą. Minia prasiskyrė, bet vaikinas išsilaikė ant kojų.

Tačiau Tonijus spėjo išsitraukti ginklą.

— Aš nenoriu su tavimi pyktis, — ištarė jis itališkai.

Lorencas pratrūko plūstis neapolietiškai.

— Kalbėk taip, kad aš suprasčiau, — ryžtingai pareiškė Tonijus.

Vynas ūžė gyslose, nepaisant ramaus tono, viduje jis tirtėjo. Vieną akimirką ne juokais apėmė baimė pagalvojus, kaip plieniniai ašmenys sminga jam į kūną. Bet tą pat sekundę suvokė neturįs laiko bijoti. Žengė dar vieną žingsnį atgal, kad padidintų atstumą ir geriau matytų priešininką, gerokai aukštesnį ir jau tiesiantį ilgą — rodos, begalinę — kastrato ranką, besiruošiančią suvaryti pražūtingąjį durklą.

Gvidas išėjo į priekį, aiškiai ketindamas vėl stumtelėti Lorencą, ir šis tuojau pat atsisuko į jį. Visi suprato, kad berniukas rimtai kėsinasi smogti Gvidui.

Tuomet įsikišo kažkas trečias — prietemoje nesimatė kas — ir nutempė Gvidą į šalį.

Bet maestro vėl pamėgino sugriebti Lorencą, ir šis jau užsimojo jo pusėn, kai Tonijus, siekdamas apginti mokytoją, garsiai riktelėjęs puolė į priekį.

Lorencas staigiai atsisuko.

Paskui viskas įvyko taip greitai, kad Tonijus nieko nespėjo suprasti. Berniukas prišoko prie jo, ilga ranka išsitiesė, o Tonijus, išvengęs jos, pajuto, kaip peilis sminga į Lorenco kūną. Bet tada geležtė sustojo, ir jis iš visų jėgų ją spustelėjo, prasiskverbdamas pro drabužius arba kūną, arba kaulą, arba kažkokią kitą kliūtį, ir pajuto, kaip durklas staiga nuslydo lengvai, nekliudomas. Neišsilaikęs Tonijus užgriuvo ant Lorenco.

Kaire ranka priešininkas įsikibo jam į veidą, o kai Tonijus ištraukė durklą, žengtelėjo kelis netvirtus žingsnius atatupstas.

Minia aiktelėjo. Primerkęs neapykantos sklidinas akis, Lorencas laikė peilį aukštai virš galvos. Staiga jo akys išsiplėtė, ir užpuolikas be kvapo krito ant grindų, prie Tonijaus kojų.

O Tonijus įsistebeilijo į jį netikėdamas savo akimis.

Atrodė, tarytum minia tapo vienu kūnu, švelniai išstumiančiu jį iš tavernos. Klykė kažkokia moteris, o jis vis dar nesuprato, kas vyksta. Kažkieno rankos jį sukiojo, stūmė, tempė prie durų, išvedė į tamsią alėją. Kažkas skubiai jam kuždėjo: „Išeik, išeik, greičiau išeik iš čia!“ Ir netikėtai paaiškėjo, kad Gvidas stumia jį į priekį.

Tikriausiai minia instinktyviai puolė jo ginti. Reikėjo iškviesti policininkus, todėl žmonės išstūmė žudiką kuo toliau. Niekas nenorėjo, kad policija spręstų, kas teisus, o kas kaltas.

Tonijus jautėsi toks silpnas ir išsigandęs, jog Gvidui teko pirmiausia įstumti jį į kabrioletą, o paskui už parankės vesti pro konservatorijos vartus. Tonijus vis žvalgėsi atgal, ten, iš kur juodu atėjo, net kai Gvidas įsitempė vaikinuką į tamsią savo studiją.

Jis mėgino kažką pasakyti, bet Gvidas mostu paliepė tylėti.

— Bet aš... aš... — Tonijus duso, tarsi jam stigtų oro.

Gvidas papurtė galvą ir demonstratyviai suspaudė lūpas. Bet pamatęs, kad Tonijus nesuprato, sušnibždėjo:

— Nieko nesakyk!

Kitą dieną Tonijus mėgino mokytis stebėdamasis, kad kuo puikiausiai valdo balsą bei gali lengvai atlikti visus pratimus.

Jeigu ir buvo gautas oficialus Lorenco žūties patvirtinimas, jis nieko apie tai nežinojo.

Atsisakęs pusryčių bei pietų (vien mintis apie maistą kėlė šleikštulį), kartkartėmis atsiguldavo ant lovos savo kambaryje ir svarstė, kas jo laukia.

Aišku, faktas, kad Gvidas elgėsi kaip visuomet, teikė vilties. Tonijus žinojo, visiškai aiškiai žinojo, jog iškilus pavojui Gvidas būtinai jam pasakytų.

Bet kai visi susirinko vakarieniauti, vaikinas išgirdo šnabždesį, pasklidusį valgomajame jam pasirodžius. Visi iki vieno nuolat į jį žvilgčiojo.

Neiškastruoti berniukai, kurių jis visą laiką atkakliai vengė, tarsi šie nė neegzistuotų, vos pastebimai, bet labai reikšmingai jam linkčiojo, kai sutikdavo jų žvilgsnius. O mažasis Paolas iš Florencijos, kuris visuomet atsisėsdavo prie stalo netoli Tonijaus, nenuleido nuo jo akių ir visai užmiršo maistą. Apskritame riestanosio veidelyje švietė nuoširdus susižavėjimas, besikaitaliojantis su šelmiška šypsena. Kiti kastratai prie stalo akivaizdžiai pripažino Tonijaus autoritetą, kadangi jam pirmajam padavė duoną ir bendrą vyno ąsotį.

Tačiau niekur nesimatė Domeniko. Tonijus pirmą kartą norėjo matyti berniuką šalimais, ne nuogą palėpės lovoje, o čia, prie stalo.

Kai atėjo į teatrą dalyvauti vakarinėje repeticijoje, Frančeskas, smuikininkas iš Milano, priėjo prie jo ir mandagiai paklausė, ar Venecijoje jis kada nors girdėjęs didįjį Tarantinį.

Tonijus atsakė teigiamai. Paskutiniąją vasarą prie Brentos jis girdėjo ir Tarantinį, ir Vivaldį.

Visi įvykiai aplinkui atrodė tokie netikėti bei keisti!

Galų gale nusikamavęs Tonijus užkopė į savo kambarėlį. Tamsoje nė nematydamas Domeniko žinojo, kad šis čia. Ir išpoškino nebeįstengdamas tvardytis:

— Lorencas žuvo taip kvailai! Kvailai bei beprasmiškai!

— Tikriausiai tokia buvo Dievo valia, — atsakė Domenikas.

— Tu tyčiojiesi iš manęs! — užsiplieskė Tonijus.

— Ne, juk jis dorai nemokėjo dainuoti. Visi tą žinojo. O kas yra dainuoti nemokantis kastratas? Jam geriau jau mirti, — kuo nuoširdžiausiai gūžtelėjo Domenikas.

— Ir maestro Gvidas — išromytasis, negalintis dainuoti, — sušvokštė Tonijus.

— Ir maestro Gvidas dusyk mėgino nusižudyti, — šaltai pastebėjo Domenikas. — Be to, maestro Gvidas — geriausias konservatorijos mokytojas. Netgi maestro Kavala jam neprilygsta, visi tai žino. Bet Lorencas? Ką galėjo daryti Lorencas? Kvarkti kokioje nors kaimo bažnytėlėje, kur niekas negirdėjo nieko geresnio? Pasaulyje pilna tokių eunuchų. Tokia buvo Dievo valia.

Šįkart Domenikas gūžtelėjo pečiais gan vangiai, o paskui apglėbė Tonijaus liemenį.

— Ir apskritai, — tarstelėjo jis, — ko tau jaudintis? Jis neturėjo giminaičių.

— O policija?

Domenikas nusijuokė:

— Viešpatie, ko gero, Venecijoje viešpatauja ramybė bei tvarka. Eikš čionai! — ir jis įniko bučiuoti Tonijų.

Čia buvo pats ilgiausias judviejų pokalbis per visą bendravimo laiką, bet ir tas pasibaigė.

Vėlyvą naktį, kai Domenikas užmigo, Tonijus tylutėliai atsisėdo prie lango.

Lorenco mirtis jį sukrėtė. Vaikinas nenorėjo ištrinti jos iš atminties, nors kartais apmąstymų gija nutrūkdavo ir jis ilgai patylom žvelgdavo į tolimą Vezuvijaus viršukalnę, begarsius liepsnos žybsnius, dūmų pėdsakus, ženklinančius lavos kelią nuo kalno iki jūros.

Jis tarytum nusprendė apraudoti Lorencą, kadangi niekas daugiau nesikrimto dėl vaikino mirties.

Ir prieš savo paties valią mintimis nusklendė toli nuo čia, į mažą miestelį Venecijos valstybės pakraštyje. Prisiminė, kaip bėgo vienas po žvaigždėtu dangumi, kaip po kojomis šliurpsėjo purvas, o paskui bravai sugriebė jį, nutempė į tamsų kambarėlį, jis iš visų jėgų priešinosi, o tie, tarsi košmariškame sapne, vėl ir vėl jį pargriaudavo.

Vaikinas krūptelėjo. Pažvelgė į kalną. „Aš Neapolyje“, — pagalvojo, tačiau prisiminimai nesitraukė — nerealūs, panašūs į sapną.

Flovigą pakeitė Venecija. Naujajame prisiminime Tonijaus rankoje atsirado durklas, bet priešininkas šįsyk buvo kitas.

Motina kažką šaukė, kaip tą paskutinį vakarą valgomajame, plaukai užkrito jai ant veido. Juk juodu nė neatsisveikino. Kažin ar kada nors atsisveikins? Paskutinėmis akimirkomis jis galvojo, jog išsiskiria su ja. O ji šaukė taip, tarsi nė viena gyva būtybė negalėtų jos nuraminti.

Tonijus pakėlė peilį, tvirtai suspaudė kotą. O paskui pamatė pažįstamą išraišką Karlo veide. Ką įžvelgė? Siaubą? Nuostabą?

Įtampa atslūgo.

Jis sėdėjo prie lango Neapolyje, pasidėjęs nuvargusią galvą ant palangės.

Tonijus atsimerkė. Neapolis budo iš miego. Saulė pasiuntė pirmuosius savo spindulius išsklaidyti medžius apgaubusių ūkanų. Jūra įgavo metalo atspalvį.

„Lorencai, — pagalvojo vaikinas, — ten buvai ne tu.“ Ir tą akimirką berniukas buvo jau užmirštas. Tonijus pajuto išdidumą, prisiminęs tą pasibjaurėtiną momentą: į kūną lengvai smingantį peilį, ir negyvėlį, tįsantį ant tavernos grindų.

Apstulbęs nuleido galvą. Jis suvokė visas apgailėtinas šio išdidumo daleles, suvokė savo narsą bei siaubingo poelgio reikšmę.

Jeigu taip lengvai sugebėjo nužudyti, vadinasi, pasielgs taip ir dar kartą.

Nuostabus ant pagalvės gulinčio Domeniko veidas atrodė angeliškai ramus per miegus.

Tačiau žvelgdamas į šį gražuolį, atsiduodantį taip noriai ir taip dažnai, Tonijus jautėsi absoliučiai vienišas.

Po valandos Tonijus įėjo į klasę ir suprato, kaip jam trūko muzikos bei Gvido.

Tarsi atsiliepdamas į dienos sunkumus, balsas suskabo dar skaidriau ir galingiau. Įtrauktas pamokos, vaikinas užmiršo visas problemas, o prieš vidurdienį jautėsi užliūliuotas pačių paprasčiausių garsų grožio.

Tą patį vakarą vilkdamasis sudurtą prieš kelionę į miestą jis ūmai suprato, kad šis pastaruoju metu tapo trumpokas. Ištiesęs rankas, Tonijus ilgai jas apžiūrinėjo. O paskui, bemaž vogčiomis, dirstelėjo į veidrodį, stebėdamasis, kiek daug, pasirodo, besąs paaugęs. 6

Tonijus augo sparčiai, dėl to nekilo jokių abejonių, ir kaskart pastebėjęs savo augimą pajusdavo silpnumą, ūmai imdavo dusti.

Tačiau niekam neatskleidė savo pastebėjimų. Tiesiog užsisakė naujų surdutų ilgesnėmis rankovėmis žinodamas, kad netrukus išaugs ir šituos. Nors Gvidas negailestingai jį vertė dirbti, rodos, visas Neapolis sumanė išblaškyti niūrias vaikino mintis.

Liepą jis jau stebėjo nuostabią šventosios Rozalijos šventę, kai fejerverkai apšvietė visą jūrą, o viršum vandens įsižiebė tūkstančiai laivų žiburių.

O dabar, rugpjūtį, nuo atokių Apulijos ir Kalabrijos kalvų nusileido dūdelėmis bei Tonijui iki šiol negirdėtais styginiais instrumentais grojantys piemenys. Grubiais avikailiais apsitaisiusius piemenis galėjai pamatyti ir bažnyčiose, ir aristokratų rūmuose.

Rugsėjį vyko kasmetinė del Pie di Grotta Madonos procesija. Visi Neapolio konservatorijose besimokantys berniukai pražygiavo po šia proga prašmatniai išpuoštais balkonais ir langais. Oras sušvelnėjo, vasaros karščiai atslūgo.

O spalį devynetą dienų berniukai, dainininkai ir muzikantai, leisdavo rytus bei vakarus pranciškonų bažnyčioje. Už šią oficialią prievolę konservatorijos būdavo atleidžiamos nuo kai kurių mokesčių.

Netrukus Tonijaus galvoje susipynė ši begalinė virtinė šventųjų dienų, švenčių, gatvės mugių bei oficialiųjų ceremonijų, kuriose jam tekdavo pasirodyti. Kadangi nebuvo pakankamai pasirengęs, jis dažnai turėdavo tylėti, stovėdamas chore arba sudainuodavo vos keletą eilučių. Tačiau išmokdavo vis daugiau ir daugiau naujos muzikos bei dainų, Gvidas kaskart užlaikydavo jį iki vėlumos ir anksti keldavo, kad Tonijus viską suspėtų.

Dalyvaujant gausingose skirtingoms gildijoms rengiamose procesijose, berniukams tekdavo važinėti ant žemų ratuotų platformų. Dar jiems pasitaikydavo giedoti per laidotuves.

O tarp visų šitų renginių, kiekvieną laisvą valandėlę užimdavo Gvidas. Tuščias akmeninis kambarys, pratimai, ir Tonijaus balsas įgaudavo vis daugiau lankstumo bei tikslumo.

Rudens pradžioje Tonijus gavo laišką iš savo tetos Katrinos Lizani, ir apstulbo dėl to, kaip menkai šis jį tesujaudino.

Katrina rašė, jog ruošiasi atvykti į Neapolį jo aplankyti. Berniukas tuojau pat atrašė, reikalaudamas to nedaryti ir paaiškindamas, jog galutinai išsiskyręs su praeitimi bei nesusitiksiąs su ja, net jei teta pasirodysianti mieste.

Vylėsi, kad jinai daugiau neberašys; apskritai neturėjo kada apie tai svarstyti, prisiminti praeitį, leisti šiai daryti įtaką dabarčiai.

O kai tetulė vėl pažadėjo atvykti, sūnėnas mandagiai atsakė, jog, jei prireiksią, išvažiuosiąs iš Neapolio, idant išvengtų susikimo su ja.

Tada laiškai pasikeitė. Praradusi viltį susitikti, Katrina ūmai iškeitė santūrų stilių į emocionalesnį:

„ Visus be galo nuliūdino tavo išvykimas. Pasakyk, ko norėtum, ir aš tuojau pat tau atsiųsiu. Kol negavau tavojo laiško ir nepalyginau su senais tavo sąsiuviniais, netikėjau, kad esi gyvas, nors visi mane ir įtikinėjo.

Ką pageidautum apie mus sužinoti? Papasakosiu tau viską. Tavo motina sunkiai susirgo po to, kai išvykai, atsisakinėjo valgyti ir gerti, tačiau dabar jau sveiksta.

O tavo brolis, tavo mylintis brolis! Žinai, jis taip kaltina save dėl to, kad tau teko išvažiuoti, jog tik gausus nuostabių damų būrys teįstengia jį paguosti. Pastaruosius vaistus jis maišo su vynu ir vartoja didžiuliais kiekiais, tačiau visa tai netrukdo jam kas rytą dalyvauti Didžiosios tarybos posėdžiuose“.

Tonijus padėjo laišką į šalį. Paskutinieji žodžiai jį nutvilkė. „Tepraėjo taip nedaug laiko, o jis jau neištikimas Marianai! — pagalvojo vaikinas. — Ar ji apie tai žino?.. O dar ji sirgo. Ar tikrai? Ją neabejotinai apnuodijo melas, kuriuo buvo taip ilgai penima!“ Jis nežinojo, dėl ko turėtų visa tai skaityti. Vis dėlto vėl išskleidė pergamentą:

„Parašyk man, ko nori. Mano vyras nuolat gina tavo interesus Taryboje. Tavoji tremtis nesitęs amžinai. Myliu tave, brangusis mano sūnėne.“

Tik praslinkus keletui savaičių Tonijus susiruošė atsakyti. Vis kartojo sau, jog šie metai priklauso jam, o jis nenori, kad Katrina jam rašytų, nepageidauja apskritai gauti jokių laiškų iš Venecijos.

Bet sykį vakare netikėtai apėmė toks stiprus impulsas, jog sėdo ir parašė trumpą, bet mandagų atsakymą.

Paskui bemaž kas dvi savaites iš jos ateidavo po laišką, bet dažniausiai vaikinas juos sunaikindavo, idant išvengtų pagundos skaityti vėl ir vėl.

Iš Venecijos jis gavo dar vieną piniginę. Dabar pinigų turėjo daugiau, nei įstengė išleisti.

Žiemą Tonijus pardavė karietą. Niekada ja nesinaudojo ir nenorėjo pasilikti. Tiesiog manydamas, jog jeigu jau netrukus turės liesą bei ilgą kastrato kūną, turi nešvaistyti laiko ir geriau rengtis, Tonijus užsisakė daugiau prašmatnių kostiumų, nei turėjo kada nors anksčiau.

Maestro Kavala, beje, ir Gvidas, jį dėl to paerzindavo, bet vaikinas visuomet elgėsi dosniai, dalino auksą vargetoms gatvėje bei kiekvienai progai pasitaikius nupirkdavo dovanų mažajam Paolui.

Bet pinigų nesumažėjo. Karlas tuo pasirūpino. Derėjo kur nors investuoti lėšas. Tačiau nebuvo laiko.

Vis dėlto, kad ir koks užimtas buvo jo gyvenimas, pilnas įvykių bei nuolatinio triūso, Tonijus be galo nustebo, kai vieną rytą Gvidas pasakė, girdi jis dainuosiąs solo kalėdinėje oratorijoje.

Kalėdos. Jis jau ištisą pusmetį čia!

Tonijus ilgai neatsakė. Galvojo apie tai, jog kalėdinių mišių metu švento Morkaus bazilikoje pirmą kartą dainavo su Alesandru. Tuomet buvo penkerių.

Vaizduotėje išvydo gondolų virtinę, skrodžiančią lygų vandenį švento Jurgio salos pusėn. Karlas dabar turi būti ten.

Pasistengė apie tai negalvoti.

Pirmasis Domeniko pasirodymas Romoje turėjo įvykti Argentina teatre per naujametinio karnavalo atidarymą.

Ką pasakė Gvidas? Ką jis atliks — ką? Tonijus burbtelėjo miglotą atsiprašymą, o kai Gvidas pakartojo: Tonijus dainuos solo kalėdinėje oratorijoje, — papurtė galvą.

— Negaliu, — tarė. — Aš nepasirengęs.

— Kas tu toks, kad aiškintum man, ar esi pasirengęs, ar ne? — rimtai paklausė Gvidas. — Tu tikrai pasirengęs. Neversčiau tavęs dainuoti, jei nebūtum pasirengęs.

Tačiau Tonijui prieš akis vis dar mirguliavo žibintai, skrodžiantys lagūnos tamsą kalėdinės gondolų kelionės į švento Jurgio salą metu.

Ryto saulė už lango užliejo sodą ir pavertė kiekvieną pastato arką išbaigtu paveikslu, vaizduojančiu geltonos šviesos fone virpančius lapus. Tačiau Tonijus to nepastebėjo, dabar jis buvo toli — švento Morkaus katedroje. Motina šnibždėjo: „Žiūrėk, štai ten tavo tėvas!“

— Maestro, nerenkite man šio išmėginimo, — sumurmėjo, pasitelkęs visą venecijietišką auklėjimą. — Aš kol kas negaliu pasikliauti savo balsu. Jei priversite mane dainuoti solo, aš jus nuvilsiu.

Gvidas veikiau nustebo, nei supyko.

— Tonijau, argi esu tave kada nors apgaudinėjęs? Aš nustebęs. Tu pasirengęs dainuoti solo!

Tonijus neatsakė. Jis irgi nusistebėjo, nes negalėjo prisiminti, jog kada nors anksčiau Gvidas būtų vadinęs jį vardu. Vaikinas nebuvo pasirengęs jauduliui, kurį patyrė tą minutę.

Tačiau ir toliau tvirtino negalėsiąs dainuoti, tuo pat metu stengdamasis išsklaidyti švento Morkaus bazilikos atmosferą. Bet Alesandras stovėjo šalia. Ir Alesandras sakė: „Aš niekada tuo netikėjau!“

Dienai baigiantis, jautėsi visiškai nusikamavęs. Gvidas daugiau nė žodžiu neužsiminė apie būsimąjį pasirodymą, davė jam perskaityti keletą kalėdinių giesmių, tarp kurių, jis tuo nė kiek neabejojo, buvo ir tasai solo. Nuosavas balsas Tonijui atrodė nemelodingas bei grubus.

Lipdamas laiptas jautė nerimą ir dvejones. Nesinorėjo matyti Domeniko, tačiau siaura mirguliuojančios šviesos juostelė po durimis liudijo, jog jis ten. Domenikas buvo apsirengęs, pasiruošęs vakarinei išvykai.

— Aš pavargau, — ištarė Tonijus ir nusisuko, norėdamas patvirtinti šiuos žodžius visa povyza.

Neretai juodu su Domeniku spėdavo skubiai pasimylėti prieš šiam kur nors išeinant. Bet šį vakarą Tonijus negalėjo to daryti, vien ši mintis jį slėgė.

Jis žvelgė į savo rankas. Jau ir juoda konservatorijos uniforma tapo trumpa; Tonijus sąmoningai vengė žvilgtelėti į savo atspindį veidrodyje.

— Bet aš specialiai ruošiausi šiam vakarui, — paprieštaravo Domenikas. — Neprisimeni? Juk sakiau tau.

Balse girdėjosi vos juntamas drovumas. Tonijus atsisuko, norėdamas vienintelės žvakės šviesoje geriau įsižiūrėti į Domeniką. Jaunuolis pustyte išsipustė. Drabužiai grakščią jo figūrą apgaubė taip pat dailiai, kaip ir modelių, demonstruojančių prancūzišką madą graviūrose. Tonijus pirmą kartą pastebėjo, jog juodu su Domeniku tokio paties ūgio, nors pastarasis dvejais metais vyresnis. Ir dar jis pagalvojo tiesiog išsikraustysiąs iš proto, jeigu neatsikratysiąs vaikinuko.

— Aš pavargau, Domenikai, — sušnibždėjo, pykdamas ant savęs už grubumą. — Palik mane vieną...

— Bet Tonijau! — Domenikas apstulbo. — Aš jau viską suorganizavau. Aš tau sakiau. Juk iš ryto išvažiuoju. Tu negalėjai užmiršti, kad...

Jis nutilo.

Tonijus niekada nematė šio veido tokio susijaudinusio. Jaudulys teikė jam ypatingo patrauklumo, ir žvelgdamas į jį Tonijus nejučia pajuto susijaudinimą.

Staiga jis susiprotėjo, ką Domenikas mėgina jam pasakyti. Na žinoma! Juk čia paskutinioji jo naktis, nes dainininkas išvažiuoja į Romą! Pastaruoju metu visi aplinkui tik ir tekalbėjo apie jo išvykimą, ir štai tasai momentas atėjo. Maestro Kavala norėjo, kad vaikinukas nuvyktų ten anksčiau bei parepetuotų su Lorečiu. Loretis prašė maestro suteikti galimybę parašyti operą Domenikui, ir kapelmeisteris, kurio skonis gerokai pranoko talentą, sutiko.

Taigi išsiskyrimo akimirka priartėjo, o Tonijus šito nepastebėjo.

Jis tuojau pat pradėjo rengtis, veltui stengdamasis prisiminti, ką gi jam sakė Domenikas.

— Aš užsakiau mudviem numerį „Inghilterra“23 viešbutyje, — pranešė Domenikas.

Čia buvo tasai pats prabangus viešbutis, kuriame Tonijus ilsėjosi po nakties, praleistos ant kalno šlaito. Akimirksniui jis sustingo išgirdęs pavadinimą, bet paskui apsiavė ir nusikabino nuo kabliuko špagą.

— Atleisk. Nežinau, kur klajojo mano mintys, — sumurmėjo jis.

Vaikiną ėmė dar labiau deginti gėda, kai juodu įžengė į kambarį, ne į tuos pačius apartamentus, kuriuos gavo aną kartą, bet iš čia atsivėrė nuostabus jūros vaizdas, ir pro švariai išvalytus langų stiklus puikiai matėsi tobulas mėnesienos nutvieksto smėlio baltumas.

Atskirame mažame miegamajame stovėjo lova, o vakarienė buvo patiekta didžiajame kambaryje — ant balta staltiese užtiesto stalo, serviruoto sidabru.

Viskas atrodė be galo žavingai, bet Tonijus niekaip negalėjo sutelkti dėmesio į Domeniko žodžius.

O kalbėjo jis apie varžybas tarp Lorečio bei jo mokytojo, apie tai, kaip prisibijo Romos publikos, kodėl turįs važiuoti į Romą ir kodėl negalėjęs pirmiausia pasirodyti Neapolio scenoje.

— Tik pažiūrėk, ką romiečiai padarė Pergoleziui.

— Pergolezis... Pergolezis, — sušnibždėjo Tonijus. — Visur tik ir girdžiu šį vardą.

Bet čia tebuvo pokalbio iliuzija. Jo žvilgsnis slydo baltomis sienų plokštėmis, ant jų nupieštais tamsiai žaliais lapais, raudonomis ir mėlynomis gėlėmis. Miglotoje šviesoje viskas tarytum apdulkėjo, nublanko. Tačiau stangri Domeniko oda atrodė tokia švelni...

Privalėjo nupirkti jam kokią nors dovaną. Tiesiog siaubinga, kad nenupirko! Kaip dabar, velniai griebtų, pasiteisinti?

— Tu atvažiuosi! — pakartojo Domenikas.

— Ką? — nesuprato Tonijus.

Domenikas pasipiktinęs numetė peilį. Jis prikando lūpą ir tapo panašus į dailų, piktą, nuskriaustą vaiką. Pakui pažvelgė į Tonijų, lyg negalėdamas patikėti tuo, kas vyksta.

— Atvažiuosi į Romą, — pasakė. — Tu privalai atvažiuoti! Tonijau, juk tu ne iš tų studentų, kurie mokomi iš pasigailėjimo. Jeigu pasakysi maestro Mafeo turįs važiuoti, jis tau leis. Gali atvykti su grafiene! Kodėl apskritai...

— Domenikai! Aš negaliu atvažiuoti į Romą! Kodėl aš turiu važiuoti į Romą?

Dar nebaigus ištarti šių žodžių, atskiros pokalbio dalys staiga iškilo atmintyje.

Domeniko veide atsispindėjo toks skausmas, jog Tonijus negalėjo į jį žiūrėti.

— Tu tiesiog jaudiniesi be jokios priežasties, — nusprendė nuraminti berniuką Tonijus. — Tu sukelsi sensaciją!

— Aš nesijaudinu, — sušnibždėjo Domenikas. Jis nusisuko į šalį ir žvelgė kažkur į kampą. — Tonijau, aš maniau, tu norėsi ten važiuoti...

— Aš važiuočiau, jei galėčiau, bet negaliu taip imti ir išvažiuoti.

Buvo sunku matyti Domeniką tokios būklės. Berniukas atrodė be galo nelaimingas. Tonijus ranka persibraukė per plaukus. Jautė nuovargį: skaudėjo pečius, labiau už viską pasaulyje norėjo miego. Urnai perspektyva likti šiame kambaryje dar bent akimirksniui pasirodė nepakeliama.

— Domenikai, kai atsidursi Romoje, tu apie mane nebegalvosi, tikrai negalvosi, — ištarė jis. — Užmirši mane ir visus, kuriuos čia pažinojai.

Berniukas nežiūrėjo į jį. Sėdėjo įsistebeilijęs į vieną tašką, tarsi negirdėtų nė vieno Tonijaus žodžio.

— Tapsi įžymus, — tęsė Tonijus. — Dievulėliau, ką sakė „maestro? Jeigu panorėtum, galėtum važiuoti į Veneciją arba tiesiai į Londoną. Visa tai žinai ne prasčiau už mane...

Domenikas padėjo į šalį servetėlę bei pakilo nuo kėdės. Jis apėjo aplink stalą ir, Tonijui nespėjus jo sulaikyti, atsiklaupė.

— Tonijau! — šūktelėjo. — Aš noriu, kad tu vyktum drauge. Ne tik į Romą, bet ir toliau. Aš nevažiuosiu į Veneciją, jei tu nenorėsi ten važiuoti. Mudu galime keliauti į Boloniją, Milaną, o paskui į Vieną. Arba į Varšuvą, Drezdeną — nesvarbu kur, bet aš noriu, kad tu būtum drauge. Neketinau tavęs šito prašyti prieš Romą, nes mačiau, jog reikalai klostosi gerai, bet dabar, jeigu jau viskas taip pakrypo, aš... Aš neįstengiu apie tai galvoti. Bet argi... Tonijau...

— Ne. Ne, liaukis, — nutraukė Tonijus. — Tu nesuvoki, ką kalbi, ši tema neaptarinėtina. Aš negaliu mesti mokslo.

— Ne visam laikui, — įtikinėjo Domenikas. — Tik iš pradžių, galbūt pirmąjį pusmetį. Tonijau, tu turi lėšų! Jeigu būtum vargšas, bet tu niekada nepatyrei skurdo, ir tu...

— Lėšos čia niekuo dėtos! — šūktelėjo ūmai supykęs Tonijus. — Aš tiesiog nenoriu su tavimi važiuoti! Kodėl tau apskritai šovė į galvą, jog aš su tavimi važiuosiu?!

Jis tuojau pat pasigailėjo taip pasakęs. Bet jau buvo per vėlu.

Domenikas pasitraukė prie lango. Stovėjo nusisukęs, liesa jo figūrėlė krūpčiojo prieblandoje. Tonijus pajuto turįs jį paguosti.

Bet jis nesuvokė, kaip stipriai įskaudino Domeniką, kol berniukas neatsisuko ir vėl neprisiartino prie jo.

Mažas, susiraukęs Domeniko veidelis plūdo ašaromis. Jis kramtė lūpas, akys karštligiškai blizgėjo.

Tonijų apėmė neviltis.

— Nė nenutuokiau, kad tau taip manęs reikia, — pradėjo jis, bet išgąsdintas virpulio balse nutilo, galutinai sugniužęs.

Kaip galėjo šitaip nutikti.

Laikė tą berniuką tokiu stipriu, tokiu šaltakraujišku. Šaltumas sudarė tokią pat jo žavesio dalį, kaip ir daili burna, vikrios rankos, lieknas, lankstus kūnas.

Susigėdęs bei nelaimingas Tonijus pasijuto dar vienišensis nei kada nors anksčiau. Jei tik galėtų bent akimirkai apsimesti, jog myli Domeniką!

Bet tuomet, tarsi perskaitęs jo mintis, Domenikas tyliai pratarė:

— Tu manęs nemyli.

— Aš nežinojau, kad tau to reikia, — pratarė Tonijus. — Prisiekiu, nežinojau! — Pajutęs, kad pats gali pravirkti, jis supyko. Viduje prabudo žiaurumas, kuris taip dažnai prasiverždavo lovoje. — Viešpatie, — šūktelėjo jis, — kas gi mes apskritai buvome vienas kitam!

— Mes buvome meilužiai! — atsakė Domenikas pačiu tyliausiu, pačiu intymiausiu balsu.

— Nebuvome! — paprieštaravo Tonijus. — Čia tik žaidimai, kvailystės, nieko daugiau, išskyrus patį gėdingiausią...

Domenikas užsispaudė ausis rankomis, tarsi nenorėdamas girdėti...

— Ir, dėl Dievo meilės, liaukis verkti! Elgiesi kaip pats nepakenčiamiausias eunuchas!

Domenikas krūptelėjo. Kai prabilo, jo veidas buvo labai baltas.

— Kaip gali man taip sakyti? Turėtum nekęsti savęs už tai, jog taip su manimi kalbi! O Dieve, geriau tu niekada nebūtum atvažiavęs, geriau niekada nebūčiau tavęs sutikęs! Kad tu prasmegtum skradžiai! Kad sudegtum pragare...

Tonijui užgniaužė kvapą. Jis purtydamas galvą, apimtas nevilties, žvelgė į Domeniką, žingsniuojantį link durų.

Tačiau berniukas atsisuko. Net sielvartas neužtemdė tobulo jo veido žavesio. Emocijos jį nurausvino, išryškino bruožus, jis atrodė nekaltas ir nuskriaustas, tarsi mielas kūdikis, patyręs pirmąjį nusivylimą.

— Man... man nepakeliama mintis apie išsiskyrimą su tavimi, — prisipažino Domenikas. — Tonijau, aš negaliu... — jis nutilo, lyg kas būtų sugniaužęs gerklę. — Visą šį laiką maniau, kad myli mane. Kai atvažiavai, buvai toks nelaimingas, toks vienišas. Atrodė, jog visus niekini. O naktimis girdėjome, kaip verki manydamas, kad visi miega. Mes visa tai girdėjome. O paskui tu sugrįžai, užsijuosei juostą ir pasistengei mus apgauti. Bet aš žinojau, jog esi nelaimingas. Mes visi žinojome. Tereikėjo prie tavęs prisiartinti, ir galėjai pajusti šį skausmą. Aš jį jaučiau! Ir aš maniau... Aš maniau, tau su manimi gera. Tu nebeverkdavai, ir buvai su manimi. Aš maniau... maniau... kad tu mane myli!

Tonijus apglėbė rankomis galvą. Jis tyliai suvaitojo ir tuojau pat išgirdo, kaip užsivėrė durys, o Domenikas nubėgo laiptais žemyn. 7

Savaitė buvo klaiki. Bemiegės naktys, prasidėjusios Domenikui išvykus į Romą, galutinai nukamavo Tonijų. Vakare, sugrįžęs iš valgomojo, jis suprato daugiau nebegalįs dirbti.

Gvidui teks jį išleisti anksčiau. Nebepadės nei mokytojo pyktis, nei grasinimai.

Domenikas išvažiavo kartu su Lorečiu, auštant rytui po vakaro viešbutyje. Maestro Kavala turėjo nuvykti vėliau.

Tonijus išgirdo juoką ir trepsėjimą koridoriuje.

Kažkas riktelėjo:

— Bravo, Čelinai!

Taip skambėjo Domeniko sceninis pseudonimas.

Tuomet Tonijus pašoko iš įprastos savo vietos ant palangės, akimoju perskriejo per visų keturių aukštų laiptus ir prasibrovė pro berniukų minią prie durų. Šaltas oras akimirksniui jį nutvilkė, bet tuojau pat pamatė judėti pasirengusią karietą. Vežėjas laikė rankoje botagą.

Domenikas pažvelgė pro karietos langą, ir jo veidas, pamačius Tonijų, taip nušvito, jog šiam sugniaužė gerklę.

— Tu pakerėsi Romą, — pratarė jis. — Visi tuo įsitikinę. Nieko nebijok.

Domeniko veide pasirodė liūdna šypsena, ir Tonijus vos sutramdė ašaras. Jis stovėjo ant akmenuoto grindinio žvelgdamas į tolstančią karietą, kol kiaurai persmelkė šaltis.

Ir štai dabar tylutėliai sėdėjo ant suolo Gvido klasėje suprasdamas, jog šį vakarą nieko nebeįstengs nuveikti. Būtinai reikėjo pamiegoti. Arba tiesiog pagulėti mažajame savo kambarėlyje ir pasiilgėti Domeniko, pamąstyti apie tai, kaip jam stinga tų šiltų rankų bei kojų, jaukiai apsivejančių naktimis, to lankstaus, kvapnaus kūno, pasirengusio suteikti viską, ko panorės... Nors iš tikrųjų jam nė kiek nerūpėjo, ar kada nors teks pamatyti Domeniką, ar ne.

Jis nuginė šalin šias mintis ir nežymiai šyptelėjęs pagalvojo apie tai, jog, ko gero, būtų neblogai, jei Gvidas jį prikultų, kai atsisakys mokytis. „Įdomu, ką aš turiu padaryti, kad Gvidas man trenktų?“ Dabar Tonijus jau buvo aukštesnis už Gvidą. Ūmai vaizduotėje išvydo save vis augantį ir augantį, kol galva pasiekia lubas. Ir tarytum išgirdo balsą, paskelbiantį: „Pats aukščiausias kastratas krikščioniškame pasaulyje! Neprilygstamas, geriausias iš visų dainininkų, kurių ūgis didesnis nei septynetas pėdų!“

Tonijus pakėlė nuvargusią galvą ir pamatė, jog Gvidas, baigęs rašyti, įdėmiai į jį žiūri.

Vėl užvaldė keistas jausmas, kad Gvidas viską žino apie Domeniką, net apie tą apgailėtiną sceną viešbutyje. Prisiminė tuos kambarius, žvakes. Jūrą už lango. Suėmė noras pravirkti.

— Maestro, leiskite man šiandien išeiti, — paprašė. — Daugiau nebegaliu dainuoti.

— Bet tu gerai įsidainavai. Puikiai trauki aukštąsias natas, — švelniai paprieštaravo Gvidas. — Norėčiau, kad sudainuotum šį kūrinį man.

Jis čirkštelėjo sieros degtuką ir prikišo prie žvakės. Staiga viskas, išskyrus nedidelį plotą aplink juodu, nugrimzdo žiemos nakties tamson.

Tonijus, sustingęs bei mieguistas, pakėlė akis ir pamatė ką tik perrašytas natas.

— Šį kūrinį turėsi sudainuoti per Kalėdas, — paaiškino maestro. — Parašiau pats, tavo balsui, — o paskui labai tyliai, tarsi sau pačiam, pridūrė: — Pirmą kartą čia bus atliekama mano kūryba.

Tonijus įsižiūrėjo į mokytojo veidą, stengdamasis įžvelgti pykčio pėdsakus. Bet mirguliuojančioje šviesoje matėsi, kad Gvidas ramiai laukia. Tuo momentu Tonijus įžvelgė stulbinantį kontrastą tarp šio žmogaus ir Domeniko, bet kartu juos kažkas vienijo — jausmas, kurį juodu žadino Tonijui. „Ak, Domenikas — tai silfas, — pagalvojo jis. — O Gvidas — satyras. O kas tuomet aš? Didelis baltas Venecijos voras.“

Jis karčiai nusišypsojo, ir ūmai tapo įdomu, ką pagalvojo Gvidas, pamatęs pasikeitusį jo veidą.

— Aš noriu sudainuoti šį kūrinį, — sušnibždėjo Tonijus. — Bet dar per anksti. — Nepateisinsiu jūsų lūkesčių, jei pamėginsiu. Man bus gėda prieš save patį ir tuos, kurie ateis manęs pasiklausyti.

Gvidas papurtė galvą. Trumpai, bet švelniai nusišypsojo.

— Kodėl tu taip bijai?

— Ar galime šiandien baigti? Ar galite leisti man išeiti? — paklausė Tonijus ir staigiai atsistojo. — Aš noriu išvažiuoti iš čia. Noriu būti bet kur kitur, tiktai ne čia! — jis nužingsniavo link durų, bet paskui atsisuko. — Tad ar leidžiate man važiuoti į miestą?

— Ne per seniausiai lankeisi viešbutyje, — pastebėjo Gvidas, — ir jokio leidimo neprašei.

Jo žodžiai užklupo Tonijų nepasirengusį, išmušė pagrindą iš po kojų. Jis žvelgė į Gvidą išplėtęs akis, baimingai, bemaž paniškai.

Tačiau mokytojo veide vis dar nesimatė nei smerkimo, nei įtūžio pėdsakų.

Atrodė susimąstęs. Pagaliau maestro atsitiesė, tarsi apsisprendęs.

Jis įdėmiai pažvelgė į Tonijų, o paskui lėtai ir bemaž droviai pasakė:

— Tonijau, tu mylėjai tą berniuką. Visi tai žinojo.

Apstulbęs Tonijus neįstengė atsakyti.

— Manai, aš aklas ir nematau tavo būklės? — tęsė Gvidas. — Bet, Tonijau, tu patyrei jau tiek skausmo. Argi ši netektis tau tokia siaubinga? Tu tikrai sugebėsi vėl tęsti darbus, kaip sugebėdavai anksčiau, ir, žinoma, laikui bėgant jį užmirši. Galbūt ši žaizda užgis greičiau, nei manai.

— Mylėjau jį? — sušnibždėjo Tonijus. — Domeniką?

Gvidas kilstelėjo antakius beveik nustebęs.

— O ką gi kitą? — paklausė jis.

— Maestro, bet aš niekada jo nemylėjau! Aš nieko jam nejaučiau! Ak, jeigu Dievas pasiųstų man bausmę, kuri taptų atlygiu už visa tai!

Jis nutilo, tarsi išsigandęs savo atvirumo, nenuleisdamas akių nuo maestro.

— Iš tiesų? — paklausė Gvidas.

— Taip, iš tiesų. Bet blogiausia, kad tik aš tai žinojau. Ir man teko jam paaiškinti kaip tik tuomet, kai berniukas vyko į Romą, gavęs patį reikšmingiausią kvietimą, kokio galbūt gyvenime daugiau nebebus! Dievas mato, jeigu man kada nors teks leistis ton pačion kelionėn, kaip aš nekęsiu to, kuris išvarys mane taip, kaip aš išvariau jį! Aš mirtinai jį įžeidžiau, maestro, įskaudinau, ir taip kvailai, taip absurdiškai!

Tonijus vėl nutilo. Nejaugi visa tai pasakoja maestro Gvidui? Vaikinas žvelgė nosies tiesumu, stebėdamasis savo silpnumu. Nekentė savęs už tai, nekentė vienatvės, besislepiančios už šio silpnumo.

Tačiau Gvido veidas liko neperžvelgiamas. Jis kažko laukė netardamas nė žodžio. Tonijų ūmai užplūdo prisiminimai apie visas smulkias nuoskaudas, kurių sulaukė iš šio žmogaus. Vaikinas suprato turįs tučtuojau išeiti, nes jau ir taip pakankamai prišnekėjo bei nesugeba savęs kontroliuoti.

Bet netikėtai, visai neketindamas, prieš savo paties valią, prašneko vėl.

— Dieve, jei tik jūs nebūtumėte toks grubus ir bejausmis! — šūktelėjo jis. — Kodėl jūs kalbate su manimi apie visa tai? Aš iš paskutiniųjų stengiuosi patikėti, jog galiu būti geros širdies, galiu būti šio to vertas, nepaistant to, savo gyvenimą su Domeniku paverčiau gėdingu, purvinu! O jis po tokių naktų liejo ašaras! Nors kaltas esu aš.

Jis žaibavo akimis, žvelgdamas į Gvidą.

— Kodėl jūs tuomet norėjote nuskęsti? — paklausė. — Kas privertė jus taip pasielgti? Manojo balso, dėl kurio keliavote į Veneciją, praradimas? Ką gi. Bet juk aš esu ne tiktai balsas, aš dar ir kūnas bei kraujas! Be to, esu nei vyras, nei moteris, ir nėra skirtumo, su kuo miegu, todėl pats sau esu pasišlykštėtinas!

— Bet kas čia blogo, jei su juo miegojai? — sušnibždėjo Gvidas. — Kam dėl to blogai, dabar, kai tu esi toks, koks esi, o jis — toks, koks jis yra? Kas blogo, jei jūs norėjote vienas iš kito gauti bent kruopelę meilės?

— Blogai buvo tai, kad aš jį niekinau! Aš miegojau su juo, tarsi mylėčiau jį, bet iš tikrųjų nemylėjau. Ir jaučiuosi siaubingai. Netgi būdamas toks, koks esu.

Gvidas žvelgė tiesiai į priekį. O paskui labai lėtai linktelėjo.

— Bet tuomet kodėl taip elgeisi? — sušnibždėjo mokytojas.

— Todėl, kad man jo reikėjo! — šūktelėjo Tonijus. — Aš čia vienišas, ir man jo reikėjo! Aš nebegalėjau likti vienas! Mėginau ir pralaimėjau, o dabar vėl esu vienas, kas yra blogiau už bet kokį anksčiau patirtą skausmą. Aš tūkstantį kartų žvelgiau kančiai į veidą ir prisiekiau viską iškęsti. Bet kartais skausmas per stiprus, nepakeliamas. Jis suteikė man meilės imitaciją, leido vaidinti vyro vaidmenį, ir aš sutikau.

Vaikinas nusisuko nuo Gvido. Puiku, ar ne? Santūrumo užtvanka sugriuvo, ir visus jo ketinimus nuplovė nesulaikomas srautas. Jis tesuprato, jog verčia savo problemas kitam žmogui. Ir dar jautė neapykantą. Neapykantą bei pasibjaurėjimą, tokius pat aiškius, kokius jis jautė Domenikui.

— Kaip man visa tai ištverti? — paklausė lėtai atsisukdamas. — Kaip jūs visa tai iškenčiate, diena iš dienos toks šaltas ir piktas savo darbe? Jūsų balse vien tik rūstus, įsakmus tonas. O Dieve, nejaugi niekada nepanorote pamilti to, kurį mokote, kažką pajusti tam, kuris taip kamuojasi, stengdamasis ištverti jūsų nustatytą negailestingą ritmą?

— Tu nori mano meilės? — švelniai paklausė Gvidas.

— Taip, aš noriu jūsų meilės! — šūktelėjo Tonijus. — Atsiklaupčiau prieš jus ant kelių, kad tik mano mokytojas mane pamiltų. Jūs tas, kuris mane nukreipia, lipdo mane, girdi mano balsą taip, kaip niekas niekada negirdėjo. Jūs tas, kuris iš visų jėgų stengiasi jį patobulinti taip, kaip aš pats niekada neįstengčiau. Kaip jūs galite manęs klausti, ar noriu jūsų meilės? Argi viso to negalima atlikti mylint? Negi jūs nesuprantate, kad sulaukęs iš jūsų lašelio šilumos aš išsiskleisčiau lyg pavasarinis žiedas, stengčiausi dėl jūsų taip, jog visi dabartiniai mano pasiekimai atrodytų menki!

Aš dainuočiau jūsų parašytą muziką, jei mylėtumėt mane! Aš įstengčiau padaryti viską, ką, jūsų manymu, galiu padaryti, jeigu dovanotumėte man meilę kartu su pačiais rūsčiausiais, pačiais teisingiausiais vertinimais. Suvienykite tai ir duokite man, tuomet aš sugebėsiu surasti kelią tamsoje, sugebėsiu išsikapstyti, užaugti šioje man svetimoje vietoje, kur atsidūriau virtęs padaru, kurio net pavadinimo nevalioju ištarti. Padėkite man!

Tonijus nutilo, nebepajėgdamas dar ką nors pasakyti. Jis nė nenumanė, kad šis pokalbis taps toks skausmingas. Nenorėjo nė žiūrėti į tą grubų, abejingą veidą, akis, amžinai liepsnojančias įniršiu ir sklidinas paniekos bet kokiam skausmui ar silpnumui. Jis užsimerkė. Ir prisiminė, kaip sykį, labai seniai, Romoje, tasai žmogus jį apkabino. Dabar vos nesusijuokė balsu iš viso to, ką čia iškrėtė. Bet ūmai kambarys suribuliavo prieš akis, žvakė netikėtai užgeso, ir atsimerkęs aklinoje, viską ištrinančioje tamsoje, jis pagalvojo: „Ak, čia tebuvo žodžiai, o ne poelgiai. Šios akimirkos irgi praeis, kaip praeina viskas, o rytoj vėl viskas bus taip kaip anksčiau, kiekvienas iš mūsų vėl atsidurs savame pragare, tačiau aš tapsiu stipresnis, ištvermingesnis. Nes juk čia gyvenimas, ar ne? Čia gyvenimas, ir praeis daug metų tokių kaip šie, nes taip turi būti. Uždaryk duris, uždaryk duris, uždaryk duris! O peilis, atvedęs mane čionai, tebuvo aštri briauna lemties, laukiančios mūsų visų.“

Atsklido degančio vaško kvapas.

O paskui pasigirdo Gvido žvilgsniai už nugaros, ir vaikinas pagalvojo: „O štai ir finalinis pažeminimas. Jis išeina, palieka mane čia. Jo žiaurumas niekada nebuvo toks rafinuotas, toks gniuždantis. Ak, tos drauge praleistos valandos, toji bjauri sekinančio darbo sąjunga, vis sunkėjančio, sunkėjančio, atstojančio kankinimus. Ko gi aš išmokau? Jog čia, kaip ir visur kitur, esu vienas. Jau ir anksčiau žinojau, o dabar, kiekvieną pro šalį slenkančią dieną, turėsiu iš naujo suvokti savo vienatvę.“

Atrodė, tarsi žemė slysta iš po kojų.

O paskui suvokė girdįs durų skląsčio girgždesį ir suprato, jog Gvidas jo nepaliko.

Užėmė kvapą. Tonijus nieko nematė. Ir vieną akimirką nieko negirdėjo. Bet žinojo, kad maestro čia ir jį stebi. O tuomet pervėrė toks stiprus geismas, jog apėmė siaubas.

Jis spinduliuote spinduliavo tokią aistrą, jog ši, rodės, gali išsklaidyti sutemas lyg šviesos srautas, vaikinas stebeilijo į tamsą ir laukė, laukė...

— Tu nori, kad aš tave mylėčiau? — pasigirdo Gvido balsas. Be galo tylus, todėl Tonijus palinko į priekį, lyg mėgindamas jį sučiupti. — Mylėčiau?

— Taip, — atsakė Tonijus.

— Bet juk aistra tau baigia mane sudeginti! Nejaugi iki šiol nesupratai? Nejaugi niekada neįžvelgei, ką slepia mano šaltumas? Nejaugi esi aklas šiai kančiai? Per visą gyvenimą aš nieko taip netroškau kaip tavęs, ir niekada taip nekentėjau, kaip kenčiu dėl tavęs. Bet yra meilė ir meilė, aš nusikamavau, stengdamasis atskirti vieną nuo kitos...

— Neatskirkite jų! — sukuždėjo Tonijus. Jis ištiesė rankas tarsi vaikas, mėginantis sugriebti karštai trokštamą daiktą. — Duokite šią meilę man! Bet kur jūs? Maestro, kur jūs?

Jis pajuto oro dvelksmą, išgirdo drabužių šnaresį ir žingsnių garsą, paskui patyrė deginantį Gvido delnų prisilietimą — delnų, kurie anksčiau tik pliaukšėjo jam per skruostus. O tada Gvidas jį apkabino. Ir tą akimirką Tonijus suprato viską.

Tačiau nušvitimas virto paskutine minties properša, kai suvokė, kaip viskas buvo ir kaip bus, nes Gvidas jau prispaudė jį prie krūtinės ir įsisiurbė lūpomis.

— Taip, — šnabždėjo Tonijus, — taip, dabar, ir viską, viską iki galo...

Jis verkė.

Gvidas bučiavo jo lūpas, skruostus, gniaužė jį pirštais, pakeldamas nuo grindų, tarsi norėdamas suvalgyti, visas jo žiaurumas tarytum ištirpo, pavirto jausmų protrūkiu, ne keršto ar neapykantos, o kuo skubiausio ir karščiausio susiliejimo troškimu.

Tonijus atsiklaupė, nusitempdamas ir Gvidą. Vaikinas jį nukreipė, siūlė save, siūlė tai, ką Domenikas visuomet jam suteikdavo ir ko niekada iš jo nereikalaudavo.

Jis nė kiek nebijojo skausmo.

Tegul skauda. Ir nors labai nesinorėjo paleisti tų lūpų, pravėrusių jam burną, praplėšusių ją, įsiskverbusių į pačią gilumą, jis, atsigulęs ant akmeninių grindų veidu žemyn, pasakė: „Padarykite tai. Padarykite tai man, padarykite tai. Aš to noriu.“ Ir tada Gvidas užgriuvo iš viršaus visu svoriu, paspaudė jį po savim, nuplėšė drabužius, sukėlė siaubą pačiu pirmu stūmiu. Tonijus giliai atsikvėpė, o paskui kūnas tarytum pats atsivėrė, kviesdamas Gvidą, atsisakydamas priešintis, o kai šis įniko galingai smūgiuoti, Tonijus pradėjo judėti kartu su juo. Akimirksniui jie susiliejo, Gvido lūpos įsisiurbė Tonijui į kaklą, rankos suspaudė pečius prisitraukdamos vis arčiau ir arčiau, o paskui duslus maestro riksmas leido suprasti, jog tai baigėsi.

Sukrėstas Tonijus nusišluostė burną. Jis įsiaudrino, karštai maldavo tęsti. Negalėjo atitraukti rankų nuo Gvido, bet tasai pats jį pakėlė, tvirtai apkabino rankomis šlaunis ir pakėlė Tonijų į orą, apgaubdamas jo organą drėgna, saldžia šiluma. Jis tai atliko kur kas stipriau bei įnirtingiau nei Domenikas. Tonijus griežė dantimis, kad nesuriktų, o paskui atsilošė, pajutęs palengvėjimą, apsivertė įsikniaubdamas galva į rankas ir pritraukdamas kelius jautė gęstančius paskutinius pasitenkinimo tvinksnius.

Pasidarė baisu.

Jis buvo vienas. Vėl girdėjo tylą. Pasaulis grįžo atgal, o jis net galvos negalėjo pakelti.

Ir tardamas sau, kad nieko nelaukia, tą akimirką jautė, jog įmanytų parpulti ant kelių bei maldauti — maldauti ko nors. Bet tuojau pat pajuto šalia esantį Gvidą, ir sunkias, stiprias mokytojo rankas, keliančias jį. Jis staigiai pakilo bei krito įkaitusiu veidu maestro ant peties. Dulkėtos garbanos kuteno odą, ir atrodė, kad visas Gvido kūnas jį supa, linguoja, visas Gvidas, net jo pirštai, tvirti bei šilti, ir ne kas kitas, o Gvidas buvo dabar šalia, Gvidas jį dabar laikė, mylėjo bei bučiavo pačiomis švelniausiomis pasaulyje lūpomis, ir juodu iš tiesų buvo drauge.

Tonijui atrodė, tarytum sapnuoja atmerktomis akimis, jis nežinojo, kur eina, tik suvokė, kad žingsniuoja su Gvidu tuščiomis šaltomis gatvėmis, pastebėjo bauginamai gražų fakelų švytėjimą ant sienų. Orą užpildė virtuvės, degančių žarijų aromatai, langų namai švytėjo įstabia geltona šviesa, o paskui vėl tapdavo tamsu, nors į akį durk, ir tamsoje, šiugždant sausiems žiemos lapams, juodviejų su Gvidu lūpos susiliedavo įnirtingais bučiniais bei glamonėmis, sklidinomis ne švelnumo, o vien tiktai alkio.

Kai pasiekė taverną, durys atsilapojo, iš vidaus skverbėsi viliojanti šiluma, ir tarp riksmų, špagų žvangėjimo bei bokalų kaukšėjimo į medinius stalus juodu prasibrovė į pačią tolimiausią ir giliausią nišą. Kažkokia moteris dainavo žemu, giliu it vargonai balsu, kalnietis piemuo grojo dūdele, visi aplink irgi dainavo.

Ant stalo krito šešėliai nuo siūbuojančių žibintų ir judančios minios. Neatitraukdamas akių nuo taip arti priešais sėdinčio Gvido, Tonijus alpėjo iš laimės. Atsišliejęs į medinę mažos nišos sieną, jis žiūrėjo mokytojui į akis, matė begalinę meilę ir palaimingai šypsojosi siurbčiodamas vyną, kuriame jautėsi aitriai rūgštus vynuogių aromatas bei medinės statinės, kurioje šis buvo laikomas, prieskonis.

Juodu gėrė, gėrė, o paskui, kai Gvidas prabilo, Tonijus bemaž nesuvokė žodžių prasmės, bet suprato, kad mokytojas žemu, dusloku balsu, bemaž kuždesiu, sklindančiu iš krūtinės ląstos gelmių, pasakojo visas paslaptis, kurių niekada niekam nedrįsdavo atskleisti, ir Tonijus vėl jautė, kaip lūpos nejučia išsitempia pražysdamos šypsena, o galvoje skambėjo tik: „Meilė, meilė, tu — mano meilė“, o paskui vieną akimirką, šioje šiltoje, triukšmingoje užeigoje, jis ištarė tuos žodžius balsu bei pamatė Gvido akyse sutviskančią liepsną. „Meilė, meilė, tu — mano meilė, ir aš ne vienas, ne, ne vienas, bent trumpam. 8

Dabar juodu kasnakt mylėjosi, apimti nepasotinamo alkio, gyvuliško žiaurumo ir svaiginančio, nenusakomo, viską, apibendrinančio švelnumo po sueities. Užmigdavo apsikabinę vienas kitą rankomis bei kojomis, tarsi kūnas būtų barjeras, kurį reikia sugriauti tokiu glaudžiu apsikabinimu, o nubudę vėl aistringai, godžiai bučiuodavosi ir keldavosi prieš aušrą, genami vienintelės minties — greičiu pradėti pamoką Gvido klasėje.

Pačios pamokos irgi pasikeitė. Jos netapo mažiau varginančios, o Gvido karštakošiškumas nesumažėjo, jis išliko toks pat rūstus Tonijaus klaidoms. Tačiau pamokas nuspalvino naujas mokytojo ir mokinio artumas, jų domėjimasis vienas kitu.

Tuomet, to beprotiško monologo metu, išsiliejęs žodžių bei emocijų srautu, Tonijus pažadėjo išsiskleisiąs Gvido akivaizdoje. Bet dabar jis suvokė, jog visuomet buvo šalia jo išsiskleidęs, bent jau muzikos srityje, ir ne jis atsiskleidė Gvido akyse, o Gvidas — jo. Maestro pirmą kartą įsitikino, kad Tonijus nekvailas, ir pamažu patikėjo jam savo nepermaldaujamų praktinių užsiėmimų pagrindą sudarančius principus.

Iš tiesų šis polinkis kalbėti, kalbėti ir kalbėti nebuvo Gvidui naujiena, tačiau operoje arba per ilgus pasivaikščiojimus pajūriu, į kuriuos jie ir anksčiau leisdavosi po teatro, pokalbio tema neišvengiamai tapdavo kiti dainininkai. Taip susidarė distancijos tarp mokinio bei mokytojo regimybė ir netgi šioks toks santykių šaltumas, kur visas Gvido įkarštis nukrypdavo į kitą muziką, į kitus žmones.

O dabar Gvidas kalbėdavo apie muziką, kuri juodu jungė, ir pirmosiomis pačios godžiausios bei karščiausios meilės savaitėmis atrodė, jog pokalbiai jam buvo netgi svarbesni už aistringas glamones.

Nebuvo nė vieno vakaro, kad juodu neišvažiuotų iš konservatorijos. Pasisamdę karietą arba vykdavo jūros pakrantėn, arba susirasdavo mieste kokią nors ramią taverną, kur galėdavo kalbėtis ir kalbėtis karštai kuždėdamiesi, kol tam tikras vyno skonis burnose bei lengvumas galvose leisdavo suprasti, jog metas namo.

Dabar jie nebevakarieniaudavo konservatorijoje. Susiėmę už rankų klaidžiojo po tamsias gatves ir susiradę tarpdurį arba kelis medžius, po kuriais galėjo pasislėpti, liesdavo vienas kitą, priglusdavo vienas prie kito, mėgaudamiesi pavojumi, pamesdami galvas nuo pačios nakties, šiugždesių, netikėtai iš niekur išnyrančių įkalnėn dundančių karietų, kurių geltoni spinduliai išplėšdavo juos iš tamsos.

Bet galų gale atsidūrę Via Toledo, jie išsirinkdavo vieną iš geriausių tavernų, kadangi turėjo pakankamai pinigų, žvangančių Tonijaus kišenėse, ir netrukus jau ragaudavo kepsnio arba šviežios žuvies, užsigerdami abiejų mėgstamu vynu, „Lagrima Kristi“, ir kalbėjosi, kalbėjosi...

Gvidas vardijo Tonijui vardus senųjų meistrų, sukūrusių pratimus, kuriuos šis studijavo, ir aiškino, kuo nuo pastarųjų skiriasi jo paties parašytos vokalizės.

Tačiau didžiausią malonumą Tonijui teikė galimybė užduoti Gvidui bet kokį klausimą ir tuojau pat gauti atsakymą. Ar Gvidui teko matyti Alesandrą Skarlatį? Taip, žinoma, matė jį vaikystėje, be to, maestro Kavala dažnai veždavosi jį į švento Bartolomėjaus teatrą, ir jis stebėjo, kaip maestro Skarlatis dirigavo atliekant savo kūrinius.

Anot Gvido, būtent Skarlatis atnešė į Neapolį didybę. Anais laikais ieškoti naujų operų visi vykdavo į Veneciją arba Romą. Bet dabar operos sostine tapo Neapolis ir, kuo galėjo įsitikinti pats Tonijus, ne kur kitur, o į Neapolį atvykdavo mokytis užsienio studentai.

— Bet opera nuolatos kinta, — kalbėjo Gvidas. — Ilgi nuobodūs rečitatyvai, pateikiantys duomenis, kuriuos turi žinoti publika, darosi vis gyvesni, priešingai nei varginantys interliudai tarp arijų. Komiškai operai, ko gero, priklauso ateitis. Žmonėms norisi klausytis operos gimtąja kalba, o ne tik klasikine italų. Be to, operose atsiranda vis daugiau rečitatyvų su orkestru, nors anksčiau didžioji jų dalis būdavo atliekama be muzikinio akompanimento.

Bet visuomet tenka galvoti apie tai, ko nori žmonės, ir nesvarbu, kokie ilgi bei nuobodūs bus interliudai, žmonės juos pakęs vardan gražių arijų, ir tai niekada nepasikeis.

Nes arijos — tai pati operos esmė: gražus dainavimas. Nei smuikas, nei klavesinas niekada žmogaus nepaveiks taip, kaip vokalisto balsas.

Bent jau tuo metu ir pats Gvidas tuo tikėjo.

Kartais vakarais, kai nusibosdavo sėdėti tavernose, juodu patraukdavo į viena kitą vejančias puotas, pirmenybę teikdami rengiamoms grafienės Lamberti, žinomos meno globėjos. Bet ir ten begalinis jų dialogas nenutrūkdavo.

Paprastai juodu susirasdavo kokią nors nuošalią svetainę, pasistatydavo ant klavesino arba naujo fortepijono žvakides, Gvidas grodavo, pirštais skrajodamas viršum klavišų, o paskui įsitaisydavo ant aukštos kušetės bei atsakinėdavo į Tonijaus klausimus arba pats imdavo ką nors pasakoti.

Tokiomis akimirkomis maestro akys nušvisdavo nepaprastu palaimingu įkarščiu, nugludinančiu veido bruožus, suteikiančiu daugiau švelnumo. Ir negalėjai patikėti, kad šis žmogus kartais tampa žiaurus bei nepakenčiamas.

Vieną tokią naktį mažame muzikiniame salone grafienės namuose, kur juodu sėdėjo vienas priešais kitą prie apskrito kortų stalelio ir žvakių šviesoje pradėjo lošti kažkokį paprastą, trumpą lošimą, Tonijus, pagaliau pasiryžęs prašnekti šia tema, paprašė:

— Maestro, papasakokite apie mano balsą!

— Ne, pirmiausia tu man turi kai ką pasakyti, — atsiliepė Gvidas, ir jo balse pasigirdo susierzinimas, privertęs Tonijų krūptelėti. — Kodėl nenori dainuoti kalėdinio solo, nors pasakiau, kad jis paprastas bei parašytas specialiai tau?

Tonijus nusuko akis.

Jis nuleido ranką, kuria laikė vėduokle sudėtas kortas, ir pats nežinodamas kodėl išrinko karalių bei damą. O paskui, nesugebėdamas skubiai sugalvoti atsakymo į Gvido klausimą, staiga rado paprastą šio eilinio mūšio, kurį privalėjo laimėti, sprendimą. Jis sudainuos šį solo Gvidui, jei jau maestro taip nori. Sudainuos, net jei dar nėra pakankamai pasirengęs, vardan to jaunuolio, kuris sykį nusileido nuo kalno. Tonijus tvirtai apsisprendė, vis dėlto negalėjo atsikratyti baimės.

Jis žinojo, jog vos tik jo balsas koplyčioje nuskambės solo, jis taps tikru kastratu. Nors juk taip ir yra, argi ne? Tačiau čia didesnis žingsnis nei juodos tunikos apsirengimas bei raudonos juostos užsijuosimas. Didžiulis žingsnis, lyginant su dainavimu bendrame chore. Jisai stovės priekyje, ryškiai apšviestas, ir šviesa negailestingai išduos, kas jis dabar yra.

Tarytum išsirengęs nuogai parodytum visiems, kokią pažeminančią operaciją patyrei. Šiek tiek palinkęs į priekį, kad galėtų dėlioti kortas ant poliruoto medinio paviršiaus, jis patylom galvojo apie aukštą savo ūgį, ilgą liesą ranką ant stalo — savo paties ranką. „Ar mano balsas skambės kaip berniuko? Beje, ar aš esu berniukas? Ar dabar jau būčiau vyras?“

Vyras. Jis nusišypsojo pagalvojęs apie brutalų šio žodžio paprastumą ir reikšmės įvairiapusiškumą. Pirmą kartą gyvenime šis žodis pribloškė jį... savo grubumu. „Negalvok apie tai. Tu save apgaudinėji“, — vos nesukuždėjo balsu. Greta viso abstraktumo šis žodis dabar jam turėjo vieną, visiškai konkrečią reikšmę.

Jis žinojo esąs per jaunas tokiai didžiai gamtos permainai, kuri turėjo jį ištikti. Kadaise, labai seniai, miegamajame, visai kitame pasaulyje, moteris jį erzino sakydama, jog laukti liko visai nebedaug. Tuomet jis didžiavosi paprastais savo sugebėjimais, taip jais pasitikėjo ir kartu buvo toks apgailėtinas.

Bet tuomet gyveno visiškai kitame pasaulyje.

O dabar jis kastratas ir bus kastratas toje koplyčioje, kur suskambės vienišas jo balsas.

Ir čia įvyks tik pirmasis pasirodymas. Ateityje laukia daugybė kitų, o pagaliau ateis finalinis momentas: kai jis žengs į kokio nors didžiulio teatro sceną, vienas. Jeigu pasiseks! Jeigu jo balsas, pasirengimas bei mokytojo Gvido meistriškumas pasirodys esą pakankamai stiprūs, tuomet jis bus išromytasis, atsiskleidęs visam pasauliui.

Vaikinas pažvelgė į Gvidą. Jam pasirodė, kad šis skendi palaimingoje, nepasiekiamoje nežinioje ir nesikamuoja dėl šių sudėtingų, neįveikiamų dalykų. Jis myli Gvidą, todėl sudainuos jam.

Netikėtai prisiminė, jog pirmą kartą prakalbęs apie solo Gvidas pasakė: „Pirmą kartą čia bus atliekamas mano kūrinys.“ Viešpatie, nejaugi buvo toks kvailys ir nė nesumetė, ką tai gali reikšti mokytojui!

Juk žinojo: tos nuostabios arijos, kurias Gvidas duodavo jam dienos pabaigoje, parašytos paties maestro.

— Jums be galo svarbu, kad aš tai sudainuočiau, — ištarė Tonijus savo prielaidą garsiai, — nes kūrinį parašėte jūs?

Gvidas nuraudo, jo žvilgsnis krustelėjo.

— Svarbu, nes tu — mano mokinys ir jau esi pasirengęs! — piktai atšovė.

Tačiau pyktis plykstelėjo bei užgeso. Maestro pasidėjo alkūnę ant stalo ir ranka pasirėmė smakrą.

— Prašei papasakoti apie tavo balsą, — prabilo Gvidas. — Tikriausiai nuvyliau tave, nepapasakojęs visko kaip yra ir taip griežtai elgdamasis. Bet aš nežinojau kito būdo, kuris...

Į kambarį it vaiduoklis be garso įėjo tarnas. Supleveno melsvas atlasas, viršum stalo mirguliuojančioje žvakių šviesoje pasirodė ranka, pilanti į taures vyno.

Gvidas stebėjo, kaip taurė užsipildo, paskui mostu liepė tarnui palaukti, ištuštino taurę ir žiūrėjo, kaip ši tampa pilna vėl.

— Pasakysiu tau tiesiai, — pradėjo pagaliau. — Tu geriausias iš kada nors mano girdėtų dainininkų, nekalbant apie Farinelį. Tu galėjai sudainuoti šį solo pačią pirmąją dieną, kai atvykai į konservatoriją. Galėjai jį sudainuoti net Venecijoje.

Šiek tiek primerkęs akis jis įdėmiai tyrinėjo Tonijaus veidą. Lengvas girtumas sušvelnino mokytojo veidą, bet žvilgsnis skvarbumo neprarado.

— Šitas solo parašytas tau, — tęsė maestro. — Tiksliau, balsui, kurį girdėjau Venecijoje, dainuojančiam berniukui, kurį sekiau kiekvieną naktį. Jau tuomet žinojau tavo balso diapazoną ir stiprumą. Aš pastebėdavau mažutes tavo klaidas, kurių neįstengtų įžvelgti niekas kitas. Aš mačiau, kiek sugebėjai išmokti savarankiškai, tik šiek tiek padedamas mokytojų, ir buvau apstulbęs. Absoliuti klausa, įgimtas jausmingumas...

Gvidas pakraipė galvą bei švilptelėdamas įtraukė oro.

— Aš tau suteikiu tik lankstumo ir jėgos, — jis atsiduso. — Po dvejų metų tu sugebėsi atlikti bet kokią bet kokios operos ariją ir žinosi, kaip ją ornamentuoti bei tobulai pateikti bet kur, bet kada, vadovaujant bet kokiam dirigentui...

Jis nutilęs nukreipė akis į šalį. Kai vėl pažvelgė į Tonijų, šiam pasirodė, kad maestro akys pasidarė didelės ir tamsios, o balsas šiek tiek pažemėjo.

— Bet tu turi dar kažką, Tonijau, kažką greta balso, — pasakė jis. — Tie dainininkai, kurie šito neturi, beveik niekada ir nebeįgyja, o tiems, kurie turi, stinga tavojo garso skaidrumo bei jėgos. Kas tai? Kažin kokia paslaptinga galia, sukrečianti visus, kurie tave girdi. Tam tikra jėga, kuri taip uždega klausytojus, jog tu juos užvaldai, tu vienas. Kai dainuosi bažnyčioje per Kalėdas, žmonės atsisukinės, norėdami pamatyti tavo veidą, jie užmirš savo mintis ir smulkius nesutarimus, o eidami iš bažnyčios klausinės vienas kitą tavo vardo.

Daugelį metų aš analizavau šį reiškinį, stengiausi nustatyti, kas sudaro šį talentą. Vaikystėje pats turėjau tokią dovaną. Aš žinau, kaip ji pajuntama, bet negaliu viso to sudėlioti į lentynėles. Galbūt tai neapčiuopiamas ritmo jausmas, instinktyvus žinojimas, kada pradėti garso kėlimą, kada sustoti. O gal tai susiję su fiziniais duomenimis — akimis, veidu, kūno laikysena, kai balsas kyla vis aukščiau ir aukščiau. Nežinau.

Tonijus susijaudino. Jis prisiminė momentą, kai Kafarelis žengė link rampos Venecijoje, vėl pajuto jaudinančio laukimo virpulį, nuvilnijusį per minią. Tuomet pats nuskubėjo žemyn, į parterį, tarsi magneto pritrauktas to kastrato, kai šis tik vaikštinėjo po sceną pirmyn bei atgal, nesudainavęs nė vienos natos.

Nejaugi ir jis geba taip veikti žmones? Nejaugi gali taip būti?

— Bet yra dar kai kas, — tęsė Gvidas. — Ypatinga ugnis. Toji ypatinga ugnis liepsnotų tavyje, net jei būtum iškastruotas šešerių metų kaip aš. Bet tau tai nutiko vėliau...

Tonijus įsitempė pajutęs, kaip šie žodžiai nemaloniai jį užgavo.

Bet Gvidas ištiesė ranką ir ramindamas paglostė jaunuolį.

— Tu užaugai ketindamas galvoti, judėti ir elgtis kaip vyras, — tęsė jis. — O tai tau irgi suteikia ypatingos jėgos. Tu neturi minkštumo, kuriuo pasižymi daugelis eunuchų. Tu neturi jiems būdingo... belytiškumo.

Gvidas nutilo dvejodamas, ar derėtų tęsti.

— Bet, žinoma, — ištarė lėtai, tarsi pats sau svarstydamas, — pasitaiko ir anksti iškastruotų dainininkų, kuriems irgi būdinga ši jėga.

— Tačiau aš galiu pasikeisti, — sukuždėjo Tonijus. Jis sėdėjo tarsi suakmenėjęs, veide sustingo šalta šypsena, kuri ankstesniais laikais visuomet atsirasdavo tokiais momentais. Bet balsas išliko lygus, ramus. — Kai žiūriu į veidrodį, aš jau regiu priešais save Domeniką.

„Taip, Domeniką, — pagalvojo. — Ir savo senąjį antrininką iš Venecijos, Treskių namų šeimininką, besišypsantį iš už nugaros bei matantį, kokie mes tapome skirtingi užaugę.“

Jis pasijuto esąs lengvas, besvoris, kažin kokia bevardė būtybė, nepaisant visų vardų, kokiais kadaise kiti jį vadino, tarsi ką tik išsiritęs iš kiauto — to berniuko, kuriuo anksčiau buvo.

— Taip, — tuo metu kalbėjo Gvidas. — Tu daugeliu atžvilgiu tapsi panašus į Domeniką.

Tonijui nepavyko nuslėpti baimės bei priešiškumo; tai pajutęs Gvidas palietė mokinio ranką. Tačiau Karlo pavidalas jau nesitraukė iš galvos — miglotas prisiminimas tos akimirkos, kai prispaudė skruostą prie grubaus, dygaus smakro ir išgirdo atodūsį, kimų, prislopintą, dvelkiantį liūdesiu, nuovargiu bei neišvengiama, Dievo suteikta vyro jėga.

— Domenikas buvo gražus, — burbtelėjo Gvidas. — Nors vyriškos jėgos irgi turėjo.

— Domenikas? — nusistebėjo Tonijus. — Vyriškos jėgos? Juk jis — tikra Kirkė!

Taip pasakęs pagalvojo niekada neužmiršiąs Domeniko glamonių, ir netgi dabar jautė gėdą dėl ankstesnės aistros.

Ir vėl vaizduotėje sušmėžavo Karlo pavidalas. Atrodė, tarytum Karlas įžengė į šį kambarį bei sutrikdė judviejų su Gvidu ryšį, kurį taip brangino. Rodos, girdėjo Karlo juoką, aidintį koridoriais. Jis pažvelgė į maestro, ir širdį užplūdo meilė, o dirstelėjęs žemyn pamatė, kad Gvidas vis dar jį glosto. Domenikas. Jėga. Gvidas irgi juokėsi, švelniai juokėsi.

— Gal Domenikas ir buvo Kirkė lovoje, — kalbėjo Gvidas. — Deja, turiu patikėti tavo žodžiais. Bet Domenikui dainuojant pajusdavai kitokią galią, kurią jo grožis pabrėždavo ne mažiau nei balsas. Netgi moteriškai apsirengęs bei susišukavęs jis išlikdavo stiprus, plieninis, ir kiti jo bijodavo. O, tau reikėjo pamatyti jo dainavimo besiklausančių vyrų bei moterų veidus. Svarbi ne poza, ne plaukai ant krūtinės, o toji galybė. Ji sklinda iš vidaus, ir Domenikas ją turėjo. Domenikas nebijojo nei Dievo, nei velnio. O tu, mano mažyli, dar nė nepradėjai suprasti, koks gali būti kastratas.

— Aš noriu suprasti, — sušnibždėjo Tonijus. — Bet aš niekada nemačiau Domeniko tokio. Įžvelgiau jame silfą, o kartais galbūt netgi angelą, — Tonijus patylėjo. — O gal tiktai kastratą! — prisipažino.

Bet Gvidas nė kiek neįsižeidė.

Rodos, maestro susimąstė.

— Kastratą! — sušnibždėjo. — Įžvelgei jame tik tai, kuo lemta tapti tau. O jis regėjo tavyje savąjį grožio ir jėgos tipą. Jis visuomet bendraudavo su panašiais į save. Bet pastaruosius dvejus metus jį be galo kamavo vienatvė...

— Vienatvė? — nusistebėjo Tonijus.

Jis niekada neužmirš, kaip įskaudino Domeniką, nors pats berniukas tikriausiai jau užmiršo.

— Taip, jis jautėsi labai vienišas, — patvirtino Gvidas. — Nes buvo geresnis už visus aplinkinius, o čia pati blogiausia vienatvės rūšis. Kur jis bepažvelgtų, visur matė pavydą bei baimę. O paskui pasirodei tu, ir jis tave pamilo. Štai kodėl Lorencas iš tavęs tyčiojosi. Juk Lorencas mylėjo Domeniką, o tas nekreipė į jį dėmesio.

Tonijus visai sugniužo. Žvelgė į priešais gulinčias kortas, ir atrodė, jog ir karalius, ir dama stebeilija piktomis akimis. Damos akys buvo bizantiškai įkypos, o plaukai juodi. Be abejo, ji buvo pikų dama.

— Bet nesijaudink dėl Domeniko, — nuramino Gvidas. — Jeigu tu jį ir įžeidei, kaip pats sakai, tik suteikei berniukui nepaprastai vertingą pamoką. Nes esi panašus į jį tiktai savo elegancija. Tavo tokie pat smulkūs kaulai ir tokie pat plaukai, kurie labai patinka moterims. Bet apskritai esi už jį gerokai stambesnis. Tu užaugsi kur kas aukštesnis, o tavo veido bruožai... išties nepaprasti, nes jie... — Gvidas kiek sumišo, nenuleisdamas akių nuo Tonijaus ir judindamas lūpas. — Jie visai nežymiai skiriasi nuo bruožų, būdingų daugeliui vyrų. Stovėdamas scenoje tu akinsi lyg šviesos šaltinis. Visi šalia tavęs taps nepastebimi, net Domenikas, trapusis tavo šešėlis, jei kartais atsidurtų greta.

Tonijus tylėjo tol, kol juodu sugrįžo į konservatoriją ir įėjo į Gvido kambarius, čionykštėje aplinkoje atrodančius prabangiai, nors išties apstatytus gan skurdžiai.

Didžiulę lovą žiemos metu dengė paprastos tamsios užuolaidos. Tonijus įsitaisė ant užtiesalo ir ištiesė kojas, atsišliejęs į galvūgalio lentą. Tuo metu Gvidas uždegė žvakes, stovinčias ant klavesino, o tai reiškė, jog į lovą juodu atsiguls dar negreit.

— Ar aš užaugsiu labai aukštas? — tyliai paklausė Tonijus.

— Niekas nežino. Priklauso nuo to, kokio ūgio turėjai tapti iš prigimties. Bet dabar augi sparčiai.

Tonijus pajuto, kaip burna prisipildė tulžies, rodės, tuoj supykins. Jis privalėjo užduoti tuos klausimus dabar arba niekada, juk taip ilgai svajojo juos ištarti garsiai, balsu, bent jau atsigręžęs į riaumojančią jūrą.

— Kas dar man nutiks?

Gvidas atsisuko. „Įdomu, — pagalvojo Tonijus, — ar jis prisimena tą naktį Romoje, mažame sodelyje, kai aš dusdamas, iš tiesų dusdamas, tarsi merdėdamas, ištiesiau rankas į jį ir į tą statulą, kuri švytėjo mėnesienoje balta šviesa.

— Kas man nutiks? — sušnibždėjo dar kartą. — Visam kūnui. Jūs žinote.

Gvidas atrodė abejingas. Tamsus jo siluetas užstojo žvakidę, taigi maestro veido nesimatė.

— Tu augsi toliau. Tavo rankos ir kojos pailgės, tačiau kiek, vėlgi niekas nežino. Bet įsidėmėk, jog tau jos visuomet atrodys normalios. Ir būtent kaulų lankstumo dėka tavo balsas įgauna ypatingą jėgą. Kiekvieną mokymosi dieną didėja tavo plaučių tūris, o plaučiams augti leidžia elastingi kaulai. Taigi labai greitai aukštutiniame registre įgausi tokią galią, kokia nepasiekiama nė vienai moteriai. Tarp kitko, ir nė vienam berniukui. Ir nė vienam kitam vyrui. Bet ilgos tavo rankos kybos nutįsusios išilgai kūno, o pėdos susiplos. Ir tu niekada neturėsi įprasto vyriško raumenyno.

Išgirdęs visa tai, Tonijus staigiai nusisuko, o Gvidas tuojau pat jį apkabino.

— Užmiršk! — patarė jis. — Taip, taip, aš suprantu, ką kalbu. Užmiršk tuos dalykus. Nes kaskart, kai dėl to kankinsies, tai reikš, jog vis dar nesusitaikei su neišvengiamybe. Suprask, kur slypi tavoji galia.

Tonijus linktelėjo — karčiai, pašaipiai.

— O taip!

— Bet aš turiu išdėstyti tau dar vieną pamoką, — tęsė Gvidas. — Ji tau reikalinga labiausiai.

Tonijus linktelėjo, nežymiai šyptelėdamas.

— Ką gi, dėstykite!

— Tu nusigręžei nuo moterų, o tai nėra gerai.

Tonijus vos neužduso iš pykčio, norėjo paprieštarauti, bet Gvidas švelniai pabučiavo jį į kaktą.

— Ten, Venecijoje, turėjai merginą. Slėpdavaisi su ja gondoloje, kai dainininkai išsivaikščiodavo po namus. Aš tave stebėjau. Taip elgdavaisi kiekvieną naktį.

— Apie tai geriau užmiršti, — vėl nusišypsojo Tonijus jusdamas, jog veidą išmušė karštis.

— Ne, klysti. Niekada šito neužmiršk. Puoselėk šį prisiminimą, o kai tavyje įsižiebs ugnis — nesvarbu kada, nesvarbu kur — vos tik pasitaikys palanki proga, pakartok šį ritualą, privalai jį pakartoti. Galbūt liepsną sukels kitas vyras ar kitas kastratas, nesvarbu kas, išnaudok ją, nešvaistyk vėjais, neleisk tuščiai sudegti. Išnaudok garbingai ir neprarasdamas sveiko proto, bet nenusisuk nuo šito nei iš meilės man, nei iš meilės muzikai, nepasiduok abejingumui. Kaskart įsiklausyk į savo norus.

— Kodėl man tai sakote?

— Todėl, kad mes niekada nežinome, kada geismas mus apleis. Vyrai niekada nepraranda geismo, tačiau mums yra kitaip.

— O jūs?! Juk jūs nebijote šito prarasti! — šūktelėjo Tonijus.

— Ne. Dabar ne. Bet maniau jau jo netekęs, kol likimas nesuvedė manęs su tavimi. Geismas sugrįžo tame miestelyje, Feraroje, kai pamačiau tave. Tu gulėjai ant lovos, apimtas karštinės, toks bejėgis... — Gvidas patylėjo. — Aš maniau praradęs geismą kartu su balsu.

Tonijus žiūrėjo į mokytoją išplėtęs akis, netardamas nė žodžio. Berniukas akivaizdžiai apsvarstė išgirstus žodžius, ir Gvidas tik dabar suvokė, jog nedera daugiau niekada minėti to meto bei tos vietos.

Tonijaus veidas išblyško ir ištįso, jis tapo panašus nebe į save, o į sielvarto graužiamą, bauginančią savo šmėklą.

Vis dėlto vaikinas paėmė Gvidą už rankos ir prisitraukė artyn.

Po keleto valandų Tonijus nubudęs atsisėdo lovoje. Sapnavo patį baisiausią savo košmarą apie tikrus dalykus ir tikrus vyrus, apie kovą, kuri baigėsi galutiniu bei neatitaisomu pralaimėjimu.

Sėdėdamas tamsoje pajuto aplinkui kambario tylą ir saugumą, nepaisant aplinkui tvyrančio kartėlio bei liūdesio. Paskui suvokė jau ilgą laiką girdįs muziką, kuri čia prasidėdavo, čia nutrūkdavo, o netrukus išsiliejo iškilminga bažnytine melodija, colis po colio judančia į priekį.

Kitame apytamsio kambario gale, prie klavesino, pamatė Gvidą. Žvakių liepsnos panėšėjo į ore sustingusių liežuvėlių saujelę. Maestro veidą tarytum slėpė tamsus vualis.

Tonijus suuodė aitroką rašalo kvapą, o paskui išgirdo plunksnos krebždesį. Tuomet Gvidas dar kartą sugrojo melodiją, ir Tonijus pirmą kartą išgirdo jo balsą — žemą, bemaž begarsį. Jis tarytum šnibždėjo melodiją, kurios negalėjo sudainuoti.

Tonijus pajuto tokią meilę mokytojui, jog vėl atsilošęs ant pagalvių suvokė fiksuojąs šią akimirką laike ir niekada jos neužmiršiąs.

Atėjus rytui, Gvidas pranešė gerokai praplėtęs kūrinį, kurį Tonijui teksią dainuoti Kalėdų išvakarėse. Iš tiesų jis parašė ištisą kantatą, ir dabar, norint ją atlikti, reikėjo gauti tik kapelmeisterio, maestro Kavalos, leidimą.

Buvo jau vidurdienis, kai mokytojas sugrįžo į klasę ir pasakė, jog Kavala, kuris šiais metais taip daug laiko praleido su Domeniku, liko visiškai patenkintas Gvido darbu. Tonijus dainuos jo kūrinį. Taigi dabar juodu dviese privalo ištobulinti solo. Nevalia gaišti nė minutės. 9

Kalėdų išvakarėse konservatorijos koplyčia buvo sausakimša.

Oras tą dieną pasitaikė giedras, šaltas. Tonijus visą vakarą klaidžiojo po miestą ir visur matė neapoliečių taip mėgstamus natūralaus dydžio lopšius bei statulas, šeimose perduodamas iš kartos į kartą. Visur — ant stogų, verandose, vienuolynų soduose — vyko ritualiniai nuostabūs kalėdiniai vaidinimai, vaizduojantys mergelę Mariją, šventąjį Juozapą, piemenis bei angelus, laukiančius kūdikėlio Išganytojo.

Dar niekad anksčiau Tonijus taip aiškiai neįžvelgė šios nakties prasmės. Nuo tada, kai paliko Veneciją, jautė, jog širdyje neliko vietos nei tikėjimui, nei gailestingumui. Bet šią naktį atrodė, tarsi pasaulis gali ir privalo atsinaujinti. Šie ritualai, himnai, įstabūs paveikslai slėpė kažin kokią senovinę galią. Artėjant vidurnakčiui, ėmė vis labiau jaudintis. Į pasaulį ateina Kristus. Tamsoje sušvis šviesa. Visame kame jautėsi neįtikėtina, antgamtinė energija.

Bet kai nusileido laiptais žemyn, apsivilkęs juodą uniformą, rūpestingai kaip dera užsijuosęs raudoną diržą, pirmą sykį pajuto jaudulį dėl būsimojo pasirodymo, o žinodamas, kaip nerimas paveikia balsą, ne juokais išsigando.

Staiga nebeįstengė prisiminti nė vieno Gvido kantatos žodžio, užmiršo melodiją. Priminė sau, jog kūrinys ypatingas, jog maestro jau eina link klavesino, be to, jis pats laiko rankose natas, taigi nieko baisaus, jei negali prisiminti. Ši mintis privertė Tonijų nusišypsoti.

Kokia dovana! Įdomu, ką jis dabar jaustų, jei taip nebijotų savojo pasirodymo? Jau tuoj kastratų balsų choras nuplevens į padanges!

Žinoma, jis bijojo, bet taip bijo kiekvienas dainininkas. Be to, kaip sakė Gvidas, jis akimoju nusiramins, vos išgirs pirmuosius taktus, ir viskas klostysis kuo puikiausiai.

Bet kai nužingsniavo palei šoninę sieną, o paskui nusileido žemyn, pro berniukų chorą link priešakinių turėklų, pastebėjo apačioje, pirmoje parapijiečių eilėje, mažą šviesiaplaukę jaunos moters galvutę, palinkusią prie programėlės. Ji vilkėjo plačią tamsios taftos suknelę.

Jis tuojau pat nusuko žvilgsnį. Neįmanoma, kad ji būtų čia ne kurį kitą, o kaip tik šį vakarą! Bet Tonijus vėl pažvelgė į ją, tarsi kokia negailestinga ranka kreiptų jo veidą. Ir pamatė smulkias minkštas garbanėles, o paskui nepažįstamoji lėtai pakėlė galvą, ir akimirksnį juodu žvelgė tiesiai vienas kitam į akis.

Tikriausiai ji prisimena tą siaubingą incidentą grafienės namuose, girtą jo kvailystę, kurios pats niekada neužmirš. Tačiau merginos veide nesimatė pykčio. Jis atrodė mąslus, beveik svajingas.

Jį užplūdo kartėlis, apnuodijantis visą viliojantį šios vietos grožį, šios šventovės, išpuoštomis žvakių eilėmis ir gausybe kvapnių gėlių.

Tonijus pasistengė susitvardyti. Mergina pirmoji nukreipė žvilgsnį ir pradėjo mažomis rankomis dėlioti šnarantį popierių, gulintį jai ant kelių. Jis pajuto, kaip įsitempė raumenys, o paskui pamažu visiškai atsipalaidavo. Atrodė, tarsi skausmas perlieja jį it vanduo.

Tegalėjo galvoti tik apie tai, jog įkliuvo į spąstus. Ir apie tai, kad parapijiečių šnabždėjimas jau nutilo. Gvidas atsisėdo prie klavesino, o mažojo orkestro muzikantai pakėlė instrumentus. „Aš neįstengsiu to padaryti. Muzika — tai tik nesuvokiamų garsų rinkinys“, — tarė sau Tonijus. Ir tuomet netikėtai driokstelėjo trimitas.

Jis nužvelgė atsivėrusią erdvę. Ir pradėjo dainuoti.

Garsai kilo aukštyn, leisdamiesi ir vėl kildami, žodžiai vinguriavo be jokių pastangų, o natų ritinėlis taip ir liko rankoje neišskleistas. Ir ūmai Tonijus suprato, jog viskas gerai.

Jis nepasiklydo muzikoje. Atvirkščiai, dainavo tvirtai ir gražiai. Ir pajuto pirmą, nedrąsų išdidumo antplūdį.

Kai viskas baigėsi, jis suprato, jog įvyko mažas triumfas.

Publikai bažnyčioje neleidžiama ploti, tačiau šnaresys, kosėjimas, brūkšėjimas kojomis tapo subtiliais begalinio prielankumo signalais, kurie atsispindėjo ir žmonių veiduose. Kai Tonijus kartu su kitais kastratais patraukė link koplyčios durų, tetroško likti vienas su Gvidu. Šis poreikis buvo toks stiprus, jog vos begalėjo iškęsti pasveikinimus, šiltų rankų paspaudimus, tylų Frančesko šnipštelėjimą, jog Domenikas pakvaištų iš pavydo.

Jam pakako vienintelio pagyrimo — Gvido apkabinimo. Visa kita jis pats žinojo, tad klausydamasis jautė nuovargį.

Vis dėlto ganėtinai sąmoningai puolė į žmonių srautą, pajudėjusį iš koplyčios. O kai, kaip jis ir tikėjosi, tarpduryje pasirodė šviesiaplaukė mergina, pasijuto išmuštas karščio.

Gyvenime ji buvo tokia nuostabi! Atmintyje jos pavidalas jau pradėjo blukti, prarado ryškumą, ir staiga štai ji, prieš akis, auksiniai plaukai gaubė grakštų kaklą, o akys, be galo rimtos, mirguliavo giliu mėlynumu. Nepažįstamosios lūpos buvo šiek tiek papūstos, putlios, jis bemaž jautė jų minkštumą, lyg spustelėjęs pirštu prieš bučinį. Susijaudinęs ir sumišęs Tonijus nusisuko.

Ją lydėjo senyvas senjoras. Kas jis, jos tėvas? Ir kodėl šviesiaplaukė nepapasakojo jam apie tą mažą incidentą valgomajame? Kodėl ji nepradėjo šaukti?

Dabar mergina atsidūrė tiesiai priešais jį, pakėlęs galvą vaikinas vėl sutiko jos akis.

Nedvejodamas Tonijus mandagiai linktelėjo. O paskui, širdyje pykdamas ant savęs, vėl nusuko žvilgsnį į šalį. Pirmą kartą jautėsi stiprus, neapsakomai ramus, sąmoningas ir dabar ūmai suvokė, kad iš visų skaudžių gyvenimo emocijų tik liūdesys taip ypatingai švyti. Ir štai jo nebeliko.

Maestro Kavala plodamas delnais išėjo į priekį.

— Nuostabu! — šūktelėjo jis. — O man atrodė, kad jūs pernelyg sparčiai judate į priekį!

Paskui Tonijus pamatė Gvidą, ir mokytojo laimė atrodė tokia apčiuopiama, jog Tonijui užgniaužė kvapą. Kai grafienė Lamberti apkabinusi maestro nuėjo šalin, šis atsisuko į Tonijų bei švelniai nukreipdamas koridoriumi ketino pabučiuoti, bet apdairiai persigalvojo.

— Kas gi tau nutiko ten, viršuje? Maniau nebepradėsi. Tu mane išgąsdinai!

— Bet aš pradėjau. Ir pradėjau laiku, — pasakė Tonijus. — Nepykite ant manęs.

— Nepykti? — Gvidas nusijuokė. — Argi aš atrodau piktas? — jis impulsyviai pabučiavo Tonijų ir paleido. — Tu tikras stebuklas, — sušnibždėjo.

Paskutiniesiems svečiams išėjus bei užsivėrus laukujėms durims, Tonijus pastebėjo maestro Kavalą, besikalbantį su kažkokiu senjoru.

Gvidas jau atrakino savo duris, bet Tonijus žinojo nenueisiąs, kol neišgirsiąs to, ką turėjo pasakyti maestro.

Bet kai kapelmeisteris pasisuko ir nukreipė svečią jų pusėn, Tonijus patyrė sukrėtimą. Jis išsyk suprato regįs venecijietį, bet vargiai būtų įstengęs paaiškinti, iš kur sužinojo.

O paskui, kai nusisukti jau buvo per vėlu, pamatė, jog atvykėlis — šviesiaplaukis, tvirto sudėjimo jaunuolis — ne kas kitas, o vyriausias Katrinos sūnus Džakomas Lizanis.

Katrina jį išdavė! Pati neatvažiavo, bet atsiuntė šitą tipą! Nepaisant to, kad Tonijui norėjosi pabėgti, jis išsyk suprato, jog Džakomas jaučiasi taip pat nejaukiai, kaip ir jis pats. Jaunuolio skruostai liepsnojo, šviesiai mėlynos akys žvelgė žemyn.

Kaip jis pasikeitė, šis Tonijaus pažinotas nerangus paauglys, karštakošis Padujos universiteto studentas, nuolat besikuždantis ir kikenantis su savo broliu bei baksnojantis alkūne pastarajam į šonkaulius.

Dabar jo veidą ir kaklą dengė vos pastebimi šeriai. Jis žemai, ceremoningai nusilenkė Tonijui. Atrodo, atsakomybės svoris gerokai slėgė vyruką.

Maestro pristatė svečią. Išvengti bendravimo tapo nebeįmanoma. Džakomas pažvelgė Tonijui tiesiai į akis, o paskui skubiai nusuko žvilgsnį.

„Nejaugi aš jam toks pasibjaurėtinas?“ — šaltai pagalvojo Tonijus. Tačiau visi mėginimai įsivaizduoti save pusbrolio akimis pamažu virto nesąmoningu, iracionaliu priešiškumu. Vis dėlto jis negalėjo nesižavėti, kokį darbą atliko gamta, keisdama šį bręstantį vyrą, darbą, kurio vaisių jam nelemta pamatyti žvelgiant į gausybę studentų, dabar tapusių vienintele tikra jo šeima.

— Markai Antonijau, — pradėjo Džakomas. — Tavo brolis Karlas atsiuntė mane susitikti su tavimi.

Maestro Kavala nuėjo. Gvidas irgi pasitraukė į šalį ir atsistojo jaunuoliui už nugaros, nenuleisdamas akių nuo Tonijaus.

O Tonijus, pirmą kartą po ilgos pertraukos išgirdęs pažįstamą Venecijos dialektą, turėjo mintyse atskirti Džakomo žodžių prasmę nuo gilaus vyriško balso tembro, kuris tą sekundę jį paveikė bemaž magiškai. Koks nuostabus buvo šis dialektas, panašus į paauksuotas čionykštes sienas ir raitytus ornamentus! Žemą, lėtą Džakomo balsą, rodos, sudarė dešimtys harmoningų garsų, o kiekvienas žodis veikė Tonijų taip, tarytum gerklę spaustų maža kūdikio rankutė.

— Jis dėl tavęs nerimauja, — tęsė Džakomas. — Karlą pasiekė gandai, jog čionai patekai į bėdą, kad vos atvykęs įsigijai mirtiną priešą tarp studentų ir kad tasai studentas tave užpuolė, o tau teko gintis.

Džakomas suraukė antakius, parodydamas didį susirūpinimą, o jo tone suskambo globėjiškumas, kuris turėjo nuslėpti sumišimą. „Koks jisai dar berniūkštis!“ — pagalvojo Tonijus, tarsi pats būtų jau senis.

Paskui susidarė nejauki pauzė. Ir Tonijus pamatė staigų, akivaizdų perspėjimą Gvido veide. Signalą: „Pavojus“.

— Tavo brolis labai nerimauja, kad esi čia nesaugus, Markai Antonijau, — tęsė Džakomas. — Tu nepranešei apie įvykį mano motinai ir...

„Taip, pavojus, — pagalvojo Tonijus, — mano širdžiai ir sielai“. Pirmą kartą nuo pokalbio pradžios Džakomas žiūrėjo jam tiesiai į akis.

Ir vienu neapčiuopiamu momentu Tonijus suvokė šio pašnekesio esmę, suprato, apie ką iš tiesų šnekama, ko iš jo norima. „Nerimauja dėl mano saugumo!“ O šitas kvailas jaunikaitis nė nesuprato tikrosios savo misijos esmės!

— Jeigu tau grės pavojus, Markai Antonijau, privalai pranešti mums...

— Jokio pavojaus, — pertraukė pusbrolį Tonijus. Savo balso šaltis apstulbino jį patį, tačiau pratęsė: — Nė kalbos negali būti apie pavojų, — tarė bemaž paniekinamai, ir žodžiai skambėjo taip valdingai, jog pusbrolis net šiek tiek atšlijo. — Viskas susiklostė ganėtinai kvailai, tačiau aš nepajėgiau užkirsti kelio nelaimei. Perduok mano broliui, kad nesijaudintų dėl niekų ir kad visiškai bereikalingai rūpinosi bei išlaidavo siųsdamas tave čionai.

Jis pamatė, kaip atokiau šešėlyje stovintis Gvidas ėmė įnirtingai purtyti galvą.

Bet Tonijus jau tvirtai suėmė pusbrolį už rankos, apgręžė ir nusivedė link laukujų durų.

Džakomas, rodos, neįsižeidė, tik nustebo. Jis žvelgė į Tonijų kupinas šiek tiek užmaskuoto susižavėjimo, o kai prabilo, balse suskambo beveik palengvėjimas:

— Vadinasi, tu patenkintas, kad esi čia, Tonijau? — paklausė giminaitis.

— Nepaprastai patenkintas, — trumpai šyptelėjo Tonijus, toliau vesdamas Džakomą koridoriumi. — Ir savo motinai turi pasakyti, jog ji irgi dėl nieko nesijaudintų.

— Bet tasai chuliganas, kuris tave užpuolė...

— Tasai chuliganas, kaip kad tu jį pavadinai, — atsiliepė Tonijus, — dabar stovi už mudu kur kas rūstesnio teisėjo akivaizdoje. Pasimelsk už jį per mišias. Dabar Kalėdų rytas, vargu ar norėsi praleisti jį čia.

Prie durų Džakomas sustojo. Jam viskas vyko pernelyg greitai. Kad ir kaip jis dvejojo, neįstengė susiturėti ir skubiai, bemaž godžiai, nužvelgė Tonijų visą. O paskui šyptelėjo — trumpai, bet labai šiltai.

— Kaip malonu įsitikinti, kad tau viskas gerai, — prisipažino jis.

Akimirksnį pasirodė, tarytum svečias nori dar kažką pasakyti, bet, matyt, apsigalvojo ir įsistebeilijo į grindis. Jis tarsi sumažėjo, pavirto lygiai tokiu pat paaugliu, koks kadaise buvo Venecijoje, o Tonijus ūmai suprato, nors ir neparodė savo emocijų, kad pusbrolis jį myli ir iš tiesų dėl jo jaudinasi.

— Tu visuomet buvai nepaprastas žmogus, Tonijau, — bemaž pašnibždomis ištarė Džakomas bei neryžtingai pakėlė akis.

— Ką turi omenyje, Džakomai? — paklausė Tonijus bemaž nuvargusiu balsu, tarsi neštų sunkią naštą. Tuo metu jo balse nesijautė nė kruopelytės grubumo.

— Tu buvai... tu visuomet buvai mažas vyras, — reikšmingai atsakė Džakomas, ir Tonijus, supratęs, ką jis norėjo pasakyti, nusišypsojo. — Visada atrodė, kad tu augi pernelyg greitai, lyg būtum vyresnis už mus visus.

— Aš ne itin daug žinojau apie vaikus, — nusišypsojo Tonijus. Pamatęs netikėtą pusbrolio sutrikimą, nebevystė šios temos. — Vadinasi, tu džiaugiesi įsitikinęs, kad aš pernelyg nesikankinu toli nuo namų?

— Taip, labai, labai džiaugiuosi! — atsakė Džakomas.

Kai jie dar sykį pažvelgė vienas kitam į akis, jau nei vienas, nei kitas nenusuko žvilgsnio. Tyla užsitęsė. Blausioje, virpančioje žvakidžių šviesoje jų šešėliai čia pailgėdavo, čia sutrumpėdavo.

— Iki pasimatymo, Džakomai, — švelniai ištarė Tonijus ir tvirtai apkabino pusbrolį.

Akimirksnį Džakomas žiūrėjo į jį, paskui kyštelėjo ranką į vidinę aksominio surduto kišenę tardamas:

— Bet juk aš turiu tau laišką, Tonijau! Vos neužmiršau. Mama būtų klaikiai supykusi! — jis įdavė laišką Tonijui. — Ir dar... Kaip tu dainavai, — pradėjo jis. — Ten, koplyčioje. Ak, jei mokėčiau muzikos kalbą, galėčiau tau paaiškinti, kaip skambėjo giesmė.

— Muzikos kalba — tai tik garsai, Džakomai, — atsakė Tonijus.

Ir nė trupučio nedvejodami juodu apsikabino.

Juodviem įėjus į kambarį, Gvidas uždegė žvakes. Paskui jie ilgai stovėjo spausdami vienas kitą glėbyje.

Tačiau laiškas svilino Tonijui ranką. Todėl jis išsivadavo ir atsisėdo prie stalo. Gvidas žvelgė nustebęs, o kartu mažumėlę susierzinęs.

— Žinau, žinau, ką nori pasakyti, — sušnibždėjo Tonijus, atplėšdamas pergamentinį voką, paženklintą Katrinos antspaudu.

— Žinai? — užsipuolė Gvidas, bet, nors balse skambėjo apmaudas, jis švelniai pabučiavo Tonijų į galvą. — Tavo brolis atsiuntė jį čionai išsiaiškinti, ar palaužta tavoji dvasia! — sušnibždėjo mokytojas. — Nejaugi nė porai minučių negalėjai apsimesti kukliu, užguitu studentėliu?

— Kukliu, užguitu eunuchu, — atsakė Tonijus. — Juk tai turėjote omenyje! Tačiau aš nevaidinsiu šio vaidmens, niekam! Negaliu! Taigi tegul jis keliauja į Veneciją ir sako mano broliui, ką tik nori. Dieve mano, juk jis girdėjo, kaip dainuoju! Juk matė uolų studentėlį, klusnų kastratą. Argi to nepakanka?

Laiškas išskydo jam prieš akis. O gal apšvietimas buvo pernelyg blausus? Jis tūkstančius kartų prisiekinėjo sau nesakysiąs šito nė vienai gyvai būtybei, net dvasininkui išpažinties metu, ničniekam! Bet juk būtų tikras avigalvis, jei manytų, kad Gvidas nieko nesuprato. Ranka prilaikydamas ant stalo išskleistą pergamentą, Tonijus sėdėjo išoriškai ramus, bet kartu negalėjo nejausti slegiančių žodžių, kurių Gvidas, pamažu vaikštinėjantis po kambarį pirmyn bei atgal, taip ir neištarė.

Baigęs skaityti, Tonijus ištisą amžinybę sėdėjo nejudėdamas.

Paskui perskaitė laišką dar kartą. O tada prikišo prie žvakės liepsnos ir žiūrėjo, kaip įsidega ugnis, kaip pergamentas traškėdamas riečiasi bei virsta pelenais.

Gvidas tylėdamas jį stebėjo.

Pažįstama kambario aplinka dabar Tonijui atrodė visiškai svetima. Visi jausmai ir emocijos jį apleido. Jautėsi esąs menkysta tarp menkystų. Žvelgė į Gvidą taip, lyg nežinotų, kas šis žmogus, nors ką tik su juo ginčijosi, nors ant lūpų vis dar jautė Gvido bučinio skonį.

Vaikinas nusisuko suprasdamas, kokį įspūdį jo mina daro Gvidui. Bet dabar Tonijus žvelgė į veidą savo broliui. „Ne, tėvui“, — pagalvojo akimirksniui šyptelėdamas. Tėvas, brolis, o už viso to — aklinos tamsos bedugnė, tiesiog gyvenimo pabaiga.

O juk buvo Kalėdų rytas, ir varpų skambesys ritosi per visą Neapolį. Nuostabūs garsai skverbėsi per sienas lyg pulso ritmas. Bet vis tiek Tonijus nebegalėjo nei jausti, nei jaudintis. Nebenorėjo nieko, nebent to, kad šis gyvenimo periodas pasiektų neišvengiamą pabaigą.

Kodėl leido sau užmiršti jo laukiantį kerštą? Kaip įsigudrino gyventi taip, kaip gyvena kiti — jausti alkį, troškulį, meilės aistrą?

Gvidas įpylė vyno. Įdavė taurę Tonijui į dešinę ranką. Vynuogių aromatas pasklido po kambarį, ir Tonijus, atsirėmęs į kėdės atlošą, pažvairavo į pelenais virtusį laišką, į maistą, kuris gulėjo neliestas sidabriniame dubenyje it koks muliažas.

Jisai ją vedė.

Vedė ją! Štai ką pranešė laiškas.

Mandagus, paprastas, ne ką tesiskiriantis nuo oficialaus pranešimo. Jisai ją vedė! Tonijus skaudžiai sukando dantis, akyse aptemo, jis nieko aplinkui nematė. „Vedė savo tėvo žmoną, vedė savo pavainikio sūnaus motiną, vedė ją dožo, Tarybos, visų kilmingų Venecijos ponų ir damų akivaizdoje! Jis ją vedė! Ir dabar ims leisti į pasaulį tvirtus sūnus, mažus mano brolius!“ Tuos Džakomus, tuos brolius, amžinai nepasiekiamus brolius, tarsi pati brolybės idėja tebūtų fikcija. Tarytum ją sudarytų kiti — kiti, susikibę už rankų. Stebuklinga iliuzija!

— Tonijau, kad ir kas ten parašyta, išmesk iš galvos, — pasigirdo už nugaros švelnus, neįkyrus Gvido balsas. — Išmesk iš galvos juos visus. Jie pasirengę atkakti iš už devynių jūrų ir tave nugalabyti. Neleisk jiems.

— Ar tu mano brolis? — sukuždėjo Tonijus. — Pasakyk, — jis paėmė Gvidą už rankos, — tu mano brolis?

Išgirdęs nepaprastai jausmingai ištartus tokius žodžius, Gvidas įstengė tik sumišęs linktelėti:

— Taip.

Tonijus atsistojęs prisitraukė Gvidą, delnu uždengdamas jam lūpas, tarsi sakydamas: „Tylėk, tylėk!“ taip, kaip paskutiniąją naktį pasielgė ji, užspausdama delnu Karlo lūpas valgomajame. Bet Gvidas vis dėlto stengėsi prabilti.

— Užmiršk, užmiršk juos dabar pat.

— Taip, valandai, — atsakė Tonijus. — Dienai, savaitei. Kaip aš to norėčiau, — sušnibždėjo jis.

Bet vis tiek regėjo ją — gulinčią pradvokusiame, tamsiame miegamajame, miegančią girtu miegu, vaškiniu veidu, panašiu į mirties kaukę, nežmoniškai dejuojančią. O paskui įsivaizdavo namus Venecijoje — visas sales, kambarius, didžiulę svetainę — nutviekstus šviesos, pilnus žmonių, tokius, apie kokius visuomet svajojo, ir motina glūdėjo jo glėbyje, nes jis ją išgelbėjo! „Jis tave iškastravo, kad išgelbėtų ją. Dabar ji nebėra pasmerkta, pasmerktas tu, tu atsidūrei tamsiame kambaryje, iš kur nėra išėjimo, o ji iš to kambario išėjo!“

— Ak, jei tik galėčiau ištraukti tą skausmą iš tavo galvos, — kaip niekad švelniai pratarė Gvidas, spausdamas rankomis Tonijaus smilkinius. — Jei tik galėčiau jį iš ten iškrapštyti...

— Bet tu gali, gali, ko neįstengtų niekas kitas, — atsakė Tonijus.

Jie susituokė.

Susituokė. „O mažoji Frančeska Lizani prisispaudusi prie vienuolyno grotų žiūri į mane. Mano sužadėtinė, mano nuotaka.“ Susituokė. Jis pamatė motiną prie tualetinio stalelio, kuri žvelgdama į jį iš apačios į viršų netikėtai atmeta juodų plaukų kupetą ir nusijuokia.

„Ar jinai šoka, ar dainuoja, ar segi perlų vėrinį? O prie ilgo pietų stalo tikriausiai sėdi daugybė žmonių? Ar ji dabar turi kavalierių? Ir kas, jos manymu, nutiko jos sūnui? Kuo ji tiki?“

Jis pabučiavo praviras Gvido lūpas lėtai, jausmingai. Paskui suspaudė mokytojo rankas, paleido jas ir atsitraukė. „Niekada, — pagalvojo, — tu niekada nesužinosi, kas nutiko, ir kas turi nutikti, ir koks trumpas tas laikas, kurį mudu praleisime drauge, trumpa akimirka, kuri ir yra gyvenimas.“

Auštant jis nubudo bei parašė Katrinai atsakymą.

„Mano tėvo sandėliuose pirmame mūsų namo aukšte buvo keletas senų, bet vis dar puikių špagų. Prašau, pasiteiraukite mano brolio, ar galėčiau gauti tuos ginklus ir ar jis gali juos man atsiųsti bet kuriuo jam patogiu laiku. Jeigu jis panorėtų atsiųsti man kokią nors špagą, kuri priklausė mūsų tėvui, aš būčiau jam be galo dėkingas.“

Pasirašęs po laišku ir užantspaudavęs jį, berniukas atsisėdo prie lango bei ėmė stebėti, kaip ryto šviesa pamažu užlieja mažą kiemelį. Stebėjo nediduką, nebylų spektaklį, visuomet apgaubiantį Tonijų begaline ramybe. Iš pradžių po arkomis pasirodė tik neryškūs medžių siluetai, paskui įsiplieskė šviesos dėmės, ir galėjai įžiūrėti atskiras šakeles bei lapus. Paskiausiai atsirado spalva. Taip atėjo rytas, namas pradėjo kvėpuoti, vibruoti kaip gigantiškas instrumentas, skleidžiantis garsą didžiulės bažnyčios vargonų vamzdžiais.

Skausmas pasitraukė.

Sumaištis atslūgo. Jis žvelgė į glotnų it kaukė miegančio Gvido veidą ir netikėtai pusbalsiu uždaigavęs himną, kurį vakare atliko koplyčioje, pagalvojo: „Tu padovanojai man mažą dovanėlę, Džakomai. Kol neapsilankei, aš nė nežinojau, kaip stipriai myliu visa tai.“ 10

Domenikas Romoje sukėlė sensaciją, o štai Loretį publika nušvilpė ir iškritikavo, o ypač abatai — dvasininkai, visuomet užimantys pirmąsias vietas Romos operos teatre — apkaltino jį daug ką pavogus iš savojo dievaičio, kompozitoriaus Marčeskos! Todėl vykstant spektakliui jie šaukė: „Bravo, Marčeska! U-u-u, Loretis!“ — ir nutildavo tik tada, kai dainuodavo Domenikas.

Tokiomis aplinkybėmis kiekvienas prarastų pusiausvyrą, taigi Loretis sugrįžo į Neapolį, prisiekęs nė kojos nebekelti į Amžinąjį miestą.

Paskui Domenikas pagal susitarimą išvyko į vieno Vokietijos monarcho rūmus. Berniukai konservatorijoje juokėsi išgirdę, jog jis patyrė gan smagų nuotykį su kažkokiu grafu bei pastarojo žmona, lovoje vaidindamas moters vaidmenį vienam ir vyro — kitai.

Tonijus klausydamasis šių pasakojimų pajuto palengvėjimą. Jeigu Domenikas būtų sužlugęs, jis niekada nebūtų sau atleidęs. Vaikinas, išgirdęs pseudonimą Celinas, vis dar negalėjo atsikratyti gėdos jausmo ir apgailestavimo. Gvidą labai nuliūdino Lorečio nesėkmė, mokytojas kaip paprastai burbtelėjo, girdi nėra nieko baisesnio už Romos publiką.

Tačiau Tonijų pernelyg įtraukė jo paties gyvenimas, nebeliko jėgų galvoti apie ką nors kitą.

Netrukus po Kalėdų, vos radęs menkiausią galimybę, pradėjo lankyti fechtavimo pamokas. Nepaisant visų kitų įsipareigojimų, jam pavykdavo ištrūkti iš konservatorijos tris kartus per savaitę.

Gvidas niršo.

— Tau nederėtų tuo užsiimti, — tvirtino jis. — Visą dieną pamokos, paskui visą vakarą repeticijos, antradieniais opera, penktadieniais kviestinės vakarienės grafienės namuose. O dabar tu įsigeidi leisti valandas fechtavimo salėje, kokie niekai!

Tonijaus veidas tuojau pat ištįsdavo, ryžtingą miną papildydavo ledinė šypsena. Ir Gvidas nusileisdavo.

Tonijus save įtikinėjo, jog kartais, po ištisos dienos muzikos pamokų, prisiklausęs nervingų, amžinai besibarančių balsų, jis turi pabūti toli nuo mokyklos, tarp kitų žmonių, ne kastratų, nes kitaip gali išprotėti.

Iš tiesų viskas buvo kaip tik atvirkščiai. Jis vos ne vos prisiversdavo nueiti į fechtavimo salę, sveikintis su mokytoju prancūzu, užimti savo vietą tarp jaunuolių, dėvinčių nėriniuotus marškinius, vaikštinėjančių po salę ir visuomet pasirengusių pasiūlyti jam dvikovą.

Jautė, jog pastarieji jį apžiūrinėja, ir neabejojo, kad už nugaros iš jo šaiposi.

Nepaisant to, Tonijus šaltakraujiškai užimdavo poziciją, dailiai sulenkdavo kairę ranką, spyruokliuodavo kojomis, atlikinėjo išpuolius ir atremdavo smūgius, siekė judėti vis tiksliau bei greičiau, kaip įmanydamas naudojosi pranašumu, kurį teikė rankos ilgis, grakščios ir lengvos atakos metu.

Jis tęsdavo treniruotę net tuomet, kai kiti jau išsikvėpdavo, ir, jusdamas dilgčiojant stiprėjančius rankų bei kojų raumenis, nugalėdamas skausmą, išsiliejantį papildoma galia, pašėlusiai energingai nukreipdavo ją į savo partnerius, kartais spauste prispausdamas juos prie sienos, taigi fechtavimo mokytojui tekdavo įsikišti bei jį sulaikyti kuždant į ausį: „Ramiau, Tonijau, atsikvėpk truputį.“

Jau artinantis Gavėniai jis suvokė, jog niekas niekada nejuokaudavo jo akivaizdoje; niekas garsiai neištarė žodžio „eunuchas“, jam esant netoliese.

Jaunuoliai nuolat jį kur nors kviesdavo: pasėdėti tavernoje po pamokos, drauge pajodinėti arba pamedžioti. Tonijus visuomet atsisakydavo. Tačiau matė pelnęs šių tamsiaodžių ir dažniausiai nekalbių pietiečių pagarbą, kurie neabejotinai žinojo, jog Tonijus nėra vienas iš jų. Ši pagarba mažumėlę sušildydavo.

Jis vengė jaunuolių draugijos, tikrų vyrų, net tų konservatorijos studentų, ne kastratų, kurie irgi pripažindavo jo autoritetą.

Tačiau sukryžiuoti špagą su vyru? Jis privertė save tai padaryti. Ir netrukus tiek ištobulėjo, jog galėjo įveikti beveik kiekvieną, su kuriuo tekdavo susidurti.

Gvidas tokį elgesį vadino manija.

Mokytojas nenumanė apie širdį stingdančią žiaurią vienatvę, kurią Tonijus jausdavo karštų susirėmimų metu, ir apie tai, koks palengvėjimas jį paskui apimdavo, peržengus konservatorijos slenkstį.

Tačiau jis privalėjo taip elgtis. Privalėjo nukamuoti, išsekinti save per treniruotes.

Ir kaskart, suvokdamas savo keistumą — pernelyg aukštą ūgį arba nepaprastai perregimą odą — sustodavo bei sulaikydavo kvapą. O tada pradėdavo lėčiau judėti, lėčiau vaikščioti ir kalbėti; kiekvienas jo judesys tapdavo grakštus, neskubrus. Manė atrodysiąs ne taip juokingai, nors niekas niekada jam nesakė laikąs jį juokingu ar absurdišku.

Tuo tarpu maestro Kavala pradėjo įkalbinėti Tonijų įsikurti mažame kambarėlyje šalia Gvido apartamentų pirmame aukšte. Lorenco žūtis aiškiai nedavė jam ramybės. Kavala irgi nepritarė laiko gaišimui fechtavimo salėje. Kiti studentai žvelgė į Tonijų pagarbiai, laikė jį bemaž didvyriu.

— Vis dėlto aš turiu pripažinti, — pridūrė maestro, — jog kalėdine kantata tu nustebinai visus. Muzika — šios vietos kraujas ir pulsas, jeigu neturėtum talento, neįstengtum padaryti įspūdžio, kurį taip akivaizdžiai visiems darai.

Tonijus ėmė protestuoti. Jis nenorėjo prarasti kalno vaizdo, nenorėjo palikti jaukaus kambarėlio mansardoje, kurį laikė savu.

Bet paskui sumetė, jog visus apartamentus pirmame aukšte jungia durys, o jo kambarys šliesis prie Gvido miegamojo, ir sutiko, o vėliau patraukė į miestą, ketindamas apstatyti kambarį savo nuožiūra.

Maestro pasibaisėjo pamatęs visus atkeliaujančius turtus: Murano stiklo sietyną, sidabrines žvakides, emaliu padengtas spinteles, lovą su baldakimu, aptrauktą žaliu aksomu, rytietiškus kilimus ir pagaliau nuostabų dviejų klavišų eilių klavesiną ilgu trikampiu korpusu. Po lygiu lako sluoksniu ochros, aukso bei alyvų žalumos spalvomis ant jo buvo išpiešti šuoliuojantys satyrai ir nimfos.

Aišku, instrumentas — tai dovana Gvidui, tačiau įteikti ją tiesiogiai buvo nesmagu.

Naktį, kai langų užuolaidos buvo užtrauktos, o koridoriuose aidėjo neaiškūs garsai, niekas nesekė, kas kieno lovoje miega, į kurį kambarį įeina, iš kurio išeina, todėl apie Gvido bei Tonijaus meilę taip niekas ir nesužinojo.

Tuo metu Gvidas įtemptai dirbo, kūrė velykinį pasticcio24, kurį kapelmeisteris mielai jam patikėjo po kalėdinės kantatos sėkmės. Tasai pasticcio — tai ištisa opera, joje didžiąją dalį scenų sudarė perdaryti seni, visiems žinomi kūriniai. Taigi pirmojoje dalyje turėjo būti panaudota Skarlačio muzika kartu su dalimi Zeno libreto, antroje — kažkas iš Vivaldžio ir taip toliau. Tačiau Gvidui buvo suteikta galimybė paskutinį veiksmą parašyti pačiam.

Jis sukūrė partijas Tonijui, Paolui, kurio aukštas, malonus sopranas visus stulbino, ir dar vienam perspektyviam studentui Gaetanui, neseniai atsiųstam į Gvido pamokas po kalėdinio jo kūrinio pripažinimo.

Maestro patyrė ekstazę. Tonijus netrukus suprato, jog nors jis išgalėjo nusipirkti visą Gvido laiką, kad mokytų tik jį asmeniškai, mokytojas troško maestro Kavalos pripažinimo ir savo mokinių, ir kūrinių atžvilgiu; Gvidas dirbo geisdamas įgyvendinti slaptas savo svajones.

Tą dieną, kai Kavala priėmė operą, Gvidas jautėsi toks laimingas, jog net pamėtėjo į orą partitūros lapus.

Tonijus atsiklaupęs juos surinko ir privertė Gvidą pažadėti, kad porai dienų išvyks drauge su juo bei Paolu į netoliese esančią Kaprio salą.

Sužinojęs apie būsimą išvyką, Paolas tiesiog nušvito iš laimės. Riestanosis, apskritaveidis berniukas neklusniais kaštoniniais gaurais buvo ištikimas bei švelnus, negalėjai jo nemylėti. Vėlyvą vakarą nakvynės namuose Tonijui pavyko vaiką prašnekinti, ir jaunuolis nusiminė sužinojęs, jog šis visai neprisimena savo tėvų, mažylio atmintin įsispaudė tik prieglaudų virtinė bei senas chorvedys, kuris žadėjo, kad operacija nebus skausminga, nors iš tiesų tokia buvo.

Bet tik priartėjus Gavėniai Tonijus suprato, ką reiškia Gvido pergalė. Dabar jam reikėjo pasirodyti scenoje ne chore, o kaip solistui.

Kas čia baisesnio už pasirodymą koplyčioje ar žygiavimą pro paprastų žmonių minias pakeliui į bažnyčią?

Tačiau Tonijus klaikiai bijojo. Jis įsivaizdavo, kaip susirinks publika, kaip jis išeis į priekį, į skaisčiai apšviestą plotą, ir pajuto bemaž fizinį skausmą: iškilo ankstesnis senas nuogumo, nesaugumo jausmas ir... dar kažkas? Jo priklausomybė kitiems? Tiems, kurie privalo linksminti kitus, o ne tiems, kurie linksminami?

Bet juk jis šito norėjo! Jis svajojo, kad viską tektų išmėginti ir jam — grimą, ryškias rampos šviesas, susijaudinimą — ir prisiminė, kaip kadaise išgirdęs dainuojantį Domeniką pagalvojo: „Ateis diena, ir aš pasirodysiu geriau!“

Bet pagaliau atsivertęs Gvido partitūrą Tonijus pamatė, jog jam teks atlikti moters vaidmenį. Vaikinas nustėro.

Tik po kurio laiko jis rado savyje jėgų nusinešti partitūrą į tuščią mažojo teatro salę ir parepetuoti.

Silpni saulės spinduliai šykščiai apšvietė salę; žiojėjo tamsios tuščios ložės, o pati scena be uždangos bei kulisų atrodė apnuoginta, matėsi ir baldai, ir rekvizitas.

Sėdėdamas priešais klavišus bei žvelgdamas į natas, Tonijus ūmai pasijuto esąs išduotas.

Ir tuo pat metu aiškiai įsivaizdavo, kokia nuostaba išryškės Gvido veide, kai pasakys jam, kaip jaučiasi. Mokytojas šitaip pasielgė anaiptol ne tyčia, tiesiog tokiu būdu įsivaizdavo mokiniui būtino lavinimosi galimybę.

Tonijus prisivertė sugroti įžangą ir uždainuoti visu balsu. Jis išgirdo, kaip pirmieji garsai užpildė mažąjį teatrą. Visas būsimasis spektaklis iškilo jo sąmonėje. Jis įsivaizdavo minią, girdėjo orkestrą bei matė šviesiaplaukę merginą pirmoje eilėje.

O pačiame šitos šiurpios didybės vidury stovėjo jis — vyras moteriška suknele. „Ne, ne, ne vyras, tu užsimiršti.“ Jis nusišypsojo. Dabar, po kurio laiko, Domenikas jam atrodė pakylėtas, nekaltas ir neįtikėtinai stiprus.

Ir Tonijus pajuto, kaip perdžiūsta gerklė.

Jis žinojo privaląs tai padaryti. Privaląs susitaikyti su realybe. Jis išmoko kalno pamoką, o tarp susiglaudusių šio naujo siaubo žiedlapių glūdėjo didžiulės jėgos sėkla. Ak, kaip jis norėtų vėl užkopti į kalną! Kaip norėtų suprasti, kodėl pirmą kartą toji patirtis jam padėjo, taip pakeitė jį.

Nebesvarstydamas jis atsistojo ir užvožė klavesino dangtį.

Paskui suradęs miegamajame Gvido plunksną parašė mokytojui laiškelį pirmame partitūros puslapyje:

„Aš negaliu vaidinti moteriškų vaidmenų ir niekada neįstengsiu, tad jei neperrašysi man šios partitūros, aš apskritai nedalyvausiu pasirodyme

Atėjus Gvidui jis, žinoma, būtų paprašęs žodžiu, jei tik galėtų kalbėti. Beje, Tonijus puikiausiai suprato, jog visos diskusijos nieko neišspręs. Jis žinojo visus mokytojo argumentus. Kastratai visur vaidina moteriškus vaidmenis. Vadinasi, jis manąs sugebėsiąs išgyventi šiame pasaulyje vaidindamas tik vyrus? Ar suvokia, ką aukoja? Nejaugi mano visuomet turėsiąs pasirinkimo galimybę?

Taigi Tonijus tiesiog pakėlė akis ir tyliai pasakė:

— Gvidai, aš to nedarysiu.

Ir Gvidas išėjo iš kambario. Jis nuėjo prašyti maestro Kavalos leidimo perrašyti, visiškai perkurti paskutinį veiksmą.

Mokytojo nebuvo, rodos, ištisą valandą.

Visą šį laiką Tonijus jautė perdžiūvusioje gerklėje neįprastą sunkumą. Atrodė, jog apskritai negali dainuoti. Migloti prisiminimai apie kalną ir ten praleistą naktį nebeteikė nusiraminimo, jį kamavo baimė. Bijojo, jog susitaikymas su dabartiniu gyvenimu jį visiškai sunaikins. Buvimas paprastu, apgailėtinu padaru — tokiu, kokiu tik ir tegali būti kastratas — jam reiškė mirtį. Jis visuomet išliks tarsi perskeltas perpus. Skausmas nepasitrauks niekada. Skausmas ir pasitenkinimas, sumišę tarpusavyje, vienaip ar kitaip jį veiks, formuos, bet niekada vienas neišstums kito, ir atvirkščiai. Ramybės niekada nepatirs.

Jis nebuvo pasirengęs išvysti Gvidą tokį susirūpinusį. Maestro atsisėdo prie rašomojo stalo ir ilgai tylėjo. Paskui vargais negalais pratarė:

— Kavala davė gerąjį vaidmenį Benedetui, savo mokiniui. Sako, tu galėsiąs sudainuoti ariją, kurią parašiau Paolui. Ten, pabaigoje.

Tonijus norėjo pasakyti apgailestaująs ir suprantąs, kaip nuliūdino Gvidą.

— Čia tavo muzika, Gvidai, — tesumurmėjo vaikinas, — ir visi ją išgirs...

— Bet aš troškau, kad visi išgirstų, kaip tu ją dainuoji! Tu esi mano mokinys, ir aš norėjau, jog jie išgirstų tave! 11

Velykinis pastišas sulaukė sėkmės. Tonijus padėjo perkurti libretą, talkino ruošiant kostiumus ir kiekvienos repeticijos metu triūsė už scenos, kol iš nuovargio nebesilaikydavo ant kojų.

Salė buvo pilna. Gvidas pirmą kartą atliko savo kūrinį teatre, tad Tonijus šia proga nupirko jam naują peruką ir madingą burgundiško vyno spalvos brokato surdutą.

Gvidas perrašė jam tą dainą, paversdamas arija cantabile, pilna subtilaus švelnumo, idealiai tinkančia kylančiam Tonijaus meistriškumui.

Žengiant link rampos, Tonijui nepaprastai norėjosi, kad ankstesnis nesaugumo jausmas virstų maloniu jauduliu, aplink plevenančio grožio, virpančio laukimo ir akivaizdžios, patikimos jo paties balso jėgos suvokimu.

Prieš pradėdamas dainuoti, jis pamažu nuramino kvėpavimą. Jusdamas ypatingą arijos liūdesį, dainavo kaip galėdamas jausmingiau ir buvo visiškai tikras, jog sujaudins publiką iki ašarų.

Bet kai pamatė, kad jam išties pavyko, kad priešais sėdintys žmonės iš tikrųjų verkia, taip apstulbo, jog vos neužmiršo turįs pasitraukti nuo scenos.

Šviesiaplaukė mergina, kaip ir tikėjosi, irgi sėdėjo tarp žiūrovų. Tonijus matė, kad ji kaip pakerėta išplėtusi akis žiūri į jį. Triumfas jį pribloškė, ypač sunku pasirodė besą ištverti ypatingą publikos susidomėjimą jo asmeniu.

Bet iš tiesų čia buvo Gvido vakaras, jo premjera, pirmas jo operos pristatymas rafinuotai Neapolio publikai, ir kai Tonijus pamatė mokytoją nusilenkinėjantį, užmiršo viską pasaulyje.

Vėliau, grafienės Lamberti namuose, jis vėl pamatė šviesiaplaukę merginą.

Susirinko labai daug žmonių. Gavėnia baigėsi, žmonės norėjo šokti ir gerti vyną. Kadangi vaidinimas konservatorijoje pavyko išties stulbinančiai, buvo pakviesti visi muzikantai. Vaikštinėdamas po kambarius su vyno taure rankoje, Tonijus netikėtai susidūrė su savo nepažįstamąja. Ji įėjo į salę įsikibusi į parankę labai senam tamsiaplaukiam ponui ir sutikusi Tonijaus žvilgsnį linktelėjo jam. O paskui pasuko šokančiųjų pusėn.

Žinoma, niekas nieko nepastebėjo. Niekam nė nedingtelėjo, jog įvyko kažkas ypatingo, tačiau Tonijui ėmė svaigti galva. Jis pasistengė kuo greičiau dingti merginai iš akių ir netikėtai irzliai pagalvojo: „Kodėl ji čia? Juk jinai dar tokia jauna. Tikriausiai dar neištekėjusi, o beveik visos jos amžiaus italės įkalintos vienuolynuose ir retai lankosi puotose.“

Jo buvusioji sužadėtinė Frančeska Lizani tūnojo taip rūpestingai paslėpta nuo pašalinių akių, jog sužinojęs apie numatytas vestuves jis vos beįstengė prisiminti, kaip toji mergina atrodo. Bet kokia ji pasirodė besanti gražuolė, kai juodu pagaliau susitiko vienuolyne! Jis prisiminė Frančeskos žvilgsnį iš už grotų. „Kodėl aš taip nustebau? — pagalvojo dabar. — Juk, šiaip ar taip, ji — Katrinos vaikas!“

Bet kam apie visa tai galvoti? Dabar tie dalykai jam absoliučiai nerealūs. Tiksliau, kažkurią akimirką buvo nerealūs, o kitą virto skausminga realybe. Tačiau neįveikiamai reali buvo kiekviena sekundė, kai kas nors nuolat jį sustabdydavo ir sakė komplimentus dėl pasirodymo.

Prašmatnūs nepažįstami ponai, pasiramsčiuojantys lazdelėmis, laikantys rankose dailiai sulankstytas nėriniuotas nosinaites, lenkėsi jam, tvirtino, esą jis buvęs nuostabus ir jie laukią naujų jo didingų pasirodymų. Didingų pasirodymų! Damos jam šypsojosi akimirksniui nuleisdamos margas vėduokles bei leisdamos suprasti, jog jis gali atsisėsti šalia, jei pageidauja.

O Gvidas? Kur visą tą laiką buvo Gvidas? Žmonių apsuptas maestro garsiai juokėsi, o mažoji grafienė Lamberti kybojo įsitvėrusi jam į ranką.

Tonijus sustojo, nemandagiai gurkštelėjo didelį gurkšnį vyno ir klajojo toliau. Atvyko dar svečių, o pro atsivėrusias duris įsiveržė gryno oro srovė.

Jis atsišliejo į išraižytus aukšto veidrodžio rėmus ir, pats to nenorėdamas, pagalvojo, jog toji diena, kai pamatė savo būsimąją žmoną, tapo jo paskutiniąja diena Venecijoje. Kiek daug visko tuomet nutiko! Jis permiegojo su Katrina, dainavo švento Morkaus katedroje.

Ir ūmai pasibaisėjo: kiek jau laiko praleido Neapolyje? Beveik metus!

Pamatęs, jog Gvidas jį kviečia, Tonijus patraukė link mokytojo.

— Ar matai tą nediduką žmogų? — šnipštelėjo Gvidas. — Ten rusų kunigaikštis Šeržinskis. Jis talentingas muzikantas mėgėjas, parašiau jam sonatą. Ko gero, jis gali ją sugroti.

— Ką gi, puiku, — irgi pašnibždom atsiliepė Tonijus. — Bet kodėl pats nesugroji?

— Ne, — papurtė galvą Gvidas. — Per anksti. Juk jie ką tik sužinojo, jog sugebu šį tą daugiau, ne vien...

Jis nurijo paskutiniuosius žodžius, ir Tonijus šyptelėjęs slapčia spustelėjo jam ranką.

Tarp naujai atvykusiųjų buvo daug konservatorijos muzikantų. Tereikėjo Gvidui pasitraukti, ir prie Tonijaus tuojau pat pribėgo Pjeras, šviesiaplaukis kastratas, kilęs iš Milano.

— Šiandien dainavai įstabiai, — pratarė jis. — Mes kiekvieną kartą iš tavęs mokomės.

Tolėliau Tonijus pastebėjo Benedetą, naująjį maestro Kavalos mokinį, kuris gavo vaidmenį, iš pradžių paskirtą Tonijui. Benedetas praėjo pro šalį, nesiteikdamas nė žvilgtelėti.

— Šis vakaras jo, — ištarė Tonijus nuolankiu balsu. — Ir, žinoma, Gvido.

Jis padėjo Benedetui rengtis, pats uždėjo jam ant galvos peruką. Kaip paniekinamai šis žmogus elgėsi su visais aplinkiniais! Ir į Tonijų kreipė ne daugiau dėmesio nei į eilinį patarnautoją. Jis turėjo ilgus tobulos formos nagus, puošiamus baltų pusmėnulių ties pagrindu. Likęs vienas, tikriausiai juos blizgindavo; kai išėjo į sceną, nagai žvilgėjo lyg nulakuoti. Vis dėlto šis žmogus turėjo kažin kokio apgailėtino grubumo. Balti nėriniai ir blizgučiai nedaug jį tepakeitė; tačiau dėvėjo juos nė truputėlio nesidrovėdamas. „Ką jis pagalvotų, — klausė savęs Tonijus, — sužinojęs, jog aš atsisakiau šio vaidmens, kad tik netektų vilktis tokių drabužių?“

— Jis buvo visiškai savimi patenkintas, kaip ir visada, — pastebėjo Pjeras, šaltai, vertinamai nužvelgdamas Benedetą.

Vaikinas nusivedė Tonijų į biliardo kambarį.

— Noriu su tavimi pasikalbėti.

Iš ten matėsi visa puotos salė ir ilga menuetą šokančių porų eilė, nors muzika girdėjosi silpnai bei iškreiptai. Kartais, kai pokalbis pagarsėdavo, atrodydavo, kad pasipuošę vyrai bei moterys šoka apskritai be muzikos.

— Aš dėl Džiovanio, Tonijau. Supranti, maestro nori, kad jis liktų dar metams, kadangi būtinai privalo išmėginti savo jėgas scenoje. Tačiau Džiovaniui pasiūlyta vieta viename chore Romoje, ir jis nori priimti pasiūlymą. Jeigu jį kviestų Popiežiaus koplyčia, maestro veikiausiai neprieštarautų, bet taip nėra... Ką tu manai?

— Nežinau, — gūžtelėjo pečiais Tonijus.

Bet jis buvo tikras, kad Džiovanis niekada netaps tinkamas scenai. Tonijus tą suprato vos pirmą kartą jį išgirdęs.

Tolumoje už arkinių durų pasirodė šviesiaplaukė mergina. Nejaugi vilki tą pačią violetinę suknelę? Tą, kurią vilkėjo bemaž prieš metus? Jos liemuo atrodė toks lieknas, jog Tonijus tikriausiai galėtų apimti jį pirštais, oda iškirptėje traukė žvilgsnį švelnumu. Nepažįstamosios antakiai buvo ne šviesūs, kaip galėjai tikėtis, o tamsūs, padūmavę, kaip ir jos akių mėlynumas, ir kaip tik šis bruožas teikė merginai rimtumo. Tonijus aiškiai matė jos veidą: štai ji šiek tiek susiraukė, štai truktelėjo viršutinę lūpą.

— Bet, Tonijau, Džiovanis nori važiuoti į Romą, štai kas baisiausia. Jo niekada netraukė scena ir niekada nepatrauks, tačiau visuomet, nuo pat vaikystės, jam patiko giedoti bažnyčioje.

Tonijus tai išgirdęs nusišypsojo.

— Kuo aš galėčiau padėti, Pjerai?

— Gali mums pasakyti, ką apie tai manai, — atsakė šis. — Kaip tau atrodo, ar Džiovanis galėtų atsidėti operai?

— Paklauskite Gvido, štai ką aš jums patarsiu.

— Bet, Tonijau, tu nesupranti. Maestro Gvidas niekada neprieštaraus maestro Kavalai, o Džiovanis iš tiesų nori važiuoti į Romą. Jam jau devyniolika, seniai čia gyvena, ir šis pasiūlymas geriausias iš visų kada nors gautų.

Susidarė neilga pauzė. Mergina tuo metu pasisuko, nusilenkė, paėmė partnerį už rankos ir susiūbavusi sijonais nužingsniavo į šokančiųjų gretas.

Netikėtai Pjeras nusijuokė bei kumštelėjo Tonijui į pašonę.

— Ak štai nuo ko tu negali atitraukti akių, — šnipštelėjo jis.

Tonijus užsiplieskė. Jis vos ne vos sutramdė įniršį.

— Nieko panašaus. Aš nė nežinau kas ji. Tiesiog gėriuosi jos grožiu.

Jis stengėsi kalbėti kuo nerūpestingiau. Mostelėjęs ranka pro šalį einančiam padavėjui, paėmė nuo padėklo balto vyno taurę ir pakėlė prieš šviesą, tarsi pakerėtas skysčio teliūškavimo krištole.

— Pasakyk jai keletą komplimentų, Tonijau, ir galbūt ji nupieš tavo portretą, — tarė Pjeras. — O jei panorėsi, nutapys tave nuogą.

— Ką čia paistai! — šiurkščiai pertraukė Tonijus.

— Jinai tapo nuogus vyrus, — Pjeras nusijuokė, lyg jam labai patiktų erzinti Tonijų. — Aišku, angelų arba šventųjų pavidalu, bet apskritai drabužių jie vilki nedaug. Nueik, apžiūrėk piešinius grafienės koplyčioje, jei netiki. Ji ištapę visas sienas virš altoriaus.

— Bet jinai tokia jauna!

— Teisybė! — sušnibždėjo Pjeras ir plačiai nusišypsojo.

— O kuo ji vardu?

— Nežinau. Paklausk grafienės, jos pažįstamos. Bet kodėl tau neatkreipus dėmesio į kokią nors simpatišką vyresnę damą? Mergužėlės visuomet sukelia tiek problemų...

— Et, visa tai niekai, — staigiai nutraukė jį Tonijus.

Dailininkė. Ištapę koplyčios sienas! Jis jautėsi priblokštas. Naujiena jį sujaudino, suteikė šiai merginai naujo vidinio žavesio, ir netikėtai lengvas išorinis jos nerūpestingumas pasirodė dar labiau viliojantis. Ji tarytum buvo susitelkusi į šį tą reikšmingesnio nei savas žavesys bei būtinybė jį pabrėžti. Bet ji tokia graži! Įdomu, ar Venecijos dailininkė Rozalba buvo tokia pat nuostabi? O jei taip, dėl ko ji tapė? Apskritai visa tai paistalai! Koks jam skirtumas, net jei ji pati geriausia tapytoja Italijoje?! Tačiau Tonijui svaigo galva, vos tik įsivaizduodavo merginą, laikančią rankoje teptuką.

Pjeras ūmai jam pasirodė toks pažeidžiamas. Tonijus pažvelgė į jį tarytum pirmą kartą. Vaikinas tik dabar pradėjo suvokti pašnekovo žodžių prasmę. Šis klausimas Džiovaniui turėjo lemiamą reikšmę. Nuo šito sprendimo priklausė tolimesnis dainininko gyvenimas, tad Pjeras nusprendė pasikviesti į pagalbą Tonijų. Kodėl būtent jį, Tonijui taip ir liko mįslė, nors jau ne pirmą kartą kiti į vaikiną kreipėsi.

— Tonijau, jeigu tu su juo pasikalbėsi, jis padarys taip, kaip tu pasakysi, — garsiai ištarė šią mintį Pjeras. — Mano manymu, Džiovanis turi važiuoti į Romą, bet jis manęs nepaklausys. Jeigu jis pamėgins stoti operon, jo lauks nusivylimas ir pažeminimas.

Tonijus linktelėjo.

— Gerai, Pjerai. Aš su juo pasikalbėsiu.

Šokiai baigėsi. Šviesiaplaukė kažkur dingo. O paskui Tonijus iš tolo pamatė ją einančią link durų, vėl įsikibusią į parankę senajam ponui, ir pajuto stiprų apgailestavimą. Žinoma, ji vilkėjo ne ankstesniąją violetinę suknelę, o kitą, panašios spalvos, plačiais sijonais, surauktais bei papuoštais mažomis gėlytėmis. „Tikriausiai jai patinka ši spalva...“

Bet Džiovanis? Ką pasakyti jam? Pamėgins pakreipti pokalbį taip, kad Džiovanis pats atsakytų į klausimą, ką jam daryti, ir tuomet įkalbės jį elgtis taip, kaip pats nusprendė.

Tonijui nerimą kėlė užkrauta atsakomybė. Bet kartu buvo malonu, kad kiti pripažino jį lyderiu. Dabar daugelis bendravo su juo, ir ne tik kastratai. Ne per seniausiai studentas kompozitorius Morelas padovanojo jam neseniai sukurtos savo „Stabat Mater“ kopiją, užrašęs: „Galbūt kada nors tai sudainuosi.“ Dusyk pastaruoju metu Gvidas leido jam vesti pamoką jaunesniesiems mokiniams, kas jaunuoliui irgi patiko, juolab kai pamatė susižavėjimą ir pagarbą berniukų akyse.

„Apie ką čia aš galvojau? Lyg ir apie koplyčią... Apie grafienės koplyčią! Kur ji yra?“ Vynas gerokai trinktelėjo jam į galvą. Grafienė lyg tyčia kažkur dingo. Aišku, kiekvienas tarnas galėjo jam parodyti, kur koplyčia. „Ir Gvidas tikriausiai žino. O kur Gvidas?“ Bet jis jautė, kad nederėtų klausti mokytojo.

— Aš gėdingai pasigėriau, — sušnibždėjo ir žvelgdamas į savo atspindį taurėje pridūrė: — Tu — savo motinos sūnus!

Rodos, liko vienas ištuštėjusioje salėje. Suprato, jog nepakenktų prigulti. Bet vis tiek, kai prisiartino tarnas, nešinas vėsaus balto vyno taure, Tonijus ją ištuštino, o paskui palietęs tarno rankovę paklausė:

— Kur čia yra koplyčia? Ar ji atvira svečiams?

Jis prisiminė, kad degdamas nekantrumu užlipo paskui tą žmogų plačiais centriniais laiptais, o paskui ėjo ilgu koridoriumi iki dvivėrių durų. Tarnas pakėlė žvakę prie žvakidės, o tada Tonijus liko vienas blankiai apšviestoje patalpoje.

Gražioje koplyčioje puikavosi daugybė nuostabių smulkių detalių. Visur tviskėjo neapoliečių pamėgtas auksas, išgraviruotos arkos ir kolonos su kaneliūromis, mirguliuojančios arabeskos palei langus bei lubas. Gyvus žmones primenančios statulos buvo aptaisytos tikru atlasu bei aksomu, o altoriaus užtiesalas nusagstytas brangakmeniais.

Tonijus tylėdamas patraukė tarp suolų, atsiklaupė ant aksominės pagalvėlės prie tvorelės ir suglaudė delnus, lyg ketindamas melstis.

Viršum jo blausioje šviesoje virpčiojo sienų piešiniai, ir atrodė absoliučiai neįtikėtina, kad toji mergina nutapė tokias didžiules bei nuostabias figūras: mergelę Mariją, kylančią į dangų, angelus išlenktais sparnais, žilagalvius šventuosius.

Tvirtos, galingos figūros buvo sklidinos gyvybės, žvelgiant į jas Tonijų užplūdo meilė merginai dailininkei, įsivaizdavo atsidūręs šalia jos ir negarsaus, karšto pašnekesio įkarštyje įstengė išgirsti, pagaliau išgirsti jos balsą. Ak, jei jam pavyktų kaip nors prisiartinti prie jos šokių metu, iš tiesų išgirstų merginos balsą, kai toji ką nors pasakytų savo partneriui! Tamsūs mergelės Marijos plaukai viršum jo galvos bangomis krito madonai ant pečių, jos veido ovalas buvo nepriekaištingas, blakstienos šiek tiek nuleistos. Nejaugi šituos piešinius tikrai nutapė tokia jauna dailininkė? Jam ūmai pasirodė, jog tokia užduotis per sunki bet kokiam meistrui. Jis užsimerkė. Nuleido galvą ant dešinės rankos.

Užplūdusių emocijų srautas jį išgąsdino. Ūmai pasijuto nelaimingas, iškilo poreikis pasiaiškinti Gvidui, kodėl čionai atėjo.

— Aš myliu tik tave, — sukuždėjo.

Nusilpęs nuo vyno, galutinai sugniuždytas, Tonijus nukiūtino nuo altoriaus durų link.

Jeigu nebūtų aptikęs kažkokios kušetės mažoje svetainėje viršuje, jam būtų buvę visai riesta.

Tonijus atsigulė ant kušetės ir užsimerkė. Aiškiai išgirdo motinos balsą: „Man derėjo pabėgti su operos teatru.“ Ir užmigo.

Kai nubudo, buvo tylu. Kviestinė vakarienė, aišku, jau seniai pasibaigė. Skubiai pakilęs, Tonijus pasuko link laiptų. Gvidas tikriausiai įtūžęs. Gal netgi išvažiavo namo vienas.

Didžiulėse salėse apačioje sukiojosi vos keletas svečių, visur vaikštinėjo tarnai ir krovė ant sidabrinių padėklų taures bei servetėles. Ore kvepėjo tabaku, o vienišas žmogus prie klavesino, mėgėjas, grojo aistringą melodiją.

Trys likę smuikininkai plepėjo tarpusavyje. Pastebėjęs tarp jų Frančeską, Tonijus pasileido laiptais žemyn.

— Ar nematei Gvido? — paklausė. — Gal jis išvažiavo namo?

Frančeskas, turėjęs groti beveik visą naktį, gerokai pavargo ir pirmą akimirką, rodos, nesuprato klausimo.

— Jis tikriausiai ant manęs pyksta, Frančeskai. Aš užmigau. Ko gero, maestro manęs ieškojo, — paaiškino Tonijus.

Ir tuomet Frančeskas nusišypsojo.

— Jis ant tavęs nepyks, — keistai, konfidencialiai sušnibždėjo.

Paskui atsargiai paguldė smuiką į dėklą ir užvožęs dangtį atsistojo. Bet pamatęs nieko nesuprantančio Tonijaus žvilgsnį vėl nusišypsojo bei reikšmingai pažvelgė į laiptus, vedančius į antrą aukštą.

Tonijus palinko į priekį, tarsi mėgindamas išgirsti neištartus žodžius. Frančeskas vėl akimis parodė į viršų.

— Jis su grafiene, — šnipštelėjo galų gale. — Taigi lauk.

Kurį laiką Tonijus tiesiog žiūrėjo į Frančeską. Žiūrėjo, kaip šis susirenka natas, kaip atsisveikina su kitais. Kaip išeina.

Likęs vienas ant didžiulės tuščios salės slenksčio, vaikinas tarytum iš naujo išgyveno trumpą pokalbį ir jo veikiamas lėtai prisiartino prie laiptų.

Ir tarė sau: „Tai netiesa. Kokie niekai. Tikriausiai aš neteisingai supratau.“

Aišku, Frančeskas negalėjo žinoti, kad juodu su Gvidu — meilužiai. Niekas to nežinojo.

Bet atsidūręs ilgo antro aukšto koridoriaus pradžioje Tonijus pajuto drebulį.

Atsirėmė į sieną. Galva apsvaigo, ir netikėtai apėmė noras atsidurti kur nors kitoje vietoje, kuo toliau nuo čia. Tačiau vis tiek stovėjo nejudėdamas.

Laukti teko neilgai.

Kitame koridoriaus gale atsivėrė durys, ir ant gėlėto kilimo plūstelėjusios šviesos sraute pasirodė grafienė su Gvidu. Putli nedidukė grafienė tebevilkėjo įmantrią balinę suknelę, bet dabar tamsūs plaukai laisvai krito ant pečių. Gvidas, švelniai atsisukęs į ją, pabučiavo bei nusilenkė.

Judviejų siluetai aiškiai matėsi prieblandoje. Grafienė dingo, kartu su ja išnyko ir šviesa. O Gvidas patraukė laiptų pusėn.

Tonijus nebyliai žvelgė į artėjantį neryškų siluetą.

Kai pamatė mokytojo miną ir judviejų akys susitiko, vaikinui nebeliko nė menkiausios abejonės. 12

Jis verkė. Verkė pasikūkčiodamas kaip vaikas, neįstengdamas susitaikyti su tuo, kas vyksta. Gvidas jį apgavo. Gvidas sąmoningai jį įskaudino. Ir jeigu iš pradžių pasakė mokytojui daug piktų žodžių, tokiu būdu tik paniškai, beviltiškai mėgino nuslėpti šio siaubingo momento skausmą.

O dabar Gvidas kalbėjo su juo įprastu šaltu, bejausmiu balsu nieko neaiškindamas! O ko jis, tiesą sakant, tikėjosi? Atsiprašymų ar net melo? Bet mokytojas sakė perspėjęs jį, kad susitikinės su moterimis tada ir ten, kur pasitaikys proga. Ir kad tokie susitikimai neturi nieko bendro su juodu siejančia meile.

— O-o, kaip tu mane apkvailinai! — sušnibždėjo Tonijus. Mintys pynėsi, jis nebegalėjo išdėstyti kaltinimų eilės tvarka.

— Kaip suprasti: apkvailinau? Manai, aš tavęs nemyliu? Tonijau, tu — mano gyvenimas!

Tačiau Gvidas neatsiprašinėjo, neatgailavo. Nežadėjo nutraukti santykių su grafiene. Tik kartojo savo žemu balsu tuos pačius žodžius.

— Ar tai nutiko tik šiąnakt, ar jau buvo ne kartą? Ak, jau buvo ne kartą.

Gvidas neatsakinėjo. Stovėjo tylėdamas, sukryžiavęs rankas ant krūtinės ir žvelgdamas į Tonijų taip, lyg tyčia nuo jo atsiribotų bei nesuprastų, kokį skausmą jam sukėlė.

— Kiek laiko visa tai tęsiasi? Kada prasidėjo? — šaukė Tonijus. — Kada tau manęs pasidarė negana?

— Negana? Tu man — visas pasaulis, — švelniai paprieštaravo Gvidas.

— Bet juk tu jos nemesi...

Gvidas neatsakė.

Toliau kalbėtis buvo beprasmiška. Tonijus žinojo sulauksiąs tų pačių atsakymų; jis sustingo suvokdamas, jog po kojomis vėl gali atsiverti bedugnė, vėl gali užplūsti neviltis, nublokšdama į ankstesnes kančias. Skausmas atrodė nepakeliamas. Skausmas tvinkčiojo kiekvienoje jo esybės ląstelėje. Mažas jo susikurtas pasaulėlis susiūbavo ir, rodės, tuoj nugrius. Ir nesvarbu, kad kadaise pažino dar didesnį skausmą. Anas skausmas dabar atrodė nerealus, o tikruoju tapo šitas, dabartinis.

Jis norėjo atsistoti, išeiti, kad daugiau nebematytų nei Gvido, nei grafienės, apskritai nieko.

— Aš tave mylėjau, — sukuždėjo. — Man neegzistavo niekas daugiau, tiktai tu. Niekada neturėjau nieko kito.

— Tu myli mane ir dabar, ir aš neturiu nieko kito, tik tave, — atsakė Gvidas. — Tu žinai.

— Nebekalbėk daugiau. Gana. Kuo daugiau kalbi, tuo blogiau. Viskas baigta.

Bet dar nespėjęs ištarti šių žodžių Tonijus suprato, kad Gvidas artinasi jo pusėn.

Ir vos tik pagalvojo, jog neabejotinai trenks šiam žmogui, nejučia atsisuko į jį. Atrodo, tokios būklės jis negalėjo priešintis. Taigi tik pats Gvidas galėjo jį apsaugoti nuo Gvido žiaurumo. Ir kai mokytojas vėl sukuždėjo: „Tu — mano gyvenimas“, jo balse nuskambėjo tokia kančia ir tokia aistra, jog Tonijus tuojau pat jam atsidavė.

Gvidas bučiavo jį lėtai, pasimėgaudamas. Aistra ritosi bangomis, čia pakylėdama Tonijų į aukštybes, čia šiek tiek aprimdama, bet tik prieš naują pakilimą.

Kai viskas buvo baigta ir juodu gulėjo susiglaudę, susipynę rankomis bei kojomis, Tonijus šnipštelėjo Gvidui į ausį:

— Paaiškink man, kaip visa tai suprasti. Kaip tu galėjai taip stipriai mane įskaudinti ir nieko nepajusti? Aš nė už ką pasaulyje nesuteikčiau tau tokio skausmo, prisiekiu.

Jam pasirodė tamsoje, kad Gvidas nusišypsojo. Bet ne kreivu šypsniu, ne. Veikiau šioje šypsenoje slypėjo liūdesys, o jo atodūsyje — kadaise patirtų išgyvenimų sunkumas.

Jis apkabino Tonijų kažkaip įnirtingai: prisispaudė taip stipriai, lyg kas ketintų vaikiną atimti.

— Ateis metas, mano gražuoli, ir tu tą padarysi, — ištarė maestro. — O kol kas rodyk man savo kilnų dosnumą.

Tonijui lipte lipo akys. Nepaisant valios pastangų, jis užmigo. Norėjo paprieštarauti Gvidui, bet atrodė, tarsi pražiopsojo reikšmingą mįslės dalį, nors ir spėjo pamatyti, kokia toji sudėtinga. Širdyje kirbėjo baimės, kurių negalėjo apibūdinti, bet žinojo, kad šią akimirką Gvidas jį myli, o jis myli Gvidą, tačiau jeigu pamėgins apčiuopti prarastą galvosūkio dalį, vėl pasijus be galo nelaimingas.

Jis susitaikė su esama padėtim. Jausdamas, jog yra bejėgis ką nors pakeisti, susitaikė. Artimiausios dienos parodė jį pasielgus išmintingai: Gvidas dabar priklausė jam dar labiau nei anksčiau.

Tačiau vieną karčią pamoką Tonijus išmoko: ne Gvidas sulaikė jį nuo pažinties su šviesiaplauke mergina. Jos paveikslai tarytum šaipydamiesi iškildavo atmintyje. Jis jautė kaltę dėl to, kad tąnakt nuėjo į koplyčią, mat dabar žinojo, jog galėtų prie jos prisiartinti nieko neaiškindamas Gvidui, tačiau neišdrįso to padaryti, ir kaskart, kai susidurdavo su ja, tik nesmagiai tylėdavo ir jausdavosi klaikiai nelaimingas.

Bet artimiausiais mėnesiais meilė Gvidui jį užpildydavo ir nuramindavo širdį. Beje, kartais kamuodavo mintis, kad Gvidas dar turi ir grafienę. Tačiau maestro jam buvo švelnesnis nei anksčiau, galbūt todėl, kad pats pagaliau sulaukė pripažinimo kaip kompozitorius, o juk taip ilgai šito siekė.

Kai vėl prasidėjo šiltieji metų mėnesiai, o kartu ir šventės bei eisenos — ir periodiški pasivaikščiojimai su Paolu po vaizdingas apylinkes — tapo aišku, kad Gvidas pasidarė ypač populiarus.

Jam buvo patikėti geriausi studentai kompozitoriai, naujokėliai atimti, o su Tonijumi, dabar laikomu mokytojo sukurta žvaigžde, bei Paolu, galinčiu nustebinti kiekvieną, dabar jis pritraukdavo daugiau puikių dainininkų, nei galėjo pritraukti.

Mokyklos teatras bemaž atiteko jo žinion, ir, nors maestro negailestingai visus varinėjo, Tonijus vis labiau gėrėjosi mokytoju, besipuošiančiu naujais kostiumais, pirktais už Tonijaus pinigus.

Įgijęs autoritetą, Gvidas suminkštėjo. Dabar jis kur kas rečiau pykdavo. O jo valdingumas buvo toks natūralus, jog Tonijui stiprų slaptą pasitenkinimą suteikdavo vien mokytojo rankų prisilietimas.

Maestro Kavala prašė Gvido pernelyg nespausti Tonijaus. Vis dėlto tikras Gvido darbas su juo prasidėjo tik nuo to momento, kai mokinys ėmė rodytis scenoje.

Rampos šviesoje Gvidas geriau pastebėdavo Tonijaus silpnybes bei stipriąsias pusės. Ir nors maestro be gailesčio kamavo geriausią savo mokinį pratimais bei parašė jam daugybę įvairių arijų, tik liūdesio ir švelnių jausmų sklidinos arijos cantabile dėka jis suprato, kuo Tonijus iš tiesų ypatingas. Benedetui puikiai pavykdavo triukai. Jis galėjo virtuoziškai įveikti aukštas natas, o paskui stulbinamai lengvai pereiti į kontralto diapazoną. Klausydamasi jo, publika aikčiojo, bet tasai dainininkas neįstengdavo jos pravirkdyti.

O Tonijui pavykdavo kiekvieną kartą.

Tuo metu Neapolį jau dvejus metus valdantis karalius Karlas Trečiasis nusprendė pastatyti savo teatrą. Per keletą mėnesių statybos buvo užbaigtos, o senasis švento Bartolomėjaus teatras nugriautas.

Ir nors visi žavėjosi tokia statybų sparta, atidarymo vakarą būtent teatro interjeras sukėlė pasigėrėjimo bei pagarbos šūksnius.

Švento Bartolomėjaus teatre žiūrovų salė buvo pasenusios keturkampės formos. O naujoji priminė šešių aukštų pasagą. Tačiau ypač sužavėjo ne įspūdingas salės dydis, bet stulbinantis apšvietimas. Kiekvienos ložės priekyje stovėjo veidrodis, abipus kurio degė žvakės. Uždegus žvakes, veidrodžiai tūkstantį kartų visomis kryptimis sustiprindavo mažų liepsnelių šviesą. Šį neužmirštamą reginį užtemdyti galėjo nebent primadonos Anos Peruci talentas bei jos varžovės Vitorijos Teci, pagarsėjusios meistrišku vyriškų partijų atlikimu, kontraltas. Per atidarymą rodoma opera „Achilas Skire“ buvo parašyta neapoliečių jau daugelį metų mylimo kompozitoriaus Domeniko Sari pagal Metastazio libretą.

Sceną apipavidalino vienas iš geriausių tų laikų dekoratorių Pjetras Ridžini, ir visas spektaklis buvo išties neprilygstamas.

Gvidas su Tonijum turėjo visam sezonui išnuomotas vietas priešakinėje parterio dalyje, patogius krėslus su ranktūriais. Todėl jie laisvai galėjo kiek tinkami vėluoti, o kadangi krėslai pirmose eilėse stovėjo gan laisvai, atvykę pasirodymo viduryje niekam netrukdydavo eidami į savo vietas.

Be abejo, visi žinojo, kad monarchas ne itin domisi opera, ir juokavo, jog tokį didelį teatrą pastatė todėl, kad pats galėtų įsitaisyti atokiau nuo scenos.

Tačiau visos Europos akys labiau nei bet kada krypo į Neapolį. Jo dainininkai, kompozitoriai ir muzika gerokai pranoko Venecijos meistrus. O juk šie jau seniai užtemdė Romą.

Tačiau, Gvido žiniomis, Roma vis dar tebebuvo toji vieta, kur vykdavo dainininkų kastratų debiutai. Netgi nekurdama savų atlikėjų bei kūrėjų, Roma vis tiek buvo Roma. Ir maestro nuolat Tonijui tai primindavo.

Tonijaus progresas stulbino visus. Bet nors vaikinas sudainavo jau keturias arijas rudenį konservatorijoje pastatytoje operoje, o vakarus su Gvidu leisdavo kur nors mieste, jis ir toliau kartais vakarieniaudavo su savo bičiuliais studentais, ilsėdavosi drauge su jais po pietų bei neatsisakydavo atlikti visų būtiniausių darbų už scenos.

Tačiau netrukus po antrųjų Neapolyje praleistų Kalėdų Tonijus susikivirčijo su vienu fechtavimo pamokas lankančiu jaunuoliu, ir konfliktas pasirodė besąs toks pat pavojingas, kaip ir priešprieša su Lorencu prieš metus.

Tą dieną Tonijaus galva prastai veikė, jis jautėsi vangus, abejingas viskam, ką mato ir girdi.

Iš ryto perskaitė eilinį Katrinos Lizani laišką, kuriame tetulė pranešė, esą jo motina pagimdžiusi sveiką sūnų. Kūdikis gimė prieš penkis mėnesius: jau beveik pusę metų jis gyveno šiame pasaulyje.

Šlykštus silpnumas pasklido po visą Tonijaus kūną, ir jis nejučia pradėjo nebyliai melstis. „Kad tu būtum sveikas kūnu bei protu, — bemaž šnibždėjo jis. — Būk palaimintas ir Dievo, ir žmonių. Jei galėčiau dalyvauti tavo krikštynose, aš pats pabučiuočiau švelnią tavo kaktytę.“

Sąmonėje, rodos, savaime iškilo vizija. Jis išvydo save — aukštą, blyškų, veikiau panašų į vorą — einantį per drėgnus tamsius kambarius. Štai be galo ilga jo ranka pasiekusi ėmė supti kūdikio lopšį. O paskui pamatė motiną — verkiančią, vienišą.

„Bet kodėl jinai verkia?“ Jis pamėgino susikaupti ir suprato, jog motina sielvartauja dėl to, kad jis nužudė jos vyrą. Karlas mirė. Jinai vėl gedi, visos skaisčios žvakės jau baigė degti. Viršum žvakigalių rangosi menkas dūmelis. O koridoriais aukštyn ir žemyn sklando kanalo dvokas — tirštas, apčiuopiamas kaip žiemos rūkas.

— Ką gi, — galų gale ištarė balsu, lankstydamas kietą pergamento lapą. — O ko tu norėjai? Gauti daugiau laiko?

Dar vienas žingsnis buvo žengtas, dar vienas žingsnis. Katrina laiške rašė, kad motina vėl nėščia!

Ir štai, kai jis tokios būklės pasiekė fechtavimo salę, tarpduryje susidūrė su jaunu toskaniečiu iš Sjenos, ir nustūmęs jį įėjo pirmas. Paprasčiausias neatidumas, tik tiek.

Tačiau ruošdamasis pirmajai kovai Tonijus staiga aiškiai išgirdo už nugaros grėsmingą niurzgėjimą ir pakėlęs akis patyrė keistą dezorientacijos jausmą, panašų į tą, kuris jį užklupo prieš kelerius metus švento Morkaus aikštėje, kai pirmą kartą išgirdo apie Karlą. Trumpą, šiurpią akimirką atrodė, tarytum grimzta į sapną. O paskui krestelėjęs galvą nužvelgė poliruotas grindis, aukštus langus, ilgą, tuščią salę.

Sąmonę pasiekė žodžiai:

— Eunuchas? Aš nė nežinojau, kad kastruotiems gaidžiams leidžiama nešioti špagas!

Nieko netikėto, nieko originalaus. Jis tuojau pat vaizduotėje išvydo kastruotus gaidžius, tuos išromytus paukščius, paruoštus maistui, kybančius ant kablių mėsinėje. Fechtavimo salės veidrodžiuose atsispindėjo juos supantys jaunuoliai juodais bridžiais ir baltais marškiniais.

Tonijus suvokė, kad salėje įsiviešpatavo tyla ir kad jis pats lėtai atsigręžia. Jaunasis toskanietis nenuleido nuo jo akių. Tonijaus veidas išliko bereikšmis. Bet jis, rodos, girdėjo daugybę šnabždesių bei tų šnabždesių atgarsių, atsklindančių iš didelio pulko jaunų vyrų, su kuriais jis čia kovėsi ir kuriuos įveikdavo. Jis stovėjo labai ramiai, primerkęs akis, ir laukė, kada šnabždesys virs žodžiais, kuriuos galima suprasti.

Tonijus miglotai jautė, kad jaunasis toskanietis nervinasi. Kiti irgi jautėsi nesmagiai, ir Tonijui tiesiog kuteno odą salėje besisukantis įtampos srautas. Aplinkui susitelkė neperžvelgiami, niūrūs pietiečių veidai. Ore sustiprėjo aitrus prakaito kvapas.

Tonijus fiziškai pajuto jaunuolio baimę. Baimę, sumišusią su pašėlusiu, savižudišku išdidumu.

— Aš nekryžiuoju špagos su vištgaidžiais! — bemaž suspigo toskanietis, ir netgi nesutrinkantys pietiečiai patyrė tam tikrą šoką.

Keista mintis dingtelėjo Tonijui. Jis pamatė, koks šis jaunuolis kvailas, ir įsitikino, jog toskanietis veikiau mirs, nei patirs gėdą kitų akivaizdoje. O Tonijus nė kiek neabejojo nužudysiąs vyruką. Niekas čia nevaldė špagos geriau už jį. Fiziškai jusdamas savo ūgį, šaltą savo įniršį, jis tuo pat metu suvokė visą šio poelgio beprasmiškumą. Jis nenorėjo nieko žudyti. O tasai žmogus neabejotinai geidė jo mirties. Juk vaikinas puikiai suprato, kad toks įžeidimas negali neturėti pasekmių.

Tonijus jautėsi suglumęs, padėtis jį slėgė. O berniūkštis suteikė jam tokią galimybę! Tonijus pajuto gailestį jam. Tačiau stiprėjančios abejonės tik atims jėgas.

Jisai tarytum iš šalies pamatė iš susiaurėjusių savo akių plūstelintį įniršį, nukreiptą į jaunąjį toskanietį, lėtai pakylančią savo špagą.

Toskanietis išsitraukė rapyrą. Ši švilpdama perskrodė orą. Jaunuolio veidą perkreipė baimė bei pyktis. Tonijus, lėtai atmušęs smūgį, smogė priešininkui į kaklą.

Toskanietis išmetė ginklą ir abiem rankom griebėsi už gerklės.

Kambarys kaipmat sujudo. Keli žmonės pripuolė prie Tonijaus, įkalbinėdami atsitraukti. Kiti apsupo sužeistąjį. Tonijus matė, kaip jaunuolio marškinius permerkia kraujas. Fechtavimo mokytojas primygtinai prašė visų išeiti ir tęsti įvykio aptarimą už durų.

Visą kelią atgal iki konservatorijos Tonijus prisiminė tas nejaukias akimirkas, kai jaunuoliai jį apsupo, bičiuliškai apkabinę pečius, spausdami rankas.

Jau apie vidurnaktį atvyko jaunas Sicilijos didikas ir pranešė jam, kad toskanietis susirinko daiktus bei išvyko iš miesto. Tamsiame jaunuolio veide atsispindėjo panieka toskaniečiui, tačiau jis nekomentavo savo pranešimo. Matėsi, kad vyrukas ne itin smagiai jaučiasi rūsčioje konservatorijos svetainės aplinkoje, kur Tonijus jį priėmė. Bet svečias kiek padvejojęs paklausė Tonijaus, ar šis nesutiktų artimiausiu metu su juo pamedžioti. Girdi, jis ir jo bičiuliai, reguliariai vykstantys į kalnus, džiaugtųsi, jei senjoras Treskis prie jų prisijungtų. Tonijus padėkojo už kvietimą, bet teigiamo atsakymo neištarė.

O vos po keleto dienų Tonijus su Gvidu patys išvyko į kalnus, pietų pusėn.

Oras buvo švelnus ir šiltas. Juodu nusprendė aplankyti kurį nors mažą pakrantės miestelį, besišliejantį prie šlaitų, kylančių viršum mėlynos jūros, panašios į nepriekaištingą veidrodinį dangaus atspindį.

Po paprastų kaimiškų pietų mažoje kaimo aikštėje jie pasikvietė gatvės dainininkų būrelį, skurdžiai apsitaisiusių, bet kupinų aistros, ir šie sudainavo jiems daug barbariškų, išmoningų melodijų, kurių nesiryžtų atlikti nė vienas profesionalus muzikantas.

Naktį juodu praleido nakvynės namuose, šiaudiniame guolyje, prie lango, pro kurį dirsčiojo žvaigždės.

Auštant Tonijus išėjo į lauką ir patraukė link senos graikų šventyklos, dunksančios vidury pievos, kurią išmargino pirmieji pavasario žiedai.

Iš daugumos kolonų beliko tik marmuriniai pagrindai, išsibarstę tarp žolių, bet keturios kolonos, smingančios tiesiai į dangų, dar tebestovėjo.

Pamatė Tonijus ir šventyklos grindis. Apėjo palei akmenų nuolaužas, paskui atsigulė ant jaunos žolės, besikalančios iš visų spragų bei plyšelių. Žvelgdamas tiesiai į akinantį šviesos srautą galvojo apie tai, jog niekada gyvenime nepatyrė tokios ramybės, kokią pažino pastaraisiais metais.

Kur bepažvelgtų, atrodė, kad pasaulis trapus ir pilnas nesudrumsto grožio. Jame nebuvo grėsmingo paslaptingumo. Nebuvo kasdien kamuojančios įtampos.

Tonijui ramybės teikė meilė Gvidui, meilė Paolui, visiems tiems, kurie tapo jo naujaisiais draugais, beveik broliais, ir gyveno su juo po vienu stogu, berniukams, kurie kartu dirbo, mokėsi, ilsėjosi, repetavo bei dalyvavo spektakliuose.

Bet tamsa buvo šalia.

Ji visuomet išlikdavo šalia, laukdama čia Katrinos laiško, čia kvailo berniūkščio iš Toskanos įžeidimo. Vis dėlto Tonijui taip ilgai pavyko neįsileisti jos į savo gyvenimą!

Dabar jis stebėjosi, kaip galėjo apskritai tikėtis išlaikyti savyje neapykantą ir keršto jausmą tol, kol Karlas susilauks daug vaikų. Kaip tik tuomet jis ketino sugrįžti bei apmokėti seną sąskaitą.

Nejaugi jis jau taip ištižo, jog užmišo patirtą blogį, užmiršo pasaulį, kuris jį išstūmė iš savęs, ir taip lengvai pasidavė tam keistam neapolietiškam gyvenimui, dabar jam atrodančiam realesniam už pažintąjį Venecijoje. O nenoras žudyti toskanietį? Ar čia silpnybė? Ar atvirkščiai, jis tapo išmintingesnis ir tobulesnis?

Tonijus ūmai nepaprastai išsigando, jog jam niekada neteks šito sužinoti.

Dabar jam apskritai atrodė nerealus gyvenimas Venecijoje, ten regėtas rūkas, tarsi pagrobęs iš nejudrių kanalų švino spalvą, siauros gatvelės, namų sienos, kurios bemaž susiglaudžia virš galvos, tarsi norėtų šiais spąstais sugauti žvaigždes.

Sidabriniai kupolai, apskritos arkos, mozaikos, žėrinčios net per lietų — kas tai buvo?

Užsimerkęs jis pamėgino prisiminti motiną. Pasistengė išgirsti jos balsą, pamatyti, kaip ji šokdama sukasi ant dulkėtų grindų. Nejaugi kadaise jo gyvenime buvo diena, kai pamatęs ją prie lango prislinko iš už nugaros apsipylęs ašaromis? Ji dainavo kažkokią gatvės dainelę. Gal galvojo apie Stambulą? Jis ištiesė į ją ranką. Jinai atsisuko ir trenkė jam. Jis pasijuto krentąs...

Nejaugi šitaip kažkada buvo?

Netikėtai jis atsistojo tarp žolių. Aplinkui žaliavo pieva. Atokiau, tarp daugybės žiedų, pasklidusių po nuostabų bekraštį lauką, šmėžavo tamsi Gvido figūra. Jis stovėjo nejudėdamas, palenkęs galvą į šalį, tarsi klausydamasis paukščių giesmės tolumoje, o galbūt tylos aplinkui.

— Karlai, — sušnibždėjo Tonijus. — Karlai!

Tarsi negalėtų išeiti iš čia, kol neįsitikins, jog tėvas kažkur netoliese. O paskui užmerks akis, atgręžtas į švelnią saulę, begalinius laukus bei miestą tolumoje, kurį taip puikiai pažįsta, tada patrauks į priekį, tykindamas kaip šuoliui besiruošianti katė, užklups jį kokioje nors tamsioje netikėtoje vietoje, ir pamatys siaubą jo veide.

„Bet, Viešpatie, nežinia ką atiduočiau, kad galėčiau išgyventi bent dieną, tik vieną dieną, aplenktas šios taurės!“ 13

Praslinkus dar šešiems mėnesiams, Tonijus gavo laišką iš pačios Marianos, pranešančios apie antrojo sūnaus gimimą.

Pasijuto toks sukrėstas, pamatęs šį laišką, jog nešiojosi jį visą dieną ir atplėšė tik atsidūręs vienas jūros pakrantėje.

Atrodė, tarytum pro bangų ošimą girdi jos balsą — kerintį, pavojingą kaip sirenos kauksmas.

„Nebūna nė valandos, kad apie tave negalvočiau, nejausčiau skausmo dėl tavęs, nekaltinčiau savęs dėl skuboto, siaubingo tavo poelgio. Tu man nesi žuvęs, kad ir kaip būtum tuo tikras, kad ir koks beprotiškas bei piktas tavasis kelias.

Prieš savaitę šiuose namuose šviesą išvydo tavo jaunėlis broliukas, Marčelas Antonijus Tresksis. Tačiau nė vienas kūdikis neužims tavosios vietos mano širdyje.“

Vos po keleto dienų Tonijui reikėjo atlikti pagrindinę partiją operoje, kurią nuo pradžios iki galo sukūrė Gvidas konservatorijos scenai. Ir jis žinojo, kad negalės dainuoti, jei neužmirš šito laiško.

Artinantis spektakliui, vis labiau vargino save repeticijomis. Premjeros vakarą negalvojo apie nieką daugiau, išskyrus muziką. Jis tebuvo tik Tonijus Treskis, konservatorijos studentas, o dar — Gvido meilužis, ir tik aistringos meilės glamonės galėjo nuslopinti ovacijų aidą.

Bet vėliau, po šio mažo triumfo, be paliovos galvojo apie motiną, nors iš jo meilės jai, jos grožio bei retų švelnumo minučių prisiminimų nedaug kas teliko.

Ji dabar buvo Karlo žmona. Priklausė Karlui. Bet kaip ji galėjo po visko, kas įvyko, pasitikėti tuo žmogumi? O juk pasitikėjo, dėl to nekilo nė menkiausios abejonės.

Ir nors apmaudas jį beveik apakino, Tonijus, suprantama, žinojo atsakymą į šį klausimą. Ji patikėjo Karlu todėl, kad gyventų toliau, kad pabėgtų iš tuščio savo kambario ir tuščios lovos. Kas liko tuose namuose, jei ne Karlas?

Kartais, kai šios mintys bemaž be paliovos sukdavos galvoje, jis negalėdavo neprisiminti motinos kančių, vienatvės ir žiaurumo protrūkių, kurie net dabar, praėjus daugeliui metų, priversdavo pašiurpti odą.

Įkalinta moterų vienuolyne, ji būtų mirusi, Tonijus tuo neabejojo, o jo brolis, galingas gudrusis brolis, jo nuskriaustas, doras, užsispyręs brolis būtų vedęs kitą.

Ne, jai teko nepakeliamas pasirinkimas, o gyventi su vyru be meilės jai buvo taip pat sunku, kaip ir vienuolyno celėje. Jai būtinai reikėjo vyro meilės, jo apsaugos bei pavardės. Tačiau ką jai suteikė pavardė ir saugumas praeityje?

— O aš vėl pasmerksiu ją vienatvei, — sumurmėjo Tonijus. — Nusiųsiu atgal į vienuolyną...

Ir sūnus vėl prisiminė motiną po juodu našlės šydu.

Šis vaizdas jam buvo realus — labiau realus nei vaikų krikštynų scenos arba nebepažįstami namai, kuriuos vaizduotėje sukurdavo šie laiškai.

Atsisukusi į jį, motina plūdosi. Sugniaužusi kumščius žarstė prakeiksmus. Jis girdėjo, kaip iš už daugelio metų bei mylių, iš už miglotos įsivaizduojamos ateities vizijos, ji šaukia: „Aš bejėgė!“, ir jo pyktis neišvengiamai nuplaukdavo kažkur į šoną, nepaliesdavo jos, taigi ji pavirsdavo šešėliu, galinčiu paveikti jo ateitį ne daugiau, negu veikė praeitį. Jinai jam žuvusi, iš tiesų žuvusi. Tačiau Tonijaus akys nuolat apsiblausdavo, kai galvodavo apie ją, vaikinas staigiai nusisukdavo besidaužančia širdimi, kasdien bažnyčioje sutikdamas juodai apsitaisiusias moteris, senyvas ir jaunas našles, kurios uždegdavo žvakes, klūpodavo priešais altorių, it juodi šešėliai slinkdavo gatvėmis, lydimos senų tarnaičių.

Dabar jį užgriuvo daugybė pakvietimų padainuoti privačių vakarienių arba koncertų metu. Sykį net apsilankė tos senyvos markizės namuose, kurią sutiko pirmą kartą atvykęs į grafienės Lamberti rūmus.

Bet po kurio laiko pradėjo atsisakinėti visų pakvietimų.

Gvidas, be abejo, niršo.

— Reikia, kad žmonės tave girdėtų! — įtikinėjo jis. — Reikia, jog tave matytų ir girdėtų įtakingiausiuose namuose. Tonijau, apie tave turi išgirsti užsieniečiai, kaip tu nesupranti!

— Jie gali apie mane išgirsti ir ateiti manęs pasiklausyti čionai, — gūžtelėjo pečiais Tonijus. — Tu per daug iš manęs reikalauji! — karštai šūktelėjo vaikinas. — Be to, maestro nuolat skundžiasi, kad studentai per daug laiko praleidžia mieste, daug geria...

— Ak, liaukis! — piktai nutraukė Gvidas.

Šiaip ar taip, konservatorija tapo vienintele vieta, kur dabar pasirodydavo Tonijus.

Jis vis daugiau laiko praleisdavo klasėse — išskyrus tas valandas, kai mokėsi fechtavimo — ir niekada nepriimdavo jaunuolių kvietimo kartu išgerti ar pamedžioti.

Jis vis visur sutikdavo šviesiaplaukę dailininkę. Sykį ji pasirodė pranciškonų bažnyčioje, kur jis atėjo su kitais studentais atlikti įprastų giesmių. Kitą kartą pamatė ją švento Karlo teatre: prašmatniai apsitaisiusi sėdėjo grafienės ložėje, neatitraukdama akių žiūrėjo į sceną ir visą laiką atrodė pasinėrusi į muziką.

Be to, ji ateidavo į kiekvieną jo pasirodymą konservatorijoje.

Kartais jis grįždavo į grafienės namus vedinas vienintelio tikslo, nors niekada sau to nepripažindavo. Jis eidavo į koplyčią ir žiūrėdavo į subtilias tamsių atspalvių freskas, pailgą mergelės Marijos veidą, angelus galingais sparnais bei raumeningus šventuosius. Ateidavo visuomet vėlyvu metu, išgėręs šiek tiek daugiau vyno, nei derėtų. O sutikęs dailininkę puotos salėje žiūrėdavo į ją atvirai ir ilgai, tad jos šeima neabejotinai turėjo palaikyti tokį įžūlumą įžeidimu.

Tačiau taip niekada nenutikdavo.

Bet labiausiai jį įtraukdavo konservatorijos gyvenimas, ir niekas negalėjo iš tiesų sutrikdyti jo dienotvarkės bei kasdieninės laimės, išskyrus Katrinos laiškus, kurie, nepaisant retų jo paties atsakymų, tapo vis atviresni ir atviresni.

Šie laiškai, iš ambasados visuomet atgabenami to paties jauno venecijiečio, buvo aiškiai skirti skaitymui vienumoje.

Katrina irgi pranešė apie antrojo Marianos vaiko gimimą ir paprastai pridūrė, jog šis kūdikis, kaip ir pirmasis, yra sveikas.

„Tačiau ne santuokoje gimusių vaikų tavo brolis turi kur kas daugiau nei santuokinių, bent jau taip aš girdėjau, ir, atrodo, net stulbinantys jo pasiekimai Senate bei tarybose negali sutrukdyti nuolat mėgautis dailiąja lytimi.

Bet tavo motiną jis dievina, dėl to gali nė trupučio nesijaudinti.

Visus žavi jo energija, jėga ir sugebėjimas triūsti nuo aušros iki vidurnakčio. O tiems, kas susižavėjimą išsako garsiai, jis tuojau pat atsako, esą patirta tremtis ir nelaimės išmokiusios vertinti gyvenimą.

Žinoma, vos paminėjus brolį Tonijų, Karlui iš akių bemaž ištrykšta ašaros. Ak, koks jis laimingas girdėdamas, kad tau gerai sekasi ten, pietuose, vis dėlto jis labai susirūpinęs klausosi naujienų apie tavo dainavimą ir fechtavimo laimėjimus.

„Scena? — klausia jis manęs. — Manai, jis iš tiesų galėtų žengti ant scenos?“ Prisipažino man įsivaizduojąs tave tokį kaip tavo senasis mokytojas, Alesandras.

Tuomet aš pastebėjau, girdi tu veikiau ketinąs tapti naujuoju Kafareliu. Kad būtum matęs jo miną!

„Tokiu atveju visi jo gailėsis! Tu tik pagalvok! Įsivaizduoji, — sako jis, — kaip jis jausis, jei visi nuolat primins apie jo gėdą!“

„O tos dvikovos! — kalba jis man. — Ką tu pasakysi apie visas tas dvikovas? Juk aš tenoriu, kad jis gyventų ramiai ir saugiai.“

„Tas tiesa, — tuomet pastebiu aš. — Tačiau nerasi saugesnės vietos už kapą.“ Jis sureaguoja dar emocionaliau ir išeina iš mano namų apsipylęs ašaromis.

Bet gana greitai sugrįžta, apsunkęs nuo vyno, išvargintas lošimų namų. Ir žvelgdamas į mane apsiblaususiu žvilgsniu apkaltina persekiojimo manija bei sako: „Taip, tu turi žinoti, aš dažnai galvoju apie tai, jog nelaimingam mano broliui Tonijui būtų buvę kur kas geriau, jei chirurgas būtų netyčia jį per daug sužalojęs, ir dabar jis jau skrajotų danguje.“

„Bet kodėl? — apstulbstu aš. — Kokius siaubingus dalykus čia kalbi! Kodėl? Juk jis klesti!“

„O jeigu jį kas nors papjaus idiotiškos dvikovos metu? — klausia Karlas. — Aš jaudinuosi dėl jo dieną naktį.“ Ir sako niekada neišsiųsiąs tau špagų, kurių prašei.

„Bet juk špagų galima nusipirkti bet kur!“ — pastebiu aš.

„Ak, mano brolis, mano mažasis broliukas! — šūkteli jis taip karštai, jog galėtų išspausti ašaras publikai. — Ar kas nors žino, ką aš iškentėjau!“ Ir tuojau pat nusisuka nuo manęs, tarsi negalėtų pasitikėti manim, pernelyg kvaila, nesugebančia užjausti taip begaliniai apgailestaujančio žmogaus.

Bet, atvirai sakant, Tonijau, prašau tavęs, būk atsargus ir išmintingas. Jeigu jis išgirs apie tavo fechtavimo laimėjimus, dar nuspręs turįs išsiųsti į Neapolį porą tuzinų bravų, kad tave saugotų. Manau, tokių žmonių draugija tave išties varžytų, gal net dusintų. Taigi, Tonijau, elkis apdairiai ir protingai.

O kalbant apie sceną, tavąjį balsą, nejaugi kas nors galėtų pavydėti Dievo tau suteiktos dovanos? Naktimis, gulėdama ant pagalvių, aš girdžiu tave dainuojantį. Nežinia, ar kada galėsiu tai išgirsti iš tiesų ir apkabinti tave bei parodyti, jog myliu tave dabar dar labiau negu visada. Tavo brolis kvailys, jei nemato tavęs laukiančios didžios ateities.“

Prieš sudegindamas šį laišką, kaip ir visus kitus, Tonijus ilgai jį nešiojosi.

Laiškas jį gerokai pralinksmino bei keistai pakerėjo; perskaičius jo neapykanta Karlui įsiliepsnojo dar stipriau.

Prieš akis aiškiai iškilo brolis, siurbčiojantis iš gyvenimo taurės, vadinamos Venecija. Kaip ryškiai jis regėjo Karlą, keliaujantį iš puotos į senato salę, o paskui į Ridotto, kurtizanės glėbin.

Tačiau visi švelnūs Katrinos perspėjimai nė kiek nepaveikė Tonijaus. Jis nė trupučio nepakeitė savo gyvenimo.

Ir toliau aktyviai lankė fechtavimo salę. O kai pasitaikydavo laisva minutė, tobulino tire savąjį šaudymo iš pistoleto meną. Likęs vienas kambaryje tiek atkakliai treniruodavosi valdyti durklą, kiek tik įmanoma reguliariai nesusmeigiant ašmenų į minkštą žmogaus kūną.

Bet jis žinojo, kad ne karingumas ir narsa vertė jį taip valdingai elgtis su Džakomu Lizaniu arba taip tobulinti įvairių ginklų valdymo meną.

Tiesiog jis nebegalėjo nuo aplinkinių nuslėpti, kas iš tiesų esąs.

Vis dažniau ir dažniau iš sutiktųjų akių suprasdavo: jie žino, kad jis — kastratas. O jaunųjų neapoliečių žvilgsniai bylojo apie pelnytą besąlyginę pastarųjų pagarbą.

O kalbant apie sceną, apie jo virsmą naujuoju Kafareliu, kaip kad kilniaširdiškai suformulavo Katrina, jis kartu ir norėjo, ir bijojo šito taip stipriai, jog kartais apimdavo neviltis, galutinai susipynus mintims.

Jį jau spėjo apsvaiginti ovacijos, grimas, gražių dekoracijų prabanga ir tos akimirkos, kai girdėdavo savo balsą, skambantį viršum kitų balsų, apraizgantį neapčiuopiama, galinga magija visus tuos, kas norėdavo jį išgirsti.

Tačiau tereikėdavo pagalvoti apie didžiuosius teatrus, ir širdyje užsimegzdavo keistai jaudinanti baimė.

„Du kūdikiai per dvejus metus!“

Kartais ši mintis iškildavo sąmonėje taip aiškiai ir nutvilkydavo taip skaudžiai, jog jis net sustodavo. Du vaikai, ir abu — sveiki sūnūs!

Daugelis Venecijos šeimų tik tokiu būdu pretendavo į amžinybę.

O kaip jis norėjo, kaip norėjo, kad motina ir tėvas suteiktų jam dar truputį laiko! 14

Buvo vidurdienis. Minios apsuptas Tonijus žingsniavo Via Toledo ir staiga suprato, jog šią dieną, gegužės pirmąją, sukanka lygiai treji metai, kai gyvena Neapolyje.

Tiesiog galvoje netilpo. O paskui pradėjo atrodyti, jog praleido čia visą gyvenimą ir niekada nepažinojo kitokio pasaulio.

Sekundėlei stabtelėjo, nors minia trukdė stovėti, tempdamasi iš paskos. Pakėlė galvą ir pasižiūrėjo į giedrą žydrą dangų, pajuto švelnią bei šiltą brizo glamonę.

Netoliese pastebėjo atdarą taverną. Keli staleliai stovėjo tiesiog ant akmenuoto grindinio, o pagrindinę patalpą užstojo pora senų gumbuotų figmedžių. Tonijus patraukė ten ir užsisakė butelį „Lagrima Kristi“, neapolietiško baltojo vyno, kurį labai mėgo.

Figų lapai metė ant grindinio didžiulius žmogaus delno formos šešėlius, o šitas oras, suspaustas tarp ankštų sienų, rodos, be paliovos judėjo.

Po minutės Tonijus jau buvo girtas. Jam pakako vos pusės taurės. Palaimingai atsipalaidavęs atsilošė į mažos, grubiai sukaltos kėdės atlošą ir ėmė stebėti žmonių srautą gatvėje. Dar niekad Neapolis jam neatrodė toks nuostabus. Ir nepaisant viso to, kas jam taip nepatiko — baisaus skurdo aplinkui bei begalinio aukštuomenės dykaduoniavimo, — jautėsi esąs šio miesto dalelė. Pagaliau tai suprato, pajuto visa esybe.

O gal taip jautėsi dėl to, kad sukaktys visuomet sukeldavo jam šventišką nuotaiką. Venecijoje jų būdavo tiek daug, ir kiekviena proga vykdavo šventė. Jos tapo ne šiaip galimybe pažymėti laiko atkarpas, o gyvenimo būdu.

Po visų šio ryto kančių jį aplankiusi ramybė buvo lyg tyli paguoda.

Keletą valandų jis praleido pas siuvėją, kur jautėsi kaip kalėjime. Negalėjo žiūrėti į veidrodį. Siuvėjo padėjėjos jam vis kartojo, jog dar labiau paaugęs. Dabar jo ūgis siekė jau šešias pėdas, ir niekas jį pamatęs nebegalėjo pavadinti berniuku.

Švytinti perregima oda, purūs plaukai, nekaltas veidas — visa tai drauge bei ilgos galūnės skelbė pasauliui, kas jis toks.

Pasitaikydavo minučių, kai bet kokie komplimentai sukeldavo jam įniršį ir iškildavo vos beapčiuopiamas prisiminimas apie vieną seną žmogų mansardoje, apie žmogų, smerkiantį pasaulį, kuriame viskas matuojama skoniu. Būtent skonio dėka jo figūra laikoma madinga; ne kas kitas, o skonis skatina moteris siųsti jam dovanas ir prisipažinti, kaip jį dievina, nors jis pats mato veidrodyje klaikią griuveną dieviškos būtybės vietoje. Patirdavo tikrą siaubą stebėdamas, kaip griūva Viešpaties sumanytas kūrinys. Kartais pasidarydavo įdomu, ar tą patį patiria mirtini ligoniai, kai ima nebejausti galūnių, kai dėl ligos jiems nuslenka plaukai. Mirtini ligoniai jį traukė, traukė išsigimėliai, nykštukai, neūžaugos, kuriuos kartais matydavo mažosiose scenose kur nors mieste; jis negalėjo užmiršti sykį matytos poros, tarpusavyje susijungusios šlaunimis: juodu juokėsi ir gėrė vyną sėdėdami ant vienos kėdės. Tos būtybės jam kėlė nerimą ir kartu pakerėdavo; paslapčiomis laikė save vienu iš jų, išsigimėliu, slepiančiu savo bjaurumą po nuostabiu nėriniuotu brokato kostiumu.

Jis nusipirko visus siuvėjo parodytus audinius ir dar tuziną nosinių, kaklaraiščių bei pirštinių, kurių jam visai nereikėjo.

— Viskas, kas geriausia, kad taptum nepastebimas, išstypėli, — sukuždėjo savo atspindžiui veidrodyje.

Ir štai dabar, pajutęs pirmą saldžią vyno sukeltą euforiją, žaibišką alkoholio ir vasaros karščio reakciją, jis nusišypsojo.

— O žinai, tu galėtum būti išsigimėlis, — tarė sau. — Galėtum netekti balso kaip Gvidas. Taigi tebūnie kaip bus.

Šis mažutis kankinimas siuvėjo ateljė priminė Tonijui neseniai įvykusius ginčus su Gvidu ir maestro Kavala — ginčus, kurie, matyt, negreitai turėjo liautis. Gvidas be galo nusivylė, kai Tonijus atsisakė pagrindinės moteriškos partijos pavasarį statytoje operoje, dar sykį pareiškęs, jog jis niekada — niekada, niekada! — nepasirodys scenoje vilkėdamas moterišką suknelę. Kapelmeisteris vėl nusprendė nubausti Tonijų, leisdamas jam suvaidinti tik nereikšmingą vaidmenį. Bet dainininkas kaip galėdamas demonstravo, jog nė trupučio nenusiminė.

Toji pavasarinė opera jį nuliūdino nebent tuo, kad į pasirodymą neatėjo šviesiaplaukė dailininkė. Kurį laiką jos nesimatė ir koplyčioje. Nesutiko jos nė paskutiniojoje grafienės puotoje. Štai dėl ko jis sielvartavo.

Na, o pasirodymo su moteriška suknele neužmirštantys mokytojai, atrodo, neketino palikti Tonijaus ramybėje. Jie nepritarė mokinio įsitikinimui, esą jis galįs atlikti tik vyriškas partijas. Prieš daugelį amžių pirmieji išromytieji pradėjo vaidinti moterų vaidmenis, nors dabar visur už Popiežiaus valstybės ribų operoje dainavo moterys, kastratus ir toliau garsino šie vaidmenys. Kadangi visos pagrindinės partijos operose rašomos aukštiems balsams, kiekvienas dainininkas turėjo būti pasirengęs bet kokiam vaidmeniui. Tokiu būdu, pavyzdžiui, ir moterys neretai atlikdavo vyrų vaidmenis.

Galų gale maestro Kavala išsikvietė Tonijų.

— Tu ne prasčiau už mane žinai, — pradėjo jis, — jog tau būtina įgyti patirties prieš paliekant konservatoriją. O tavojo debiuto laikas jau arti.

— Bet tai neįmanoma, — skubiai atsakė Tonijus. — Aš nepasirengęs...

— Nusiramink, — pertraukė maestro. — Man tavo pasiekimai matomi kur kas geriau nei tau pačiam. Ir tu žinai, jog aš šiuo atveju teisus. Ir dar aš teisus sakydamas, jog tu turi pasirodyti už konservatorijos ribų, bet tu šito atsisakai. Kiekvieną savaitę gauni pakvietimų į privačius namus, tačiau jų nepriimi. Tonijau, nejaugi nesupranti, jog mokykla tau virto slėptuve?

Tonijus krūptelėjo.

— Taip nėra, — sumurmėjo šiek tiek pyktelėjęs, bet suprasdamas, kad kapelmeisteris teisus.

— Tonijau, kai tu čionai tik atvažiavai, — tęsė maestro, — kai pirmą kartą atsisakei dainuoti, aš nemaniau, jog ištversi. Baiminausi, kad disciplina tau pasirodys besanti per žiauri, o aš negalėjau žiūrėti į nusivylusį Gvidą.

Tačiau tu mane nustebinai. Tu tapai žinomu šios vietos aristokratu, pavertei šitą miestą savąja Venecija. Tu čia spindėjai taip, kaip būtum spindėjęs ir ten. Bet čia ne visas pasaulis, Tonijau, nors ir didesnis už Veneciją. O tu dabar įstengtum apžavėti visą pasaulį.

Po ilgos pauzės Tonijus atsisuko į maestro ir sutiko jo žvilgsnį.

— Ar galiu jums patikėti vieną mažą paslaptį? — paklausė.

Kapelmeisteris linktelėjo.

— Niekada gyvenime aš nežinojau tokios laimės, kokią patyriau čia.

Kavala atsakė supratinga liūdnoka šypsena.

— Ar jūs nustebęs? — paklausė Tonijus.

— Ne, — papurtė galvą maestro. — Jeigu kas nors turi tokį balsą kaip tavasis, tuomet ne. — Jis palinko viršum stalo. — Čia tavoji galybė, tavo jėga. Aš kadaise tau pažadėjau, jog taip nutiks, jei leisi, kad nutiktų. Dabar pažadas tapo realybe. O dar aš tau turiu pasakyti štai ką. Gvidas irgi gali sužavėti pasaulį. Jis pasirengęs parašyti premjerinę operą Romos scenai. Jam tenka būti kantriam dirbant su tavimi ir laukti, nes jam nepakeliamos tavo kančios. Bet jums abiem metas išeiti į pasaulį. O Gvido darbas bei laukimas tęsiasi jau ilgai, pernelyg ilgai.

Tonijus neatsakė galvodamas apie kitus dalykus. Jis dar kartą suvokė, jog normaliai susiklosčius įvykiams jau būtų vyras. Atrodytų kaip jo antrininkas Venecijoje, ir jo balsas skambėtų taip pat. Pasidarė apmaudu, kad ne itin gerai prisimena to vyriškio balso tembrą. Jo paties balsas — tas, kokiu kalbėjo — irgi buvo švelnus bei žemas, bet jis įpratino save taip kalbėti ir niekada, niekada neužsimiršdavo, netgi juokdamasis.

— Būsiu dar negailestingesnis, — tęsė maestro. — Yra ir kitų, pasirengusių žengti rampos link. Yra kitų, pasiruošusių užimti tavo vietą.

Tonijus tik linktelėjo. Bet maestro kalbėjo toliau:

— Manai, nežinau, kas tau nutiko? Gvidas nenori apie tai kalbėti, beje, kaip ir tu pats. Bet aš įsivaizduoju, ką tau teko patirti...

— Jūs neįsivaizduojate, — šiurkščiai paprieštaravo Tonijus, — nes jums taip nenutiko.

— Tu neteisus. Tikrąjį blogį šiame pasaulyje kuria tie, kurie neturi vaizduotės. Aš turiu vaizduotę. Žinau, ką tu praradai.

Tonijus neatsakė. Jis negalėjo sutikti. Šie žodžiai jį užgavo, pasirodė pasipūtėliški, arogantiški. Bet visais kitais atžvilgiais maestro buvo teisus.

— Duokite man šiek tiek laiko, — pagaliau ištarė Tonijus veikiau sau nei maestro.

O kapelmeisteris, patenkintas dėl to, jog buvo suprastas, nebetęsė pašnekesio.

Taigi atėjo trečiųjų atvykimo į Neapolį metinių diena.

Šventiškai nusiteikęs, malonios euforijos apimtas Tonijus dar aiškiau suprato, jog maestro Kavala sakė tiesą.

Kol sugrįžo konservatorijon, bemaž sutemo. Prieš pareidamas užsuko į „Inghilterra“ viešbutį prie jūros ir nakčiai išnuomojo porą kambarių. Nusprendė vakare atsivesti čionai Gvidą, o prieš tai užsukti į netoliese esančią bažnyčią bei pasiklausyti Kafarelio. Garsusis dainininkas jau daugiau nei metus gyveno Neapolyje ir dažnai dainuodavo šventojo Karlo teatre, tačiau Tonijui buvo svarbu išgirsti jį būtent šią, ypatingą dieną.

Radęs tuščią Gvido klasę, patraukė į jo apartamentus.

Mokytojas buvo pasipuošęs vakarui: apsivilko Tonijaus pirktą prašmatnų raudono aksomo surdutą. Kai Tonijus įėjo, Gvidas ant bevardžio kairės rankos piršto movėsi žiedą. Kaštoninės, bemaž šokoladinės spalvos plaukai buvo rūpestingai susukti bei sušukuoti. Jis užsimovė naują porą balto šilko pirštinių, apsiavė batus kalnų krištolo sagtelėmis, ir įgavo išties nekasdieniško spindesio.

— O aš ieškau tavęs nuo pat pietų, — prabilo Gvidas. — Noriu, kad šį vakarą nuvažiuotum pas grafienę anksčiau. Šiek tiek užkąsk ir daugiau nebegerk vyno. Ši naktis ypatinga, turi elgtis taip, kaip aš pasakysiu. Ir, prašau, neieškok pretekstų atsisakyti. Žinau, kad nenori ten eiti, bet tu privalai.

— Kada jau aš nenorėjau ten eiti? — nusišypsojo Tonijus.

Tomis minutėmis, kai ruošdavosi kur nors išeiti, Gvidas jam atrodydavo itin patrauklus.

— Tu atmetei jau penkis ar šešis paskutiniuosius kvietimus, — priminė Gvidas, — bet šiandien būtinai turi nueiti.

— Kodėl gi? — šaltai paklausė Tonijus.

Jis vos begalėjo patikėti padėties ironiškumu. Prisiminė, kaip Domenikas kadaise irgi kūrė planus, tame pačiame viešbutyje išnuomojo apartamentus, iš kurių atsivėrė vaizdas į jūrą. Jis nusišypsojo. Ką galėjo pasakyti?

— Grafienė buvo išvykusi, jai teko patirti rūstų išmėginimą, o dabar ji sugrįžusi surengė pirmą puotą. Juk žinai, mirė jos pusbrolis, senasis sicilietis, daugelį metų gyvenęs Anglijoje. Taigi jai teko pergabenti giminaičio kūną į Palermą, idant palaidotų ten. Vargu ar tau kada nors teko matyti laidotuves Palerme.

— Man apskritai nieko neteko matyti Palerme, — burbtelėjo Tonijus.

Gvidas vartė natas ant stalo.

— Žodžiu, senuką pirmiausia reikėjo pasodinti krėslan bažnyčioje ir atlikti ceremoniją, o tada įkurdinti kapucinų katakombose šalia kitų giminaičių. Katakombos — tai požeminis nekropolis, kur ilsisi šimtai mirusiųjų, vieni stovėdami, kiti gulėdami, visi puikiai apsitaisę. Juos prižiūri vienuoliai.

Tonijus susiraukė. Jam buvo tekę girdėti apie tokias vietas, nors šiaurinėje Italijoje nieko panašaus nebuvo.

— Grafienė, žinoma, turi pakankamai sicilietiško kraujo, taigi jai tos apeigos nė motais. Bet senuko našlės, jaunosios anglės, vos neištiko isterijos priepuolis. Ją teko iš ten išvesti.

— Nieko nuostabaus.

— Šiaip ar taip, grafienė sugrįžo. Ji atliko savo pareigą, palaidojo pusbrolį, ir ši puota jai tiesiog būtina. Todėl prašau tavęs, atvažiuok ten anksčiau.

— Bet kuo aš čia dėtas?

— Grafienė tave myli, ji visuomet tave mylėjo, — pasakė Gvidas ir stipriai apkabino Tonijaus pečius. — Bet tik, kaip sakiau, negerk daug vyno.

Kai pasiekė grafienės rūmus, ten buvo tamsu. Iš bažnyčios išėjo iškart, kai Kafarelis sudainavo pirmąją ariją — klasikinį kūrinį kastratui, kuris jaudino ir kartu gniuždė. Ne, Tonijus neprisiminė Venecijos, juk nuo to laiko dažnai tekdavo girdėti Kafarelį, jis tiesiog troško dar kartą pasimėgauti šia tobulybe, ta aistra balse, begalės dalykų supratimu, kurį taip retai pavykdavo įžvelgti kituose žmonėse.

O dar jis norėjo, kad Kafarelis ypatingu būdu jį įkvėptų. Norėjo, jog dainininkas, pats to nežinodamas, suteiktų narsos, kurios jam taip stigo.

Ar gavo, ko ieškojo, ar ne, taip ir nesuprato.

Bet buvo malonu ateiti į grafienės namus anksti, dar prieš atvykstant svečiams. Jis atidavė apsiaustą šveicoriui, pasakė kol kas nieko nenorįs bei ėmė vienas vaikštinėti po tuščius kambarius. Paprasti baldai prieblandoje atrodė vaiduokliški ir tarsi pleveno virš kilimų, ant kurių išryškėjo margaspalviai ornamentai. Šiltas oras buvo gaivus, jame nesijautė nei dūmų, nei sudegusio vaško kvapo, nei prancūziškų kvepalų.

Iš tiesų Tonijus visai nebuvo nusiteikęs prieš vizitą čionai, kaip kad manė Gvidas. Jis tiesiog pradėjo pavargi nuo viso šito, ypač nuo tada, kai prieš penkis ar šešis mėnesius dingo šviesiaplaukė mergina. Bet galbūt ji pasirodys šiandien. Pro atlapotus langus į namus plūdo kvapni naktis, sklidina vabzdžių čirškimo, rožių aromato, kurie, ko gero, sudaro pačią pietų krašto esmę. Netgi neįtikėtina tarnų gausa atrodė tarsi šių vietų ypatybė, tarytum šis namas suteiktų prieglobstį visiems elgetoms, kurie išsipustę nėriniais bei atlasu dirbo čia už grašius.

Jis išėjo į sodą. Visai nesinorėjo, kad namas atgytų. Bet atsigręžęs atgal pro ką tik paliktos svetainės tamsą pamatė tolumoje, koridoriuje, pasirodančius muzikantus, nešinus kontrabosais ir violončelėmis ant nugarų. Drauge su jais atėjo Frančeskas. Jis tarsi negyvą paukštį ant peties laikė smuiką.

Tonijus pažvelgė į mėnulį aukštybėse, paskui nukreipė žvilgsnį į jį supančius, rūpestingai apkirptus citrinmedžius, menkai apšviestus marmurinius suolelius ir akmenimis grįstą takelį, tiesiai iš po kojų bėgantį tamson.

Jis nužingsniavo takeliu. Jusdamas už nugaros vis ryškiau įsižiebiančius žiburius, įėjo pro vartelius į rožyną, esantį, kaip žinojo, kairėje pusėje. Rožės čia augo tiesiog stebuklingos, grafienė pati jas prižiūrėjo. Norėjosi, kad ši palaima kuo ilgiau neatsitrauktų. Įsimintina data žadino įvairias mintis... Taigi reikėjo vienumos.

Bet įėjęs į rožyną, tolumoje, už gėlyno, ūmai pastebėjo šviesos srautą, sklindantį iš mažo namelio, netoli galinės palaco pusės. Durys buvo atdaros, ir Tonijus neskubėdamas patraukė link namelio, pakeliui perbraukdamas ranka per itin stambius žiedus, o prisiartinęs pamatė pro duris nuostabią spalvų bei veidų virtinę ir kažką, kas priminė žydro dangaus skiautę.

Jis sustojo. Įdomi iliuzija. Durys panėšėjo į vartus, vedančius į ypatingu, perpildytą ir neramų pasaulį.

Žengęs dar kelis žingsnius, dirstelėjo į kambarį, pilną paveikslų. Vienas, didžiulis, kybojo ant sienos, priešais jį, ant molberto, stovėjo dar keletas kitų, ir Tonijus kurį laiką apžiūrinėjo darbus. Iš tolo jie atrodė užbaigti bei kupini gyvybės: grupės biblinių personažų, taip pat tobulai nupieštų, kaip ir anksčiau matyti ant bažnyčių bei koplyčių sienų. Buvo čia ir arkangelas Mykolas, vedantis prakeiktuosius į pragarą. Už nugaros besiplaikstantis apsiaustas, veide — apačioje liepsnojančios pragaro ugnies atšvaitai. O šalimais pavaizduota jam nežinoma šventoji — moteris, spaudžianti prie krūtinės kryžių. Spalvos mirguliavo šviesoje. Visi paveikslai atrodė niūresni, liūdnesni už tuos, kuriuos būdamas vaikas matė Venecijoje.

Staiga išgirdo iš kambario gilumos sklindančius tylius garsus.

Sodo tyla bei tamsa jį paslėpė, apėmė malonus jausmas, jog yra nematomas, ir Tonijus priėjo dar arčiau prie paveikslų traukdamas į save dažų, terpentino bei aliejaus kvapą.

Bet peržengęs slenkstį suprato, jog viduje dirba dailininkas. „Čia negali būti ji“, — pagalvojo. Šiems paveikslams buvo būdingas toks valdingumas, gal net vyriškumas, kurio nesijautė šviesiose, lengvose freskose ant koplyčios sienų. Bet kai pamatė prie drobės palinkusią figūrą juodu drabužiu, suprato regįs moterį, laikančią rankoje teptuką. Jai ant nugaros krito švytinčių auksinių plaukų kupeta.

Čia dirbo toji pati dailininkė.

„Ir mudu čia dviese“, — pagalvojo jis, staiga sulaikęs kvapą.

Bet pažvelgęs į apnuogintas jos rankas, dažais išteptą drabužį, pajuto paniką. Ji atrodė tikra gražuolė. Tonijus neatitraukdamas akių stebeilijo į švelnų profilį, sodriai rožines lūpas, gilų akių mėlynumą.

Ir tuo momentu, kai suprato privaląs tučtuojau išeiti, mergina atsisuko šiugždėdama apatiniais taftos sijonais bei pažvelgė tiesiai jam į veidą.

— Senjore Treski, — ištarė, ir išgirdus jos balsą Tonijui sugniaužė krūtinę. Ji kalbėjo švelniu, saldžiu sopranu.

Netikėtai užkluptas jis tiesiog paliepė sau jai atsakyti.

— Senjorina, — sumurmėjo ir šiek tiek nusilenkė.

Ji nusišypsojo, mėlynose akyse įsižiebė žiburėliai. Kai pakilo nuo kėdės, tamsaus drabužio raišteliai atsirišo, ir jis pamatė švelnią rausvą odą viršum juodos suknelės korsažo. Merginos skruostai, kai šypsojosi, tapo putlūs, viskas joje ūmai jam pasirodė apskrita bei tikra, tarsi anksčiau būtų ją matęs tik scenoje. Dabar ji stovėjo visai arti.

Jos plaukai kaip visuomet buvo papurę, nors nesugarbanoti. Tiesiai perskirti per vidurį tiesiog laisvai krito ant pečių, ir išsyk kilo noras juos paliesti. Griežtumas galėjo pavesti žiauriu kiekvieną kitą veidą, bet tik ne mielą jos veidelį, kuriame labiausiai išryškėjo mėlynos akys po dūmų spalvos blakstienomis.

Dailininkės veido išraiška aiškiai pasikeitė, ir Tonijus pajuto, jog pasikeitė veikiausiai dėl jo. Akimoju suvokė jos išskirtinumą: ji nemokėjo slėpti savo jausmų bei emocijų kaip kitos moterys.

Ji nejudėjo, bet Tonijus pajuto jos skleidžiamą kvietimą. Buvo tikras, jog mergina nori jį paliesti, ir pats troško paliesti ją. Aiškiai įsivaizdavo, kokia glotni jos kaklo oda, koks švelnus skruostas. Norėjosi pirštu perbraukti per grakščius ausų išlinkimus. Mintyse regėjo darąs su ja siaubingus dalykus, ir pajuto, jog rausta. Jam atrodė absurdiška, kad ji apskritai apsirengusi. Švelnios jos rankos, ploni riešai, po suknele šmėkščiojanti rausva oda — visa tai kažin kokios nuostabios būtybės dalys, kurias kažkodėl slepia maskarado kostiumas.

Visa tai buvo siaubinga.

Kraujas plūstelėjo į veidą, ir Tonijus sekundei palenkė galvą, paskui nukreipė akis į paveikslus aplinkui, galingus raudonus, degančios gintarinės spalvos, auksinius bei baltus potėpius, kurie sudarė tą svaiginančią visatą, akivaizdžiai sukurtą jos teptuko.

Jis norėjo išeiti, pabėgti, pasislėpti — bet negalėjo žengti nė žingsnio. Toji moteris jį gąsdino. Jaudino net juoda suknelės tafta. Kodėl ji turi piešti apsitaisiusi juodai? Matinį audinį ištepė dažai, o pati mergina atrodė tokia jauna ir nekalta, kad juoda spalva jai visai netiko; kartu jai buvo būdingas mielas nerūpestingumas, kuris atsispindėjo akyse kiekvieną kartą, kai susitikdavo judviejų žvilgsniai.

Mergina vėl narsiai šypsojosi jam. Tonijus jautė turįs ją užkalbinti. Norėjo pasakyti ką nors mandagaus, deramo tokiomis aplinkybėmis, bet negalėjo nieko sugalvoti, ir tuomet, didžiausiam jo siaubui, dailininkė ištiesė apnuogintą ranką.

— Gal įeisite, senjore Treski? — pakvietė tuo pačiu melodingu sopranu. — Gal pasėdėsite su manimi truputį?

— O ne, senjorina, — šįkart jis žemiau nusilenkė ir atsitraukė atgal. — Nenoriu jums trukdyti, senjorina... Aš... mes... Aš norėčiau... Turiu omenyje, kad mes taip ir nebuvome iš tiesų vienas kitam pristatyti, ir aš...

— Bet visi jus pažįsta, senjore Treski, — ištarė mergina, švelniai linktelėdama šalia stovinčios kėdės pusėn, ir linksma kibirkštėlė vėl žybtelėjo jos akyse, o paskui tuojau pat išnyko.

Ji tylėdama žiūrėjo į Tonijų, o šis į ją, ir abu nejudėjo.

Taip jisai ir stovėjo sustingęs, kol išgirdo, kaip už nugaros grafienės liokajus keletą kartų pakartojo jo vardą bei pranešė, jog senjoro Treskio laukiama viršuje.

Jis pulte puolė ten, kur buvo kviečiamas. Name jau skambėjo juokas ir negarsi muzika. Liokajus nuvedė jį viršutiniu koridoriumi iki asmeninių grafienės apartamentų.

Įėjęs Tonijus pamatė prie stalelio tingiai sėdintį Gvidą. Po atlapotais nėriniuotais marškiniais matėsi krūtinė. Pati grafienė, akivaizdžiai ką tik užsimetusi raukčiais puoštą chalatą, stovėjo šalia didžiulės, prabangiai užtiestos lovos.

Vaikiną suėmė įtūžis, bet toji moteris nė nemėgino jo įžeisti, juk jinai nieko nežinojo apie mokinio ryšį su maestro. Pamačiusi Tonijų, grafienė išsyk nušvito.

— Ak, žavingasis vaikeli, — šūktelėjo ji. — Prieik. Eikš čionai ir paklausyk manęs.

Abiem rankom moteris pakvietė jį artyn iš kito kambario galo.

Tonijus nusišypsojo Gvido pusėn ledine šypsena ir trumpai linktelėjęs prisiartino. Tvirta grafienės figūrėlė dvelkė tokia šiluma, tarsi būtų ką tik išlindusi iš po šiltos antklodės arba mylėjusis.

— Na, koks šį vakarą tavo balsas, ką? — paklausė. — Padainuok man dabar!

Tonijus nesitvėrė pykčiu. Sužaibavo akimis į Gvidą. Jis įviliotas į spąstus.

— Pange Lingua, — pridūrė grafienė.

— Padainuok, Tonijau, — švelniai ištarė Gvidas. — Išties įdomu, kaip šiandien skamba tavo balsas. — Susitaršiusiais plaukais, atlapota apykakle, mokytojas atrodė atsipalaidavęs.

„Taigi tavo žavingasis vaikelis, — pagalvojo Tonijus, tavo cherubinas. O štai ką aš gaunu už meilę mužikui.“

Jis gūžtelėjo pečiais ir visu balsu užtraukė himno pradžią.

Grafienė atšlijusi aiktelėjo. O Tonijus nė kiek nenustebo, kad ankštame kambaryje jo balsas nuskambėjo pernelyg galingai bei nenatūraliai.

— Ką gi, — pratarė senjora Lamberti, išsiųsdama aplinkui su žvakėmis tūpčiojančias tarnaites. Pasiraususi lovos klostėse, ji surado natų lapus. — Ar galėsi sudainuoti štai šitą, žavingasis vaikeli? Šiandien, čia? — ir pati atsakė į savo klausimą švelniai linktelėdama. — Čia, su manimi.

Kelias akimirkas Tonijus stebeilijo į viršelį, niekaip negalėjo visko susieti. Jos balsas... Taip, jis, žinoma, girdėjo jos balsą ir anksčiau, girdėjo daug kartų. Grafienė Lamberti buvo puiki dainininkė mėgėja, bet jau seniai nebedainavo, o čia, šiuose namuose, šimtų svečių akivaizdoje, be to, Gvidas juk žino, kaip jis to nenori! Vaikinas atsisuko į mokytoją.

Šis nekantriai parodė į natas.

— Tonijau, būk malonus, nusileisk iš padebesių, kuriuose skrajoji, ir pažiūrėk, ką laikai rankose, — patarė jis. — Pasiruošimui turi valandą laiko...

— Aš nedainuosiu! — piktai pareiškė Tonijus. — Grafiene, aš negaliu to padaryti. Tiesiog neįmanoma, aš...

— Brangus vaikeli, tu privalai, privalai, — sumurkė ji. — Turi padainuoti dėl manęs. Aš ką tik patyriau šiurpų išmėginimą Palerme. Aš taip mylėjau savo pusbrolį, o jis buvo toks kvailas, mažoji jo žmona taip kentėjo, ir visiškai be reikalo. Tik vienas dalykas gali pakelti man nuotaiką: aš turiu vėl dainuoti, turiu sudainuoti Gvido kūrinį, ir aš noriu dainuoti su tavimi!

Jis įsistebeilijo į ją. Norėjo peržvelgti kiaurai, įtardamas slepiamą melą. Tačiau grafienė atrodė tokia nuoširdi! Ir pats to nenorėdamas jis pažvelgė į natas. Čia buvo geriausias Gvido kūrinys, serenada, Veneros bei Adonio duetas. Ir vos sekundei Tonijus įsivaizdavo, kaip dainuoja šį kūrinį per pamoką, su Pjeru, tačiau čia...

— Ne, tai neįmanoma, paprašykite ko nors kito...

— Jis nesuvokia, ką kalba, — įsiterpė Gvidas.

— Bet, Gvidai, juk aš šito net nerepetavau. Na, gal sudainavau porą sykių su Pjeru, — o paskui šnipštelėjo: — Kaip galėjai šitaip su manimi pasielgti?

— Mielas vaikeli, — kreipėsi grafienė, — apačioje yra maža svetainė. Eik ten ir parepetuok. Gali mokytis ištisą valandą. Ir nepyk ant Gvido. Čia mano prašymas.

— Tu nesupranti, kokia garbė tau suteikta! — šūktelėjo mokytojas. — Pati grafienė dainuos su tavimi.

„Spąstai, tikrų tikriausi spąstai, — pagalvojo Tonijus. — Po valandos po šiuo stogu susirinks trys šimtai žmonių!“ Ir tada vėl prisiminė natas. Jis puikiai mokėjo Adonio partiją — aukštą, švelnią, tyrą. Tuo metu apačioje jau rinkosi svečiai. Jie pasistengs palengvinti jam šį pasirodymą, juk tiesa? Jie atleis už dvasinį blaškymąsi bei ilgą jėgų kaupimą. Jis žinojo: taip ir bus; jam tereikia leisti, kad taip nutiktų, kad siaubas pavirstų euforija, vos tik pamatys susirinkusiųjų akis. Ir tuo pat metu žinojo tiesiog neturįs kitos išeities.

— Eik apačion, parepetuok, — Gvidas nuvedė jį link durų. Ir staiga sušnibždėjo, atkartojo it aidas: — Kaip gali šitaip su manimi elgtis?

Tonijus dėjosi niūrus ir nepalenkiamas, bet žinojo, jog veidas jau tapo bereikšmis, svajingas. Jis jautė, kaip atlyžta, suprato, jog mūšis pralaimėtas, ir žinojo, absoliučiai tiksliai žinojo, kad ateis momentas pasinaudoti ta galia, apie kurią svajojo šią vakarą klausydamasis Kafarelio.

— Tu tiki, kad man pavyks? — jis pažvelgė į Gvidą.

— Žinoma, — atsakė šis. — Tu patį pirmą kartą, dar dažams ant popieriaus neišdžiuvus, nuostabiai sudainavai šį kūrinį! — o paskui, padrąsindamas ir nuramindamas jaunuolį, maestro pažvelgė į jį meilės sklidinu žvilgsniu bei sušnibždėjo: — Tonijau, dabar tinkamas metas.

Ir štai atėjo momentas, kai nebeliko nė menkiausios abejonės dėl to, kad dainuoti teks, ir Tonijus pernelyg stipriai to norėjo, kad bijotų. Jis repetavo ištisą valandą ir dar pusvalandį, paskui nusibraukė nuo kaktos prakaitą, užpūtė žvakes ant klavesino bei išėjo į laiptų aikštelę.

Tuomet akimirksnį vėl patyrė baimę. Ne, blogiau: tikrą siaubą. Nes išmušė tasai neišvengiamas momentas tokio pobūdžio sambūryje, kai susirinkę jau visi pakviestieji. Tie, kurie atėjo anksti, dar neišėjo, o susivėlinusieji jau atvyko. Lengvos kalbos ir juoko bangos švelniai plakėsi į sienas, kur bepažvelgsi, visur matei vyrus bei moteris, margaspalvius šilkus, perukus, baltus it burės; jie plaukė per šią banguojančią jūrą, atsimušančią į veidrodžius ir besiveržiančią pro žiojinčias durų angas.

Dainininkas susuko natas į ritinėlį ir stengdamasis apie nieką negalvoti ėmė leistis laiptais. Bet vos pasukęs orkestro pusėn patyrė dar didesnį sukrėtimą. Ką tik atvyko pats Kafarelis: dabar jis bučiavo grafienei rankutę.

Tonijų apėmė jausmas, jog atėjo pasaulio pabaiga. Nejaugi bent kam nors galėjo dingtelėti, esą jis dainuos girdint Kafareliui! Kol jis svarstė, ar toks posūkis geras, ar blogas, pasirodė Gvidas.

— Tau reikia daugiau laiko? — skubiai paklausė jis. — Ar jau esi pasirengęs?

— Gvidai, atėjo Kafarelis, — sušnibždėjo Tonijus.

Rankos išsyk tapo lipnios bei drėgnos. Jis norėjo ir kuo greičiau pradėti pasirodymą, ir kokiu nors būdu to išvengti. Ne, jis negalėjo, negalėjo dainuoti Kafarelio akivaizdoje.

Bet Gvidas tik šyptelėjo. Vieną akimirką, kol minia dar neužstojo garsiojo dainininko, Tonijus žiūrėjo į jį, ir vėl, kaip prieš daugelį metų Venecijoje, pasirodė, jog netgi čia tasai žmogus skleidžia neįtikėtiną valdingumą.

— Viską daryk taip, kaip aš tau sakiau, — priminė Gvidas. — Tegu pradeda grafienė, aš seksiu jai iš paskos, o paskui prisijungsi tu.

— Bet, Gvidai, — pradėjo Tonijus, ir staiga tarytum nutirpo liežuvis. Įvyko kažkokia siaubinga klaida. Tačiau mokytojas jau nuėjo į šalį.

Tuo momentu pasirodė maestro Kavala su Benedetu, o skubiai prie Tonijaus sugrįžęs Gvidas ištarė:

— Eik prie klavesino ir lauk. Metas.

Jis nežinojo, kur dėti rankas. Tiesa, laikė natas, bet nenumanė, kaip aukštai derėjo jas pakelti. Netikėtai suvokė, jog dainuos pati namų šeimininkė, todėl visi klausysis itin dėmesingai. Tai štai ką padarė Gvidas! Ir, žinoma, maestro nenuleido nuo jo akių, suprantama, ir Benedetas žiūrėjo į jį; kažkas pasivedėjo į šalį Kafarelį, o šis linktelėjo. „O-o-o Viešpatie! Bet kodėl Kafarelis šiandien toks velniškai malonus, nors paprastai elgiasi absoliučiai nepakenčiamai?! Kodėl niekas nesibaimina, kad jis ims siautėti?“ Kafarelio akys akimirksniui įsmigo į Tonijų, kaip kartą jau buvo nutikę vienoje Venecijos svetainėje.

Bet salė jau rimo, tarnai iš visų pusių nešiojo minkštas kėdutes, damos sėdosi ant jų, o ponai įsitaisė tarpduriuose, tarsi tam, kad neleistų niekam pabėgti.

Staiga Tonijaus riešą palietė putlus grafienės delnas. Atsigręžęs jis pamatė, jog namų šeimininkės plaukai išpudruoti ir dailiai sugarbanoti. Ji atrodė labai dailutė. Grafienė lingavo galvą skaičiuodama pirmuosius melodijos, kuri turėjo nuskambėti išsyk po įžangos, taktus ir netikėtai pamerkė jam akį.

Tonijui atrodė, tarytum kažką užmiršo, lyg turi jos kažko paklausti. Toji mintis varė iš proto, bet jis negalėjo prisiminti, ko reikia paklausti. Ir tuomet suprato, jog iki šiol nepamatė šviesiaplaukės dailininkės. Kur ji? Negalima pradėti be jos, tikriausiai ji norėtų būti čia ir, be abejo, po sekundės ar kelių pamatys jos veidą.

Tačiau salėje jau viešpatavo visiška tyla, išskyrus taftos šiugždesį, ir Tonijų vėl apėmė panika, kai pastebėjo, kaip Gvidas uždėjo rankas ant klavišų, o smuikininkai pakėlė strykus. Suvirpėjo stygos, ir ėmė lietis muzika.

Rodos, akimirksniui Tonijus užsimerkė, o kai vėl atsimerkė, jį ūmai apgaubė visiška ramybė, šiluma, lengva, be galo raminanti šiluma, kūnas atsipalaidavo, kvėpavimas tapo lygus. Jis aiškiai matė kiekvieną veidą priešais save, sustingusių spalvų masė atitirpo, pavirto šimtais žmonių, pasirodo, užpildžiusių šią salę. Jis netgi spėjo dirstelėti ten, kur tarp paprastų vyrų ir moterų tarsi liūtas sėdėjo Kafarelis.

Smuikai nusklendė aukštyn. Tyrais balsais suskambo rageliai. Visi drauge jie suteikė melodijai tokio ritmingumo, jog Tonijus nejučia pradėjo linguoti kartu. Kai muzika nutilo, pabaigoje nuskambėjusi dar liūdniau bei melodingiau, Tonijus pasijuto kažkur plaukiąs ir dėl viso pikto užmerkė akis.

Atsimerkęs pirmiausiai išvydo mažąją grafienę. Klavesinas grojo jos dainos įžangą. Fone, švelnios lyg tylūs atodūsiai, skambėjo violončelės. Jos galvelė vėl pradėjo linguoti, kaip ir visas smulkus kūnas, ir staiga žemas, kibirkščiuojantis balsas išsiveržė iš jos gerklės taip energingai, taip svaiginamai melodingai, jog Tonijus užmiršo viską pasaulyje. Ji atitraukė akis nuo natų ir pažvelgė į jį. Vaikino lūpos pačios nusišypsojo.

Jos akys spinduliavo, putlūs skruostai išsipūsdavo tarsi dumplės, jinai dainavo jam, jog myli jį, jog jis tapsiąs jos meilužiu, kai pradėsiąs dainuoti.

Pirmoji jos dainos dalis baigėsi. Stojo neišvengiama tyla ir, subtiliai suskambus klavesinui, uždainavo Tonijus.

Jis neatitraukė akių nuo grafienės ir pastebėjo, kaip ji švelniai šyptelėjo bei nežymiai linktelėjo galvą. Bet tuojau pat pajuto, kaip švelnūs, aukšti fleitos garsai persipina su jo balsu, ir ėmė dainuoti kartu su fleita, sekdamas paskui ją aukštyn bei žemyn, aukščiau, aukščiau, o paskui vėl žemyn, o tada fleita įvedė jį į pasažų seriją, kuriuos jis lengvai įveikė.

Ir Tonijus suvokė iš tiesų norįs išgirsti grafienės balsą ir kad ji tai žino, o kai partnerė jam atsakė, jisai iš tikrųjų ją įsimylėjo. Skambant stygoms, Tonijus uždainavo jai stipriai, galingai, ir atrodė, tarytum dainuojami meilės žodžiai — gryna tiesa.

Jo balsas viliojo jos balsą ne tik vardan atsakymų, bet ir dėl to momento, kai juodu abu susilies. Net pačios švelniausios, labiausiai tęsiamos natos kalbėjo jai apie tai, o lėti jos pasažai, sklidini gilių, tamsių spalvų, tarsi aidas kartojo tą patį virpantį troškimą.

Pagaliau juodu sujungė pirmasis duetas, ir abu apėmė neapsakomai malonus jaudulys, Tonijus net ėmė linguoti drauge su ja, juodose moters akutėse sužiburiavo juokas. Žemos jos natos nuostabiai susiliejo su plevenančiais jo meilės prisipažinimais, tada prisijungė trečias garsas — nuostabus instrumentų skambesys, kylantis bei slopstantis, tarsi suteikiantis juodviem galimybę laisvai skrajoti.

Tonijaus-Adonio balsą užpildė kančia, kai turėjo sudainuoti atsisakąs Veneros, o grafienė atsakinėjo jam sklidina tokio pat veriančio skausmo.

Galų gale smuikai vėl nusklendė aukštyn, suskambo ragelis, vesdamasis Tonijų paskui save. Jis paskutinį sykį kvietė ją, ragino eiti drauge, susivienyti su juo. Grafienė palinko į priekį, pasistiebė ir, rodos, iš pačių sielos gelmių atsakinėjo į svaiginančius jo pakilimus. Ir pagaliau, po trumpučio atokvėpio, jie pradėjo finalinį duetą.

Jos balsas vėl susituokė su jo balsu. Grafienės skruostai liepsnojo, akyse žvilgėjo ašaros. Mažutis kūnas tarytum pleveno ore, ant lengvų įstabių vibracijų bangų, o Tonijaus balsas kilo vis aukščiau ir aukščiau, verždamasis iš didžiulių plaučių bei geibaus, menko karkaso — kūno, likusio stovėti nejudria, grakščia poza, kai balsas ištrūko į laisvę.

Viskas baigėsi.

Salė nušvito. Kafarelis atsistojo ir plačiu mostu pirmasis pradėjo tikrą ovacijų audrą.

Mažoji grafienė pasistiebė bei pabučiavo Tonijų. O sutikusi jo žvilgsnį, pilną neapsakomo liūdesio, apkabino jaunuolį ir padėjo galvą jam ant krūtinės.

Viskas įvyko be galo greitai. Rodos, Kafarelis uždėjo ranką jam ant peties bei linksėdamas visiems iš eilės dešinės rankos mostais prašė publikos nesiliauti plojus. Iš visų pusių skambėjo komplimentai — girdi jis dainavęs taip nuostabiai, net pati grafienė sudainavusi su juo duetu, o čia jau nemenkas pasiekimas, jis turįs ypatingą balsą, ir kaip gaila, kad jie negirdėję apie jį anksčiau, tai yra visus tuos metus, kuriuos jis praleido šventojo Angelo konservatorijoje, ir kur buvęs maestro!

Bet kodėl jam buvo taip sunku viso šito klausytis, kodėl beprotiškai norėjosi pabėgti? Gvido mokinys? Taip, Gvido mokinys. O kokia dieviška kompozicija! O tasai Gvidas, kur jis? Visa tai buvo pernelyg nuostabu ir kartu beveik nepakeliama. Jei tik Gvidas būtų čia!

— Kur jis? — šnipštelėjo Tonijus grafienei.

Vieną sekundę priešakyje šmėkštelėjo maestro Kavala, bet dingo, Tonijui nespėjus suprasti jo veido išraiškos. O paskui grafienė spustelėjo jam ranką atkreipdama dėmesį.

— Tonijau, susipažink su senjoru Rudžerium, — ištarė, tarsi būtų visiškai įmanoma pasikalbėti su kuo nors tokiame triukšme.

Jaunasis dainininkas nusilenkė nepažįstamam žmogui, paspaudė jam ranką. Pajuto, jog kažkas jį apkabino ir pamatė senyvąją markizę: ši vėl priglaudė sausas lūpas vaikinui prie skruosto. Jis pajuto meilės antplūdį šiai moteriai, blankioms jos akims, susiraukšlėjusiai odai, net jį apkabinusiai rankai — panašiai į reptilijos galūnę, bet kartu stebėtinai stipriai.

Vėliau šalia, taip pat netikėtai, išdygo dar kažkas. Grafienė tuo metu kalbėjosi su senjoru Rudžerium, o paskui minia staiga prispaudė juodu vieną prie kito, ir grafienė ranka apglėbė Tonijaus juosmenį. Ūmai jį pervėrė prisiminimas.

— Grafiene, — sukuždėjo jis. — Toji jauna moteris, šviesiaplaukė... — jis suprato, jog visą laiką laukė, kada ją pamatys, ir kad jos čia tiesiog nėra. Širdį apniko nusivylimas, ir Tonijus išsyk nutilo, nors ir toliau gestais vaizdavo purius jos plaukus. — Mėlynomis, tamsiai mėlynomis akimis, — sumurmėjo, — bei nuostabiais plaukais.

— Ak, žinoma, tu turi omenyje mano mažąją giminaitę, mano mažąją našlelę, — ištarė grafienė, pažindindama jį dar su vienu ponu, anglu iš pasiuntinybės. — Ji gedi, brangusis, gedi vyro, mano siciliečio pusbrolio... Bet argi aš tau nepasakojau? O dabar ji nenori grįžti Anglijon...

Grafienė palingavo galvą.

Našlė!

Ar gerai nugirdo? Dabar jis lenkėsi dar kažkam. Senjoras Rudžerius kalbėjo grafienei kažką labai svarbaus, ir štai grafienė jau nueina.

Našlė. Bet kurgi Gvidas? Mokytojo nesimatė. Netrukus Tonijus pastebėjo kitame salės pakraštyje maestro Kavalą, o šalia ir Gvidą, ir grafienę, ir tą mažą žmogelį, Rudžerių.

Dar kažkas paėmė jį už rankos bei nuoširdžiai pasakė, girdi jis turįs nepaprastą balsą ir jam reikią debiutuoti čia, švento Karlo teatre, o ne važiuoti į Romą. Ir kodėl visi būtinai vis dar turi važiuoti į Romą?

Bet jo galvoje tuo metu sukosi viena mintis: „Ji našlė“. Dailininkę tarytum apgaubė jausmingumo aureolė, pavertusi dar labiau gundančia, artimesne, visiems laikams išbraukė iš neprieinamų mergelių pulko, kuriam anksčiau buvo ją priskyręs.

Dabar jis visų atsiprašinėjo, bergždžiai stengdamasis prasibrauti prie tolumoje stovinčių Gvido bei maestro Kavalos.

Ir tuomet pamatė iš minios išpuolantį Paolą, pasipuošusį nauju kostiumu ir panašų į dailutį mažą princą. Berniukas skubiai apkabino Tonijų.

— Ką tu čia veiki? — paklausė Tonijus, tuo pat metu linktelėdamas senajam rusų grafui Šeržinskiui.

— Maestro man leido ateiti pasiklausyti tavęs, — Paolas prisiglaudė prie jo. Vaiką visi šie įvykiai taip sujaudino, jog jis beveik nebeįstengė kalbėti.

— Ką turi omenyje? Tu žinojai, kad aš dainuosiu?

— Visi žinojo, — sunkiai alsuodamas atsakė Paolas. — Čia ir Pjeras, ir Gaetanas, ir...

— Ak, tasai Gvidas! — sukuždėjo Tonijus.

Bet jis vos tramdė juoką.

Šįkart jis sparčiai nuėjo, kartu išsivesdamas ir Paolą, mat pastebėjo, kad Gvidas, maestro Kavala bei nepažįstamas ponas dingo.

Kol pasiekė koridorių, trijulė jau užėjo į kažkurią svetainę. Visos durys buvo uždarytos. Jam teko pastovėti, nuraminti alsavimą ir tiesiog pasimėgauti apėmusiu jauduliu.

Jautėsi toks laimingas, jog beliko tik užsimerkti bei nusišypsoti.

— Vadinasi, visi žinojo, — pasakė jis.

— Taip, — atsakė Paolas, — o tu niekada nedainavai geriau, niekada. Tonijau, aš gyvenime šito neužmiršiu.

Staiga vaiko veidelis susiraukė, atrodė, jis tuoj tuoj pravirks.

Berniukas prisispaudė prie Tonijaus. Dvylikametis buvo labai liesas — kaip nendrė, ir neaukštas, jo galva tesiekė Tonijaus pažastį. Akyse atsispindintis begalinis skausmas sukėlė Tonijui nerimą.

— Kas nutiko, Paolai?

— Atleisk, Tonijau. Bet mudu atvykome į Neapolį drauge. O dabar tu išvyksti. Aš liksiu vienas.

— Ką čia kalbi? Išvykstu? Tik todėl, kad...

Tuomet Tonijus išgirdo balsus už vienų uždarų durų tolėliau. Jis švelniai apkabino Paolą, raminamai patapšnojo per petį. Mažasis florencietis vis dar galynėjosi su ašaromis.

Tuo metu ginčas tęsėsi.

— Penki šimtai dukatų, — ištarė Gvidas.

— Leisk man viską sutvarkyti, — paprašė kapelmeisteris.

Tonijus tyliai stumtelėjo duris ir pamatė, jog jie šnekasi su tuo pačiu tamsiaplaukiu senjoru Rudžerium. Pastebėjusi Tonijų, grafienė nuskubėjo prie jo.

— Eik į viršų, žavingasis vaikeli, — pasakė ji išeidama į koridorių ir uždarydama duris.

— Bet kas tasai žmogus? — sušnibždėjo jis.

— Nenoriu tau sakyti, kol viskas nesutvarkyta, — tarstelėjo namų šeimininkė. — Eime. 15

Trečią valandą nakties pusė svečių vis dar nesiskirstė.

— Mielas vaikeli, — kreipėsi grafienė, uždarydama duris, — senjoras Rudžerius visai atsitiktinai užsuko čia. Mes visi buvome tikri, jog žinodamas tu tikrai būtum atsisakęs dainuoti!

Keletą valandų Tonijui teko vienam laukti erdviame antro aukšto kambaryje, kurio langas žvelgė į judrią gatvę.

„Penki šimtai dukatų! — svarstė jis. — Didžiulis turtas. Tikriausiai vyksta kažkokios teatrinės derybos. Bet dėl ko?“

Pakaitomis apimdavo čia baimė, čia klaikus nusivylimas. Vis dėlto pats Kafarelis jam plojo! Ne, ko gero, jis tiesiog maloniai parodė pagarbą grafienei. Tonijus visai susipainiojo. Ką visa tai reiškė?

Privažiuodavo ir nuvažiuodavo ekipažai. Svečiai neskubėjo leistis iš priebučio, juokėsi, glėbesčiavosi. Mirguliuojančioje fakelų šviesoje ant priešais stovinčios bažnyčios laiptelių matėsi elgetų siluetai, kuriems šią nuostabią šiltą naktį nereikėjo ieškoti prieglobsčio, jie galėjo išsitiesti tiesiog mėnesienoje.

Tonijus pasitraukė nuo lango ir ėmė žingsniuoti po kambarį.

Ant židinio lentynėlės tiksėjo laikrodis. Iki aušros liko trys valandos. Jis dar nenusirengė; Gvidas tikrai ateis čionai.

O jeigu Gvidas lovoje su grafiene? Ne, šią naktį mokytojas negalėjo taip pasielgti. O ir grafienė žadėjo ateiti, kai „viskas susitvarkys“.

„Gali paaiškėti, jog viskas čia gryniausi niekai, — tvirtai tarė sau septynioliktą kartą. — Tasai Rudžerius tikriausiai kokio nors mažo teatrėlio Amalfėje ar kur nors kitur direktorius. Taigi jie nori nuvežti mane tenai ir surengti patikrinimą... Bet už penkis šimtus dukatų?“ Jis pakraipė galvą.

Tačiau kad ir kokį nerimą kėlė visi šie įvykiai, Tonijus negalėjo negalvoti apie šviesiaplaukę dailininkę. Jis dar neatsigavo po sukrėtimo, kurį sukėlė naujiena apie jos našlystę, tereikėjo bent akimirkai atitrūkti nuo minčių, ir prieš akis vėl iškildavo jinai juodos taftos gedulo suknele ir tasai paveikslų pilnas kambarys.

Jokių violetinių juostų, kaspinų. Ir dabar ji našlė. Toji spalva vienintelė jai tiko, išskyrus šviesų plaukų atspalvį. Ir dar dažų, kuriais piešė savo paveikslus. Tie paveikslai neabejotinai jos.

Kaip idiotiškai jis elgėsi — tik nerišliai mykė ir vėpsojo į ją. O juk daugybę sykių svajojo likti su ja akis į akį! Ir kai pagaliau taip nutiko, viską sugadino!

O gal visai galimas daiktas, kad iš kokio nors palaco kampelio jinai girdėjo jį dainuojant.

Ūmai Tonijus prisiminė jos paveikslus. Neįtikėtina, kad jinai juos nutapė! Bet juk pats matė dailininkę tarp tapybos darbų. Drobė priešais ją buvo milžiniška, jei tik prisimintų ten pavaizduotas figūras, galėtų sulyginti jas su kitomis.

Įstabu, kad ji visa tai sukūrė. Dabar Tonijus suprato, jog šviesiaplaukė dailininkė buvo ištekėjusi už to senyvo pono, kurį visuomet laikė jos tėvu, ir visą moters gyvenimą tarytum nušvietė nauja šviesa. Jis aiškiai prisiminė pirmąjį judviejų susitikimą, jos ašaras, gilią kančią, su kuria susidūrė — girtas, grubus ir kartu kankinamas šviesiaplaukės nepažįstamosios grožio bei jaunystės.

Ji buvo to senio žmona, o dabar tapo laisva.

Ir tapė ji ne tik mergeles bei angeliukus. Ji vaizdavo milžinus, miškus, siautėjančią jūrą.

Tonijus stovėjo tamsiame miegamajame ir klausėsi tolimo varpų skambesio, panašaus į tylų, liūdną aidą. Mažas išmargintas židinio laikrodis skubėjo.

Jis užsisagstę liemenę, pasitaisė surdutą ir patraukė link durų. Ko gero, visi jį užmiršo. Ir Gvidas, žinoma, drauge su grafiene. Namuose viešpatavo tyla.

Tačiau tolimoje laiptinėje degė ryški šviesa. Įtempęs ausis Tonijus išgirdo balsus. Apsisuko ir nuskubėjo galinių laiptų pusėn.

Naktis tebebuvo labai šilta. Nužengęs ant žolės, jis pamatė virš galvos pasklidusias įvairaus ryškumo žvaigždes. Kai kurios matėsi be galo ryškiai, atrodė bemaž geltonos ar net rožinės, o kitos panėšėjo tik į mažučius baltos šviesos taškelius. Dangumi plaukė debesys. Užvertęs galvą, jis nejučia susverdėjo: pasirodė, tarsi juda pats dangus arba apskritai visa žemė.

Šviesa tryško pro svetainės langą. Prigludęs prie stiklo, Tonijus pamatė, kad maestro Kavala vis dar neišėjęs. Gvidas kalbėjosi su senjoru Rudžerium, o senjoras Rudžerius, rodos, kažką aiškino, braižydamas pirštu ant tuščio stalo paviršiaus. Grafienė juos stebėjo.

Tonijus pasuko šalin. Nepaisant susijaudinimo, vaikinas suvokė, jog eiti vidun jam nedera.

Jis skubiai perėjo per sodą, bemaž bėgte pasileido pro rožių krūmus ir sulėtino žingsnį, artindamasis prie nuošalaus pastato, skendinčio tamsoje. Akimirkai mėnulis skaisčiai apšvietė žemę ir, kol debesys vėl jį uždengė, Tonijus spėjo pamatyti vis dar atdaras duris. Jis lėtai patraukė ton pusėn. Po kojomis šnarėjo žolė. Ar pasielgs neteisingai, jei įeis, kai viskas taip lengvabūdiškai atlapota? Tarė sau: „Aš tik pastovėsiu prie durų“.

Nedrąsiai ranka pasirėmęs į staktą pamatė paveikslus. Tamsa pasiglemžė spalvas, bet veidai liko ryškūs. Pamažu išryškėjo archangelo Mykolo pavidalas, o paskui baltos dar nebaigto kūrinio dalys. Tonijaus žingsniai garsiai aidėjo ant akmeninių grindų; lėtai atsisėdęs ant suolelio, stovinčio priešais drobę, jis pradėjo apžiūrinėti baltų figūrų grupę, susipynusių tamsių medžių masę vaizduojančiame fone.

Jis kraustėsi iš proto, negalėdamas pamatyti dailininkės ir kartu nerimavo įsiveržęs čionai prieš jos valią. Nenorėjo liesti jos teptukų, rūpestingai uždarytų dažų indelių arba audinio, kuris sulankstytas gulėjo šone. Tačiau šie daiktai jį traukė. Jis prisiminė, kaip mergina sėdėjo čia, vėl išgirdo jos balsą, įstabų tembrą, kiek neaiškius žodžius ir tik dabar suprato, jog ji kalbėjo su šiokiu tokiu akcentu.

Sekundę padvejojęs, paėmė nuo šalia stovinčio stalo degtukus ir užsidegė žvakę.

Įsižiebė žiburėlis. Kai liepsnelė įsidegė, kambarį užliejo lygi šviesa. Didžiulėje drobėje prie sienos išryškėjo spalvos. Paveiksle pasirodė besančios pavaizduotos sode šokančios nimfos — auksaplaukės, bemaž perregimais drabužiais, vos dengiančiais lanksčius kūnus, mažomis rankomis laikančios gėlių girliandas.

Šie darbai nė kiek nepanėšėjo į tyras, rūsčias freskas grafienės koplyčioje. Paveikslai atrodė kur kas gyvesni ir kartu dar meistriškiau nutapyti. „O kodėl gi ne?“ — pagalvojo Tonijus. Juk ko tik pats neperpratau vokalo meno srityje per tuos trejus metus! Argi nenatūralu, kad ji savojoje irgi patobulėjo? Vis dėlto nimfų veiduose jis įžvelgė kažką, kas neabejotinai jas siejo su mergele Marija koplyčioje, kuria jisai taip žavėjosi. Jis negalėjo atplėšti akių nuo apnuogintų šokančių nimfų rankų bei kojų ir netgi šūktelėjo iš pasigėrėjimo, dėl ko pats susigėdo.

Dažai ant paveikslo dar buvo švieži, palietęs galėjo jį sugadinti. Bet Tonijus neketino liesti paveikslo. Pakako į jį žiūrėti ir žinoti, kad visa tai nutapė šviesiaplaukė moteris.

Jis prisiminė Gvido pasakojimą apie laidotuves Sicilijoje. Vadinasi, ji — toji pati anglė giminaitė, mažoji našlė, kurią taip išgąsdino šiurpios katakombos, jog teko ją iš ten išvesti. Taip, juk jis iš tiesų pastebėjo jos akcentą, teikiantį merginai dar daugiau žavesio. Tonijus pagalvojo, jog dabar, kai liko viena, be vyro, galbūt jai dar blogiau, nei gyvenant santuokoje.

Jam pasidarė liūdna, be galo liūdna. Vaikinas suprato, kad visuomet, kai matė ją, bet kokioje vietoje, net pačioje triukšmingiausioje minioje, ji visuomet atrodė labai vieniša.

Bet kuo labiau žavėjosi dailininke, tuo labiau dėl to kamavosi, taigi ryžtingai ištiesęs ranką, tyčia nusidegindamas pirštus, užgesino žvakę. Ir atsistojo, suprasdamas, jog reikia eiti. Galų gale ar jis galėjo ją sudominti? Kokią reikšmę turėjo jos meistriškumas ir talentas, jos kūryba, paverčianti ją ne eiline mergina, o fėja? Kažkur sąmonės gilumoje jis suvokė, kad tyrumas bei šioks toks manieringumas — tai tik paviršinis sluoksnis, o iš tiesų jos prigimtis kur kas sudėtingesnė, kitaip argi galėtų atsirasti tokie paveikslai.

Tačiau ką bendro visa tai turi su juo? Kodėl jis taip jaudinosi? Kodėl sudrėko delnai?

Kiūtindamas link durų, Tonijus staiga pagalvojo norįs, kad jinai paliktų jį ramybėje, bet paskui sumetė: juk ne dailininkė, o jisai pats be paliovos į ją spoksojo, taigi galų gale mergina jam linktelėjo. Bet kodėl tuomet ji kam nors nepasakė apie nederamą jo elgesį, velniai griebtų? Ūmai supyko ant merginos.

Ir tuomet pakėlęs akis pamatė ją.

Ji sėdėjo tarp rožių, o ilgas drabužis mėnesienoje atrodė skaidriai baltas.

Tonijus sulaikė kvapą. Stovėjo nustėręs ir jautėsi esąs visiškas mulkis. Jinai pamatė šviesą dirbtuvėse ir visą šį laiką jį stebėjo!

Kraujas plūstelėjo į veidą. O paskui apstulbęs pamatė, kaip ji pakilo nuo marmurinio suoliuko bei patraukė jo pusėn, taip lėtai ir tyliai, rodos, ne ėjo, o plaukė. Basos jos pėdos išryškėjo žolės fone, o paprasto, vėjo plaikstomo plonyčio apdaro sluoksniai prisiplojo prie figūros, ir atrodė nuausti vien iš šviesos.

Turbūt jam derėjo tik linktelėti merginai bei kuo greičiau nueiti. Bet Tonijus nekrustelėjo, tik žiūrėjo į ją. Ir kažkas, galbūt jos viduje slypintis ryžtas, ėmė jį bauginti.

Jinai vis artinosi bei artinosi, jau galėjo matyti jos veidą, įžiūrėjo net raukšlelę ant kaktos, atsiradusią, kai mergina šiek tiek kilstelėjo antakius, tarsi nusistebėdama. O paskui Tonijus pajuto jos kvapą: gaivų vasaros lietaus aromatą. Daugiau apie nieką nebegalvojo. Nepastebėjo nei apskritų skruostų, nei putlių lūpų. Veikiau aprėpė žvilgsniu ją visą, šitą fėją, virpančią po perregimo audinio skraiste, pasislėpusią po palaidais auksiniais plaukais, jos kūną — kaitrų, dvelkiantį drėgme lietaus, suplakančio palei takelius žydinčias gėles bei nukritusius lapus.

Neįtikėtinai stiprus geismas panėšėjo į agoniją. Jis visa savo esybe jos troško, tuo pat metu buvo ir įsitempęs, ir suparalyžiuotas. Jautėsi lyg košmariškame sapne, kai negali nei riktelėti, nei pajudėti iš vietos. Ūmai Tonijus pasibaisėjo: nejaugi ji tokia neapdairi, tokia neatsargi? Juodu stovėjo dviese didžiuliame tuščiame sode, toli nuo snūduriuojančio namo. Nejaugi nekalta mergina gali sau leisti štai taip susitikinėti su bet kokiu kitu vyru? Staiga jį užplūdo nežmoniškas pyktis, dailininkė tarsi virto pasibjaurėtinu padaru, o ne pačia nuostabiausia ir grakščiausia būtybe, kokią teko matyti.

Panoro ją įskaudinti, sugriebti, sugniaužti, atverti akis: tegul mato, kas jis iš tiesų yra! Tonijus visas drebėjo, girdėjo savo paties alsavimą.

Bet štai jos veidas pradėjo keistis: ji šiek tiek susiraukė, paskui palenkė galvą, susigūžė ir staigiai atsitraukė, tarsi nuo prarajos krašto.

Tonijus priblokštas žiūrėjo į nueinančią merginą. Paėjėjusi toliau, dailininkė ištiesė pečius bei pakėlė galvą. Ir, kol neišnyko tamsoje, auksiniai jos plaukai švytėjo naktyje.

Atsidūręs kambaryje, jis atsišliejo į uždarytas duris. Įrėmė kaktą į nulakuotą medieną.

Graužiamas gėdos, nelaimingas Tonijus negalėjo patikėti nuėjęs taip toli. Dingojosi, tarytum daugelį metų juodu buvo kažin kokio stebuklingo šokio partneriai ir visuomet egzistavo šis bauginantis, viliojantis artumo pažadas.

Ir štai kaip viskas įvyko!

Faktas, jog jinai pasiūlė jam save, nekėlė abejonių, ir susisielojęs, pažemintas, jis dabar žinojo, kas esąs, ir ji irgi žinojo. O jeigu danguje dar paliktas jam bent lašelis gailestingumo, netrukus turėjo ateiti Gvidas su grafiene bei pranešti, jog jis išvyksta į Romą — ten, kur daugiau niekada nebepamatys šviesiaplaukės dailininkės.

Jis taip ir užmigo apsirengęs, užsimetęs ant peties apklotą, o nubudęs šalimais pamatė grafienę su Gvidu.

— Žavusis vaikeli, pažadėk man kai ką, — pradėjo grafienė.

O Gvidas nė nežiūrėjo į jį. Vaikščiojo po kambarį čia suspausdamas, čia praverdamas lūpas, lyg sakytų begarsį monologą.

— Ką? Kas nutiko? — paklausė apsimiegojęs Tonijus.

Akimirksniui prieš akis šmėkštelėjo šviesiaplaukė mergina, bet tuojau pat išnyko. Jis pajuto daugiau nebegalįs ištverti laukimo.

— Pasakykite man, — paprašė. — Dabar pat!

— Taip, taip, mielas vaikeli, — kaip visuomet ramiai ir mandagiai atsiliepė grafienė, — pažadėk man, jog tapęs garsenybe visiems pasakosi, kad pirmą kartą dainavai mano namuose, Neapolyje.

— Garsenybe? — jis atsisėdo lovoje, o grafienė įsitaisė šalia ir pakštelėjo jam į skruostą.

— Mano nuostabusis, vaike, — pratarė ji, — aš ką tik parašiau savo giminaičiui, kardinolui Kalvinui, į Romą. Jis tavęs lauks, galėsi gyventi jo namuose, kiek panorėsi. Gvidas pageidauja išvykti nedelsiant, jis nekantrauja ištirti publiką ir pradėti rašyti operą. O aš, be abejo, atvyksiu į premjerą, norėsiu pamatyti jus abu. Ak, brangusis vaikeli! Viskas jau nuspręsta: tau teks atlikti pagrindinę Gvido operos partiją Romos Argentina teatre sausio pirmąją dieną. 16

Bet iš tiesų iki išvykimo dienos praėjo daugiau nei dvi savaitės.

Visi daiktai buvo supakuoti. Tonijaus kambariai liko tušti, tebestovėjo tik prabangusis klavesinas, kurį padovanojo kapelmeisteriui. Bagažo prigrūstos karietos laukė konservatorijos kieme.

Tonijus stabtelėjo prie lango ir paskutinį kartą pro dulkėtą arką pažvelgė į sodą.

Jis bijojo išsiskyrimo su Paolu momento, ir šis išties praėjo siaubingai, kaip kad ir numanė. Apatijos apimtas berniukas beveik nekalbėjo, tik kažką nerišliai burbuliavo. Jis nepajėgė ištverti Tonijaus bei Gvido išvykimo. Ir nors dabar vaikas jau išėjo, Tonijus žinojo negalįs štai šitaip palikti mažojo florenciečio.

Iš tikrųjų jis jau sugalvojo planą, bet baiminosi, kad šis nepavyks; taigi bemąstant, kokių veiksmų reikėtų imtis, į kambarį įėjo maestro Kavala.

— Ką gi, sunkusis momentas atėjo, — atsiduso maestro.

Tonijus žvelgė į jį meilės kupinu žvilgsniu, bet nepratarė nė žodžio. Maestro pabarbeno pirštais į dailiai išmargintą klavesino dangtį, ir Tonijui buvo malonu pastebėti, kad kapelmeisteris brangina dovaną.

— Ką gi, ar dabar atlaidžiau vertini nedidelį pokštą, kurį iškrėtėme tau grafienės namuose? — pasidomėjo maestro. — Aš tikėjausi, kad taip ir nutiks.

Tonijus tik šyptelėjo. Atlaidžiau, taip, atlaidžiau.

Bet veidas virptelėjo iš skausmo, ir vaikinas nežinojo, ar maestro Kavala atkreipė dėmesį į šį virptelėjimą. Nors, žinoma, maestro įdėmiai jį stebėjo.

— Apie ką galvoji? — paklausė Kavala. — Pasakyk man.

— Nieko rimto, — tyliai atsiliepė Tonijus. — Galvoju apie tą patį, apie ką galvoja visi, išvykdami iš čia. — Pamatęs klausiamą maestro miną, Tonijus prisipažino: — Bijau patirti nesėkmę Romoje.

Ir nukreipė žvilgsnį į šalį, supratęs, jog pagudravo. Jį slėgė kur kas daugiau dalykų, susijusių su gyvenimu apskritai, su galimais gyvenimo pasiūlymais jam, su tuo, kaip stipriai šito troško, bei su noru daug ką užmiršti.

Prieš trejus metus pasižadėjo dainuosiąs tik savo malonumui. Kaip naiviai dabar skambėjo šis pažadas, koks atrodė kvailas.

Dabar jis ketino tapti geriausiu dainininku Italijoje. Norėjo, kad Gvidas parašytų geriausią žmonių kada nors girdėtą operą. Ir dar bijojo, baiminosi dėl jų abiejų ir negalėjo įveikti baimės. Klausė savęs, ar bijojo visuomet, nuo pat to momento, kai sužinojo, kas jam liko, ar baimė buvo tokia stipri, jog teko susigalvoti kitą, ne tokį aukštą gyvenimo tikslą?

Miglotai prisiminė ankstesnius ketinimus ir neapykantą, niūrias savo priesaikas.

Bet gyvenimas — nuostabūs spąstai; ir dabar mintys sukosi apie vienintelį dalyką — apie gyvenimą. Beprotiškai panoro atsidurti karietoje, pakeliui į Romą.

Pakilimo apimtas Gvidas ne itin domėjosi jo rūpesčiais bei jauduliu. Mokytojas dieną naktį rašė scenas naujajai operai. Jis nuolatos niurnėjo panosėje, o kartais, pakėlęs akis, žvelgdavo į Tonijų, ir šis pajusdavo juodu vienijančią baimę, sumišusią su maloniu jauduliu.

— Tu nepatirsi nesėkmės, — švelniai patikino maestro Kavala. — Aš tavęs neišleisčiau, jei nebūčiau tikras, jog tau pavyks.

Tonijus linktelėjo, neatitraukdamas akių nuo apžėlusios arkos. Daugelis, išties daugelis išvykdavo iš šių namų kupini vilčių, palaiminti maestro, o sugrįždavo paniurę ir pažeminti, lyg primušti šunys.

„Bet nejaugi bent vienas iš jų jautė pralaimėjimą taip, kaip mes jį jaučiame, — svarstė Tonijus, — mes, taip žeminti ir kankinti vardan sėkmės akimirkos?“ Jis jautėsi esąs vienas iš tų dainininkų, vis labiau suvokė savo priklausomybę brolijai tų, kurie, žinia, visuomet stovėjo jo pusėje.

Kai išgirdo maestro prisiartinant, pastebėjo, kad Kavala sunerimęs, liūdnas ir susimąstęs/tuomet Tonijaus mintys ūmai pakrypo kita linkme.

O jeigu jo laukia triumfas? O jeigu viskas klostysis taip, kaip jis fantazavo, ir publika stovėdama apipils jį ovacijomis? Tik sekundėlei įsivaizdavo, jog taip ir nutiks ir jis patirs nenuginčijamą pergalę, prieš akis išryškėjo kelias, kuris ims driektis nuo tos akimirkos, kelias, kurį galima vadinti pačiu gyvenimu.

Ir vos tik vaizduotėje išvydo šį gyvenimą, jį apėmė siaubas.

— Viešpatie, — sušnibždėjo bei krestelėjo galvą, stengdamasis atsitokėti.

Kapelmeisteris palietė jo petį. Atsisukęs Tonijus atitrūko nuo savų minčių ir pažvelgė maestro į veidą.

Šis iš tiesų kažko nerimavo.

— Mudu turime pasikalbėti, — ryžtingai pasakė Kavala. — Kol neišvažiavai.

— Pasikalbėti?

Tonijus pasijuto nejaukiai. Atsisveikinti pasirodė besą be galo sunku.

Bet jam pasidingojo, kad maestro nori ne šiaip geros kelionės palinkėti. O dar Paolas. Tonijus žinojo negalįs palikti Paolo.

— Sykį aš pasakiau, — pradėjo maestro, — žinąs, kas tau nutiko.

— O aš jums atsakiau, — šiurkščiai atsiliepė Tonijus, — kad nežinote. — Jis pajuto viduje užverdantį ankstesnį apmaudą ir pasistengė nusiraminti.

Bet Kavala tęsė:

— Aš žinau, visus šiuos metus tu išlikai kantrus čionai tave pasiuntusių žmonių atžvilgiu...

— Jūs nežinote nieko, — Tonijus iš paskutiniųjų stengėsi išlikti mandagus. — Kodėl apie tai kalbate kaip tik dabar, nors iki šiol tylėjote?

— Kartoju: aš žinau. Visi žino. Manai, mes visi čia kvailiai, nusimanantys vien apie teatrinius siužetus? Aš žinau. Visada žinojau. Ir žinau, kad tavo brolis Venecijoje dabar augina du sveikus sūnus. Ir dar žinau, kad tu niekada nesiuntei ten samdomų žudikų. Venete nesklandė nė menkiausi gandai apie tokius mėginimus.

Tonijui šie žodžiai virto smūgiais į veidą. Trejus metus jis su niekuo apie tai nekalbėjo, o dabar viskas, ką slėpė, pasakyta garsiai.

Jis žinojo, kad įniršis jį visiškai pakeičia. Ir pasakė kaip įstengdamas šalčiau bei grubiau:

— Nekalbėkite su manimi apie tai!

Tačiau maestro nenutilo.

— Tonijau, be to, aš žinojau, kad tą žmogų dieną ir naktį saugo jo samdomų nuožmių galvažudžių gauja. Anot gandų, bravai niekada, net namuose, neatsitraukia nuo jo toliau nei per balso atstumą.

Tonijus patraukė link durų. Maestro sugriebė jį ir privertė pasilikti. Kelias akimirkas šio žmogaus valia grūmėsi su jaunuolio valia, paskui Tonijus, virpėdamas iš įniršio, nusileido.

— Kam mums pyktis? — tyliai paklausė. — Kodėl negalime tiesiog apsikabinti ir atsisveikinti?

— Bet mes nesipykstame, — paprieštaravo Kavala. — Tiesiog aš pranešu tau žinąs apie tavo ketinimus atsiteisti su broliu, — prisiartinęs jis pradėjo kalbėti pašnibždomis, Tonijus net jautė jo kvėpavimą. — Bet tasai žmogus laukia tavęs kaip voras voratinklyje. O įsakas, draudžiantis tau įkelti ten koją, visą Veneciją pavertė jo tinklu. Jis tave sunaikins, jei stosi prieš jį.

— Gana, — nukirto Tonijus. Jis taip niršo, jog vos tvardėsi, bet tuo pat metu matė, kad maestro visiškai nekreipia dėmesio į savo žodžių daromą įspūdį. — Jūs nieko apie mane nežinote, — piktinosi jaunuolis. — Nei iš kur aš atėjau, nei kodėl. Aš nestovėsiu čia ir nesiklausysiu, kaip jūs kalbate apie visa tai lyg apie pačius paprasčiausius dalykus! Ir, prašau, nekalbėkite apie juos tokiu pat tonu, kokiu auklėjate mokinius arba pranešate apie operos žlugimą!

— Bet man anaiptol nėra lengva apie tai kalbėti, — paprieštaravo Kavala. — Dėl Dievo meilės, paklausyk manęs! Pasiųsk ką nors kitą, tegul atlieka šį darbą už tave! Pasiųsk tokius pat galvažudžius kaip tie, kurie jį saugo. Bravai išmokyti žudyti. Užpjudyk juos tokiais pat kaip jie patys!

Tonijus bergždžiai mėgino išsivaduoti. Jis neįstengė pakelti rankos prieš šį žmogų. Ir kapelmeisteris dar aiškino jam, kas yra bravai! Argi jis daugybę kartų nenubusdavo vidury nakties po košmaro, kuriame vėl mėgino ištrūkti iš šiurpių jų letenų Flovigo kambarėlyje? Jis tebejautė tas rankas, jautė dvokiantį vyrų kvėpavimą. Ir puikiai prisiminė bejėgiškumą, apėmusį tuo momentu, kuo aiškiausiai jautė peilį, kuriuo buvo pjaustomas. Niekada to neužmirš.

— Tonijau, jeigu aš neteisus, — ištarė maestro, — jeigu tu siuntei samdomus žudikus, ir šie nieko nepešė, tuomet peršasi tik viena išvada: tu šio sumanymo neįstengsi įgyvendinti pats.

Kavala šiek tiek atpalaidavo gniaužtus, bet Tonijų ūmai apleido visos jėgos. Jis žvelgė į šalį. Retai kada jautėsi toks vienišas kaip dabar, nebent pirmosiomis čia praleistomis dienomis. Jis nebūtų galėjęs atsiminti ką tik pasakytų žodžių. Sutrikęs neįsidėmėjo beveik nieko, išskyrus tai, jog maestro tęsė ir tęsė šią temą, manydamas, jog supranta daug, bet iš tiesų neišmanė visiškai nieko.

— Jeigu tu būtum eilinis dainininkas... — senasis mokytojas atsiduso. — Jei neturėtum balso, apie kurį kiti gali tik svajoti, pasakyčiau: daryk, ką privalai padaryti.

Jis paleido Tonijų. Vaikino rankos nukaro išilgai kūno.

— O, aš buvau ne itin atidus, — tarstelėjo jis, — ir nesistengiau tavęs suprasti anksčiau. Man atrodė, jog esi čia viskuo patenkintas bei laimingas.

— O kas čia keisto, jei aš patenkintas? — paklausė Tonijus. — Kas čia blogo, jei atradau laimę? O gal jūs galvojate, kad drauge su visais kitais dalykais jie išpjovė ir mano sielą? Jūs taip ilgai vadovavote šitam kastratų sambūriui pats toks nebūdamas! Jūs užmiršote, koks yra tikras gyvenimas! O gal manote, kad pasaulį sudaro vien pažeminti luošiai, kurie apsipylę ašaromis ir krauju kiūtina į priekį persekiodami savo likimą? Bet juk čia nėra tikras gyvenimas!

— Tavo balsas — štai kas tavo gyvenimas! Jis sudaro tavo gyvenimą nuo tada, kai čionai atvykai! Juk nenori, kad netikėčiau savo paties juslėmis! — maldaujamai ištarė maestro.

— Ne, — papurtė galvą Tonijus. — Čia menas, išpuošta scena, muzika, mažas pasaulėlis, kurį susikūrėme sau. Bet čia ne gyvenimas! Jeigu jūs norite pasikalbėti su manimi apie mano brolį ir apie tai, ką jis padarė, turite kalbėti apie gyvenimą. Ir aš pasakysiu jums, jog už man padarytą blogį jam turi būti atkeršyta. Kiekvienas žmogus iš gatvės tą suprastų. Bet kodėl taip sunku suprasti jums?

Nors šie žodžiai akivaizdžiai paveikė kapelmeisterį, jis nepasidavė.

— Argi tu kalbi apie gyvenimą, ruošdamasis vykti Venecijon ir nužudyti savo brolį? — sušnibždėjo jis. — Tu kalbi apie mirtį, ir ne apie jo mirtį, o apie savo. Ak, jei tu būtum vienas iš daugelio! Ak, jeigu būtum ne tas, kas esi!

— Aš tiesiog vyras, — atsiduso Tonijus. — Štai kas aš. Aš gimiau vyru ir turėjau užaugti vyru, toks ir tapau, nepriklausomai nuo kažkieno mėginimų užkirsti tam kelią. O dabar pasakysiu jums: vyras negali pakęsti to, kas buvo padaryta man.

Maestro Kavala nusisuko. Rodės, jis nebeįstengia tvardytis. Tą akimirką kambarį apgaubė šalta tyla. Tonijus išsekęs atsišliejo į sieną ir vėl pamatė pro langą lapais apaugusią arką.

Prieš akis ėmė suktis kažkokie pavidalai, tarsi smegenys, atsiribojusios nuo visų minčių, tegalėjo kurti vizijas. Regėjo gan konkrečius daiktus, turinčius reikšmes: stalo sidabrą, žvakes ant koplyčios altoriaus, vestuvinius vualius, kūdikių lopšius, švelnų šilko šnarėjimą — moterų glamones. O visų vaizdinių fonu tapo milžiniška drobė — Venecija, papildyta garsais, trimitų gausmu, jūros brizo kvapu.

„Ko aš norėjau vos prieš akimirką?“ — galvojo Tonijus. Jis pamėgino pamažu persikelti į centrą susijaudinimo sūkurio, nuolatos laukiančio už teatro uždangos, užuodė grimo, pudros kvapą, išgirdo kitapus uždangos šaižiai, šiurkščiai sucirpiančius smuikus, trinksinčias atlenkiamas kėdes. „Apie ką aš galvojau?“ Jis išgirdo savo balsą, aiškiai išdainuojantį natas, ir šis balsas, rodos, neturėjo nieko bendro nei su vyrais, nei su moterimis, nei su gyvenimu, nei su mirtimi. Nė vienos iš šių minčių jis neištarė garsiai.

Tik po kurio laiko maestro vėl atsisuko į vaikiną.

Tonijaus akyse žvilgėjo ašaros.

— Aš nenorėjau iš čia išvykti štai šitaip, — pratarė Tonijus tyliai, tarsi pripažindamas savo pralaimėjimą. — Nors jūs ant manęs pykstate, aš myliu jus. Mylėjau nuo tada, kai čionai atvykau.

— Kaip mažai tu apie mane žinai, — atsiduso maestro. — Aš niekada ant tavęs nepykau. Meilę, kurią jaučiu tau, čia nedaugelis pelnė.

Jis priėjo prie Tonijaus, bet vis dar nesiryžo jo apkabinti. Ir tuo momentu Tonijus fiziškai pajuto šio žmogaus artumą, jo jėgą, grubumą — visiškai įprastus paprastų vyrų bruožus.

Ir tuo pat metu suvokė, kaip pats atrodo šio vyro akimis, tarytum iš šalies pamatė savo jaunumą, nenatūraliai baltą odą.

— Prieš išsiskiriant turėjau pasakyti jums keletą žodžių, — sumišęs pratarė Tonijus. — Norėjau padėkoti...

— Nebūtina. Visai netrukus aš atvažiuosiu į Romą ir pamatysiu tave scenoje.

— Bet yra dar kai kas, — paprieštaravo Tonijus, neatitraukdamas akių nuo maestro. — Norėjau jūsų kai ko paprašyti. Gailiuosi taip ilgai atidėliojęs. Dabar jūs galite nepatenkinti mano prašymo, o man jis — bemaž svarbiausias pasaulyje.

Kavala atsisuko ir pažvelgė Tonijui į akis.

— Pasaulyje. Prieš kelerius metus aš pamėginau tau paaiškinti, kas yra pasaulis — ne tas, iš kurio atėjai, o pasaulis, kurį gali pakerėti savo balsu. Maniau, jog įsiklausei į mano žodžius. Bet tu didis dainininkas, taip, didis dainininkas, o nori atsukti pasauliui nugarą.

— Kai ateis laikas, maestro, kai ateis laikas, — Tonijaus balse vėl suskambo pyktis. — Kiekvienas miršta savo laiku, — atkakliai pakartojo jis. — Aš skiriuosi tik tuo, kad galiu tiksliai įvardyti vietą, kurioje tai įvyks. Pats ją pasirinksiu. Aš galiu sugrįžti namo numirti, savanoriškai atsisakyti gyvenimo. Kai ateis laikas. Bet dabar aš gyvenu bei kvėpuoju, kaip ir kiekvienas kitas.

— Tuomet paaiškink man, ko tu nori, — pasakė maestro. — Aš pasirengęs išpildyti kiekvieną tavo norą.

— Maestro, man reikia Paolo. Noriu išsivežti jį į Romą, — pamatęs Kavalos veide nuostabą bei nepritarimą, skubiai pridūrė: — Aš juo rūpinsiuosi, jūs žinote, ir netgi, jei kada nors man teks vėl jį atsiųsti jums, vaikui nepakenks su manimi praleistas laikas. Juk atsverti neapykantą niekšams, kurie taip su manimi pasielgė, gali nebent meilė kitiems žmonėms. Meilė Gvidui, meilė Paolui ir jums.

Tonijus surado Paolą pačiame nuošaliausiame koplyčios kamputyje. Berniukas sėdėjo susigūžęs ant kėdės, mažas riestanosis veidelis plūdo ašaromis. Padėrusiu žvilgsniu jis stebeilijo į tabernakulį. Pamatęs sugrįžtantį Tonijų, lyg jam būtų per maža vieno atsisveikinimo, Paolas tikriausiai pasijuto išduotas.

Ir nusisuko.

— Tu tik nesijaudink bei paklausyk manęs, — skubiai prabilo Tonijus.

Vaikinas paglostė juodus berniuko plaukus ir uždėjo ranką ant kaklo, kuris jam pasirodė labai trapus. Toks pat trapus, kaip ir visas vaikas. Tonijus ūmai pajuto tokį meilės antplūdį mažajam florenciečiui, jog negalėjo pratarti nė vieno žodžio. Šiltame koplyčios ore tvyrojo vaško bei smilkalų kvapas, o paauksuotas altorius tarsi sutraukė visą saulę, besiskverbiančią vidun dulkėtais šviesos srautais.

— Užmerk akis ir minutėlę pasvajok, — sušnibždėjo Tonijus. — Ar norėtum gyventi rūmuose? Norėtum važinėti nuostabiomis karietomis bei valgyti iš sidabrinių lėkščių? Norėtum puošti pirštus brangakmeniais, vilkėti tik šilką ir atlasą? Ar norėtum gyventi su manimi bei Gvidu? Drauge su mumis vykti į Romą?

Berniuko veide atsispindėjo tokia neviltis, jog Tonijui užėmė kvapą.

— Bet tai neįmanoma! — slogiu balsu pralemeno Paolas.

— Įmanoma, — atsakė Tonijus. — Viskas yra įmanoma. O dar tiksliau: įmanoma tuomet, kai mažiausiai tikiesi.

Pamatęs Paolo veide sušvintantį tikėjimą ir viltį, jį apkabinti siekiančias rankutes, Tonijus prisitraukė berniuką prie savęs.

— Eime, — paragino. — Jeigu turi daiktų, kuriuos norėtum pasiimti, susirink juos dabar.

Kai karieta pagaliau pajudėjo, buvo jau po vidurdienio. Gvidas, Paolas ir Tonijus važiavo pirmuoju ekipažu, antrasis gabeno tarnus bei didžiąją dalį bagažo.

Leidžiantis Via Toledo link jūros, paskutinį kartą nužvelgęs miestą, Tonijus nejučia pasižiūrėjo į melsvą Vezuvijaus viršūnę, siunčiančią į dangų siaurą dūmelį.

Karietos įvažiavo į Molo. Tviskantis dangus driekėsi iki pas horizonto ir palaipsniui susiliejo su juo. Paskui jie pasuko į šiaurę, ir kalnas dingo iš akių. O po keleto valandų, kai naktis apgaubė nuostabius begalinius Kampanijos laukus, Tonijus vienintelis iš keleivių verkė.

Penkta dalis 1

Vos atvykus juos pasikvietė kardinolas Kalvinas. Nei Tonijus, nei Gvidas nesitikėjo taip greitai sulaukti šios garbės. Juodu nedelsdami nusekė paskui juodą sutaną vilkintį sekretorių į viršų. Paolas nuskubėjo įkandin.

Nei Venecijoje, nei Neapolyje Gvido regėtos grožybės neparengė jo milžiniškų rūmų vaizdui pačiame Romos centre, vos už dvidešimties minučių kelio nuo Vatikano iš vienos pusės, ir maždaug tiek pat nuo Ispanijos aikštės — iš kitos. Už niūraus gelsvo fasado slėpėsi antikos skulptūromis apstatyti koridoriai, flamandų gobelenais apkabinėtos sienos ir vidiniai kiemeliai, apjungiantys graikiškus bei romėniškus elementus su kolosaliomis šiuolaikinėmis statulomis prie vartų, fontanais bei tvenkiniais.

Aplinkui vaikštinėjo daugybė aukštuomenės atstovų, įeidavo ir išeidavo dvasininkai juodomis sutanomis, o už dvejų dvivėrių durų pasirodė besanti ilga bibliotekos salė, kur, palinkę virš popierių, plunksnomis krebždeno juodai apsitaisę raštininkai.

Tačiau didžiausiu netikėtumu tapo pats kardinolas. Anot gandų, šis giliai religingas žmogus nuėjo ilgą kelią į viršūnę nuo eilinio dvasininko, o toks atvejis tarp kardinolų buvo ne itin tipiškas. Be to, sklido kalbos, esą jis labai mylimas liaudies, ir minios žmonių ištisas valandas sukiojasi gatvėje laukdamos, kada pasirodys jo karieta.

Romos varguomenė tapo ypatingo jo rūpesčio objektu. Kardinolas globojo daugelį našlaičių prieglaudų bei labdaros įstaigų, kurias nuolatos lankė. Kartais, nė kiek nesirūpindamas per purvą besivelkančia tamsiai raudona sutana, palikęs palydą už durų, jis užsukdavo į vargšų lūšneles, gerdavo vyną kartu su darbininkais bei jų žmonomis, bučiuodavo jų vaikus, kasdien padėdavo skurstantiems iš savo lėšų.

Kalvinas buvo bemaž penkiasdešimties. Gvidas tikėjosi jį esant griežtą bei asketišką, kas ne itin derėtų prie aplinkinės prabangos spindesio, raštuotų įvairiaspalvio marmuro grindų, nenusileidžiančių švento Petro bazilikos grindims.

Tačiau kardinolas tiesiog spinduliavo geraširdiškumą, jo akys linksmai švytėjo, skleidė gyvybinę energiją ir draugiškumą, apjungiantį paprastą maloningumą bei meilę kiekvienam sutiktam žmogui.

Kardinolas buvo aukštas ir liesas, pelenų spalvos plaukais bei stebėtinai lygiais akių vokais, be menkiausios raukšlelės ar klostelės. Bet kai kurie jo veido bruožai buvo labai grubūs, lyg nutašyti iš marmuro, tarytum senosiose bažnyčiose stovinčių šventųjų statulų, kurios dabar atrodė iškreiptos, net grėsmingos.

Tiesa, jis pats anaiptol nebuvo niūrus ar atstumiantis.

Apsuptas prašmatniai apsitaisiusių didikų, prasiskyrusių jam paliepus, kardinolas pakvietė Gvidą prisiartinti. Kai maestro pabučiavo jo žiedą, kardinolas jį apkabino ir pasakė, jog jo pusseserės muzikantai galį gyventi jo rūmuose kiek tinkami.

— Jums tikriausiai reikia instrumentų? — paklausė Kalvinas. — Mielai pasiųsiu jų nupirkti. Jūs tik pasakykite mano sekretoriui, ko jums reikia, ir jums tuojau pat bus pristatyta viskas, ko pageidausite.

Suėmęs delnais Paolo veidą, jis perbraukė nykščiu per skruostą. Berniukas išsyk atgijo bei nušvito, o kardinolas prispaudė jį prie savo ilgos tamsiai raudonos sutanos.

— O kur jūsų dainininkas? — paklausė ir tuojau pat susipratęs pažvelgė į Tonijų.

Išsyk tapo aišku, jog Kalvinas susidomėjęs; jo veidas persimainė. Kai Tonijus žengtelėjo į priekį pabučiuoti jo šventenybės žiedo, Gvidui pasirodė, jog ir visi aplinkiniai neabejotinai turėjo pastebėti šį pasikeitimą.

Tonijus buvo tik šiek tiek susitaršęs po kelionės, tamsiai žalio aksomo surdutas truputį apdulkėjo, Gvido akimis, vaikinas panėšėjo į angelą, apsitaisiusį žmogiškais drabužiais. Aukštas ūgis nesukaustė jo judesių, o fechtavimo treniruočių dėka per pastaruosius dvejus metus jis įgijo šokėjo grakštumo. Tačiau Gvidui jau nebe pirmą kartą pasidingojo, kad Tonijus elgėsi lyg užhipnotizuotas: visi jo judesiai sulėtėjo, net akys tapo tarsi stiklinės.

Kardinolo lūpos virptelėjo. Iš pradžių jis žvelgė į Tonijų nustebęs, tarytum šis kažkaip keistai, nesuprantamai elgtųsi, o paskui šviesiai pilkos Kalvino akys pasidarė bereikšmės.

Gvidas ūmai pajuto neapsakomą karštį. Iš pradžių pamanė tiesiog dūstąs nuo kaitros šioje perpildytoje salėje. Bet kai pamatė Tonijaus veidą ir į kardinolą įsmeigtą žvilgsnį, kai pajuto netikėtą tylą aplinkui, maestro patyrė šį tą daugiau nei baimės dilgtelėjimą. Ne, aišku, čia visai ne tai, ką jis išsigalvoja, žinoma, ne.

Tačiau kas neatkreiptų dėmesio į tokio įstabaus grožio jaunuolį ir kas nežiūrėtų į šitokį žmogų, kaip jo šventenybė, baimingos pagarbos kupinu žvilgsniu?

Tačiau baimė nesitraukė, tarsi aidas atsiliepdama į slogias mintis, kurios sukosi Gvido galvoje visą kelią iki Romos. Jį apniko ir nerimas dėl tūkstančio praktinių smulkmenų, susijusių su būsima opera, ir patį nustebinę išgyvenimai dėl balso praradimo prieš daugelį metų.

— Aš niekada nebuvau didelis operos gerbėjas, — švelniai prabilo kardinolas, kreipdamasis į Tonijų, — ir baiminuosi pernelyg mažai žinąs apie šį meną, tačiau mums visiems malonu, kad turime dainininką, kuris mums padainuos po vakarienės.

Tonijus sustingo. Gvidas pajuto, jog atlikėjo išdidumui suduotas gan skausmingas smūgis: jis prilyginamas eiliniam muzikantui. Tonijus, kaip kad visuomet elgdavosi panašiomis aplinkybėmis, ilgai žiūrėjo į grindis, paskui lėtai pakėlė akis ir šiek tiek pabrėžtinai ištarė:

— Taip, mano pone.

Kardinolas suprato, jog kažkas negerai. Buvo įdomu stebėti, kaip jis vėl suėmė Tonijaus ranką savosiomis ir pridūrė:

— Jeigu jūs būsite toks malonus.

— Man bus garbė, pone, — lediniu mandagiu balsu atsakė Tonijus, kaip princas, besikalbantis su princu.

Tuomet kardinolas nusikvatojo — linksmai, užkrečiamai — ir atsisukęs į sekretorių beveik vaikiškai pratarė:

— Mano priešai ir vėl turės apie ką kalbėti.

Jie nedelsiant buvo palydėti į paskirtus apartamentus — erdvių kambarių anfiladą, kurios langai atsivėrė į vidinį sodą, kur ant nukirptos žolės krito neryškūs medžių šešėliai. Išsipakavę daiktus, jie apėjo kambarius. Paolas nesitvėrė džiaugsmu pamatęs jam skirtą lovą raižytiniu galvūgaliu, dengiamą raudonai rudų užuolaidų. O Gvidas suprato, jog juodu su Tonijumi turi apsigyventi skirtinguose kambariuose ir dėl Paolo dabar miegoti atskirai.

Iki vakaro Gvidas išsidėliojo visas natas bei perskaitė grafienės įteiktus rekomendacinius laiškus. Jam derėjo apsilankyti visuose įmanomuose koncertuose bei aukštuomenės vakarėliuose. Būtinai reikėjo pasikalbėti apie operas, patyrusias pasisekimą per pastaruosius dvejus metus, bei pasiklausyti kuo daugiau vietinių dainininkų. Kardinolo sekretoriai jau pristatė jam pageidautas partitūras bei libretus. Šį vakarą turėjo nueiti į pirmą nedidelį koncertą kažkokio anglo namuose.

Tad kodėl jis nedžiūgavo matydamas, kaip kardinolo tarnai įneša klavesiną, o lentynose rūpestingai išdėlioja knygas?

Tonijų Roma, be abejo, pakerėjo. Juodu su Paolu be paliovos aptarinėjo, ką matę pakeliui į miestą, o šį vakarą ketino nueiti apžiūrėti popiežiaus lobių Vatikano muziejuje. Juodu eidavo drauge vykdyti įvairių pavedimų ir kiekvieną kelionę miestan laikė nauju nuotykiu.

O Gvidas likęs vienas niekaip negalėjo atsikratyti blogos nuojautos, kuri persekiojo jį visą kelią nuo Neapolio iki Romos.

Tačiau kas gi iš tiesų nedavė jam ramybės?

Aišku, jis negalėjo užmiršti košmaro, susijusio su ankstyvąja Tonijaus vaikyste ir paskutiniosiomis dienomis Venecijoje, apie kurias berniukas niekada nekalbėdavo.

Gvidui nereikėjo įrodymų, jog ne kas kitas, o Karlas, vyresnysis Tonijaus brolis, kaltas dėl berniuko patirtos prievartos. Ir jis puikiai suprato, kodėl Tonijus niekada neleido šiai informacijai pasklisti.

Viskas tapo aišku iš popierių, kuriuos Tonijus pasirašė ir nusiuntė į Veneciją prieš atvykdamas į Neapolį. Karlas Treskis buvo paskutinis giminės vyriškos lyties palikuonis.

Gvidas miglotai prisiminė elegantiškai apsitaisiusį vyriškį, bemaž draugijos sielą, keliuose vakarėliuose, į kuriuos buvo užklydęs viešėdamas Venecijoje, kol įvykiai nepakrypo dramatiška linkme. Gvidas atkreipė į jį dėmesį tik todėl, kad jis buvo „patricijaus trubadūro“, kaip kad buvo vadinamas Tonijus, brolis. Augalotas, labai dailus vyras, juokingų istorijų pasakotojas, deklamatorius, poezijos mylėtojas, kupinas noro suteikti kitiems malonumą, pelnyti jų dėmesį ir meilę. Tuo metu jis atrodė tik vienas iš daugelio gerai išauklėtų bei be galo paslaugių venecijiečių.

Bet dabar vien mintis apie jį ledu sukaustydavo Gvido širdį.

Gvidas niekad viso šito neaiškino kapelmeisteriui. Tačiau nė nereikėjo: laikui bėgant Kavala pats viską suprato, kaip būtų supratęs bet kuris kitas žmogus.

Bet abu mokytojai tikėjo, jog po to, kai Tonijus nusprendė visa esybe pasinerti į dainavimą, laikas bei sėkmė užgydys jo širdies žaizdas. O kaip jo brolis? Juodu vylėsi, kad Tonijui teks jam atleisti, ir dėkojo Dievui už tai.

Tačiau Karlas Treskis juos nustebino. Jis ne tik vedė Tonijaus motiną („To pakaktų pačiam nuolankiausiam kastratui suerzinti!“ — pakomentavo šią naujieną maestro, o juk Tonijaus nieku gyvu negalėjai pavadinti „nuolankiu kastratu“), bet ir per trejus metus paleido į pasaulį du sveikus sūnus.

O Mariana Treski vėl laukėsi.

Gvidas pernelyg nesuko dėl to galvos, kol neatėjo laikas išvykti iš Neapolio ir maestro jo neperspėjo, kad nenuleistų nuo Tonijaus akių.

— Aš baiminuosi, jog vaikinas laukia tinkamos progos. Jo viduje tarytum grumiasi du dvyniai. Vienas labiau už viską pasaulyje myli muziką, o kitas trokšta keršto.

Gvidas nieko neatsakė, bet prisiminė mažą Veneto miestelį ir sumuštą, vaistų apsvaigintą berniuką, gulintį purvinoje, krauju aptaškytoje lovoje.

Dar blogiau: jis prisiminė savo vaidmenį šiame košmare.

Žvelgdamas į kapelmeisterį, jis ūmai pajuto silpnumą ir tarytum neteko žado. Dvynių viename kūne paveikslas jį sukrėtė. Gvidas niekada anksčiau negalvojo apie tokius dalykus. Jis nė nežinojo, kaip tokį dalyką pavadinti. Bet neretai jo mielas švelnus meilužis parodydavo tamsiojo dvynio veidą, ganėtinai dažnai tekdavo patirti iš jo sklindančią neapykantą, pyktį ir šaltį, juntamus fiziškai, kaip šerkšną ant drėgnų kokios nors šiaurės viešbučio sienų.

Bet mokytojas pažinojo ir kitą dvynį, gyvenantį bei kvėpuojantį Tonijaus kūne — tą, kuris taip pat karštai troško pasirodyti Argentina teatro scenoje, kaip to troško Gvidas. Tasai dvynys turėjo balsą, kokiu negalėjo pasigirti daugiau niekas pasaulyje, jis sugebėjo mylėti karštai bei švelniai. Štai šitas žmogus ir tapo Gvido gyvenimu.

— Nenuleisk nuo jo akių, — prašė maestro baimės virpinamu balsu. — Leisk jam pamatyti viską, ką siūlo pasaulis. Tegul jis patiria visus malonumus, kokių tik panorės. Penėk tik vieną dvynį, o kitą priversk badauti, kad tą valandą, kai tarp jųdviejų įvyks mūšis, vienas būtinai nusileistų kitam.

Gvidas linktelėjo. Šis vaizdas irgi jį pribloškė. Tačiau viršum kambario pakibusioje švininėje tyloje jis neįstengė išspausti nė menkiausių pritarimo žodžių, tegalėjo galvoti tik apie tą mažą miestelį, apie pažemintą vaiką, kurį laikė rankose. Jis galvojo apie tai, jog netgi tame košmaro sūkuryje taip troško gauti įstabųjį balsą, jog neįstengė gedėti išniekintos nekaltybės.

O tai reiškė, kad Tonijaus širdyje gyvavo dalelė jo paties, kuri irgi nusipelnė keršto.

Žinoma, o kaip kitaip galėjo būti!

Taip, senoji baimė vėl jį aplankė. Nors ji nė nebuvo išnykusi. Tik anksčiau Gvidas baiminosi, kad Tonijus taps savo paties dvasinių kančių auka. Dabar tapo aišku, jog didžiausia bėda — keršto troškimas. Tiesą sakant, čia buvo vienas ir tas pats. Gvidas nuolatos širdyje nešiojosi nelaimės nuojautą, panašią į savojo mirtingumo suvokimą, kuri sukeldavo neviltį, priversdavo nutilti bei pajusti oda perbėgantį šaltuką.

Pasikalbėti apie tai su Tonijumi niekada nepavykdavo. Iš tiesų tomis baisiomis dienomis, kai ateidavo laiškai iš Venecijos, kaip tik tasai antrasis dvynys juos skaitydavo ir naikindavo, o paskui sustingdavo, tarytum prisikvėpavęs atsiųsto popieriaus skleidžiamų nuodingų garų.

Bet egzistavo ir kitas — švytintis, energijos kupinas — Tonijus, kuris kalbėdavosi su juo apie būsimą operą, apie teatrą, apie tai, ką reikia pasiimti iš Neapolio, o ką palikti. Jis klausinėjo, kiek žiūrovų telpa Argentina teatre.

— Aš suprantu, ką tai reiškia tau, — sykį pasakė jis Gvidui. — Ne, ne, kalbu ne apie save ir ne apie tave kaip mano mokytoją. Kalbu apie Gvidą kaip kompozitorių. Aš suprantu, ką tai reiškia.

— Tada nekalbėk apie tai, — nusišypsojo Gvidas. — Nes nukamuosi mus abu.

Juodu kalbėjosi švelniai, jausmingai ir nuolat juokėsi, pakuodami natų lapus, knygas bei gausybę įvairiausių daiktų, brangakmenių ir nėriniuotų Tonijaus drabužių.

„Penėk vieną dvynį“, — sakė jam maestro.

Taigi jis taip ir elgsis, nes čia vienintelis dalykas, kurį gali padaryti, vienintelis, kurį iki šiol darė. Jis įstengia tik mokyti, nukreipti, mylėti bei išaukštinti šį neprilygstamai talentingą, puikų dainininką, savo mylimąjį Tonijų, dabar svajojantį apie tokią pačią sėkmę, kurios jis, Gvidas, laukė daugelį metų, ketindamas debiutuoti Romoje.

Bet kažkodėl visą kelią iki Romos Gvidą kankino prisiminimai apie kitą tragediją — apie tai, kaip jis pats prarado balsą. Jis nė kiek nebuvo linkęs kapstytis po praeitį, bent jau ne labiau, nei nagrinėti sudėtingus simbolius, tačiau tam tikromis akimirkomis, užplūdus senajam skausmui, jis suprasdavo: laikas šitų prisiminimų nė kiek nesušvelnino.

O gal, kai viskas jau buvo padaryta ir pasakyta, šios mintys užplūsdavo todėl, kad negalėjo galvoti apie išsiskyrimą su maestro Kavala bei mokykla, kurioje gyveno nuo šešerių metų amžiaus.

Taigi sąmonė ištraukė iš gelmių senąją kančią, apsaugodama nuo sunkaus išsiskyrimo. Tačiau jis ne itin tuo tikėjo. Ir pats nežinojo kodėl.

Praradimo skausmas ir toliau jį kamavo, dar labiau sustiprintas maestro žodžių apie Tonijų: „Leisk jam pamatyti viską, ką siūlo pasaulis. Tegul patiria visus malonumus, kokių tik panorės.“

Tad ką galų gale patyrė Gvidas? Skausmingą jausmą, jog praranda kažką be galo brangaus ir kad iš jo atimama kažkas, kas susiję su jo balsu? Ne! Dabar Tonijus nieku gyvu nepaliks Gvido, idant įvykdytų klaikiąją apeiginę kelionę į Veneciją, net jei ir iš tiesų ketina kada nors ten vykti.

Vis dėlto netikrumo jausmas išliko. Negera nuojauta, kelianti siaubą.

Net dabar, sėdėdamas tyliame kambaryje kardinolo rūmuose, Gvidas suvokė, kad nelaimės nuojauta nesitraukia. Ji tik dar labiau sustiprėjo prisiminus, kaip nušvisdavo kardinolo Kalvino veidas kaskart, kai žvilgtelėdavo į Tonijų. Kokia nekaltybė! Tikriausiai jo šventenybė išties buvo šventas, kokiu visi jį laikė, kitaip sugebėtų nuslėpti savo jausmus ir niekada nebūtų taip kvailai pajuokavęs.

Pasisveikinęs su muzikantais, kardinolas išvyko iš rūmų.

Gvidas stebėjo pro vartus išvažiuojančią nepaprastą procesiją. Penkios karietos, aptarnaujamos livrėjas vilkinčių vežėjų bei liokajų, sudarė kardinolo palydą. Ir jau už keleto žingsnių nuo namų kardinolas sviedė minion pirmąją auksinių monetų saują.

Įėjo Tonijus. Juodu su Paolu jau spėjo aplankyti siuvėją, kuris turėjo berniuką aprengti lyg sosto įpėdinį. Vaikinas nusipirko puikią špagą, apie dešimtį knygų ir smuiką, kadangi šis buvo mylimiausias Paolo instrumentas, o Gvidas primygtinai reikalavo, kad — dėl visa pikta — berniukas tobulai grotu bent vienu instrumentu...

Mintys apie praradimą; ilgesys. Kodėl Gvidas taip dėl to nerimavo? „Dėl viso pikto!“ Ne, jokia tragedija netyko Paolo! Niekas negresia nė vienam iš jų.

Bet Gvido širdį slėgė sunkumas. Šiame erdviame kambaryje jis jautėsi sugniuždytas. Šventieji paauksuotuose rėmuose nė trupučio jo neramino.

Tonijus nusirenginėjo prie durų.

Gvidas stebėjo, kaip jis nusitraukia minkštus baltus marškinius, nusimauna bridžius, o senasis Ninas, liokajus, grafienės išsiųstas drauge su jais, surenka ir išneša tas drapanas.

Tonijus stovėjo atgręžęs Gvidui nugarą, tarsi mėgaudamasis kūną glostančiu vėsiu oru. Paskui apsivilko žalio šilko chalatą, laisvai susirišo ties juosmeniu. O kai atsisukęs lėtai pakėlė akis, Gvidas pagalvojo, jog vaikino išorėje esama rytietiškų bruožų: minkštose plaukų garbanose, švelnaus audinio banguojančiame kritime nuo kampuotų pečių išilgai aukšto, liekno kūno...

— Ko tu toks rūškanas? — paklausė Tonijus taip tyliai, jog Gvidas iš pradžių nenugirdo. Žodžių prasmei teko įveikti prieblandoje skendinčio kambario erdvę.

— Visai aš ne rūškanas, — pagaliau atsakė Gvidas.

Bet jis suprato keliais žodžiais neišsisuksiąs. Tonijus atsisėdo taip arti, jog galėjo sulenktais pirštais paliesti mokytojo ranką. Ir Gvidas vėl susivokė stebįs Tonijų iš šalies, kaip ir prieš akimirką, tarytum juodu nesikalbėtų.

Prieš kelerius metus jis pranašavo Tonijų būsiant tokį grakštų kaip Domenikas ir nesuklydo. Tačiau Tonijaus gracija pranoko visus lūkesčius. Galūnių ilgumą Tonijus užmaskuodavo jam įprastais lengvais judesiais; žemas jo balsas pasižymėjo gilumu bei galia ir tapo preliudija dainininko stiprybei, kai ši atsiskleisdavo.

Veido bruožai, rodos, šiek tiek sustambėjo bei praplatėjo, o štai paslaptingumas akyse išliko tas pats. Žvelgdamas į Tonijų, netgi dabar Gvidas mažumėlę sutrikdavo. „Peilio magija, — nuvargęs pagalvojo jis. — Šio ypatingo vylingumo priežastis ta, jog peilis išlaisvina, o ne atima. Jam nereikia to žinoti nė mėginti pasinaudoti. Jis tiesiog tai turi. O kartu su jo ankstesnėmis venecijietiškomis manieromis šie bruožai gali kiekvieną išvaryti iš proto.

— Gvidai, — tarsi iš tolo ataidėjo Tonijaus balsas. — Paolui viskas bus gerai! Aš žinau! Aš pats jį mokysiu.

Staiga Gvidą suėmė pyktis. Jis panoro, kad Tonijus išeitų. Pažvelgė į vaikiną, bet negalėjo užkalbinti. Prisiminė momentą prieš daugelį metų, kai gulėjo ant klasės grindų, jausdamasis be galo nelaimingas po meilės akto. O žmogus, kurio taip geidė, tuomet pasilenkė ir kažką pasakė į ausį. Tačiau ką?

— Paolas čia niekuo dėtas, — ištarė susierzinęs, niršdamas, kad Tonijus jo nesupranta. — Paolas puikus dainininkas. — Jį džiugino mintis, kad čia, Romoje, Paolas išmoks kur kas daugiau nei konservatorijoje. Maestro širdyje berniukas užėmė reikšmingą vietą. Tačiau dabar jis norėjo, kad Tonijus paliktų jį vieną.

— Aš pavargęs po kelionės, — trumpai tepasakė. — Manęs laukia daugybė darbo. Negaliu gaišti laiko.

Tonijus pasilenkė prie mokytojo ir sušnibždėjo į ausį kelis švelnius, intymius žodžius. Gvidas suprato, jog juodu vieni šiuose kambariuose, juk Tonijus išsiuntė tarnus.

— Būk man atlaidus, — ištarė piktai ir įžvelgė Tonijaus veide skausmą.

Tačiau Tonijus tik linktelėjo. Jis visuomet išlikdavo toks: neįtikėtinai maloningas venecijietis. Pažvelgė į Gvidą be menkiausio pykčio ir nusišypsojęs lūpų krašteliu atsistojo, ketindamas išeiti.

Priblokštas Gvidas patylom žvelgė, kaip jis eina per kambarį. Maestro išvydo jį scenoje, įsivaizdavo minias, laukiančias dainininko prie grimo kambario. O paskui staiga prisiminė kardinolo Kalvino veidą ir stebėtinai guvias jo akis.

„Tu nė nenutuoki, kaip būsi garbinamas, negali šito numanyti. Žinoma, kompozitorius irgi sulauks komplimentų. Jeigu opera bus gera, jie gali netgi įrašyti mano vardą afišose, nors gali ir neįrašyti. Čia tau Roma atsivers it kiaušinis, idant vėl atgimtų. Ir aš noriu, kad šitaip nutiktų. Bet iš kur tasai keistas jausmas?“

Tonijus buvo kažkur už durų. Tačiau Gvidui atrodė, jog jis šalia. Staiga jis mintyse išvydo, kaip smogia Tonijui, kaip tą nuostabų veidą išmuša raudonos dėmės. Jis pakilo iš už stalo nesuvokdamas, ką daro, ir skubiai nuėjęs į miegamąjį sustojo pamatęs Tonijų prie lango, žvelgiantį kiemą.

— Tu juk žinai, kokia toji Romos publika, — ištarė Gvidas. — Žinai, kas manęs laukia. Būk man kantrus.

— Aš kantrus, — atsiliepė Tonijus.

— Tu turi daryti viską, ko aš paprašysiu!

Jis pajuto stiprų, skausmingą ginčo troškimą. Iškilo visos piktinančios ir erzinančios Tonijaus savybės. Bet jis žinojo, kad dabar dar ne laikas.

— Padarysiu viską, ko paprašysi, — mandagiai atsiliepė Tonijus žemu, giliu, santūriu balsu.

— O taip, viską, tik nepasirodysi moteriška suknele, nors žinai, jog kaip tik tai ir reikia padaryti. Būtent čia, Romoje, o ne kur nors kitur! Be abejo, tu padarysi viską, tik ne tai, kas žūtbūtinai reikalinga tau pačiam!

— Gvidai! — pertraukė Tonijus. Pirmą kartą jis parodė apmaudą bei nekantrumą. Angeliško veido pasikeitimas niekados nesiliaudavo stulbinęs Gvido. — Šito padaryti negaliu. Nėra prasmės ginčytis.

Gvidas paniekinamai šyptelėjo. Jis pasiekė, ko norėjo: Tonijus nuraudo, vaikino akys padvelkė šalčiu. Tačiau kam jam prireikė kivirčo pačią pirmąją dieną Romoje, kai galėjo rasti pakankamai laiko pavežioti Tonijų po teatrus, parodyti jam kastratus moteriškais kostiumais, kad suprastų, kokie šie galingi ir patrauklūs?

Tonijus staigiai apsisukęs patraukė į drabužinę. Jis jau vilkosi chalatą, tuojau apsirengs bei išeis. Kambariai ištuštės. Gvidas liks vienas.

Mokytoją užplūdo visiška neviltis.

— Eikš čionai! — šaltai pareikalavo maestro. Ir nužingsniavo prie lovos. — Ne, pirmiausia užrakink duris, — pasitaisė, — o paskui prieik.

Akimirksnį Tonijus tik įdėmiai žiūrėjo į jį.

Jis šiek tiek suspaudė lūpas, o paskui vėl kantriai linktelėjęs, kaip kad jam buvo būdinga, padarė viską, kas įsakyta. Vaikinas atsistojo prie aukštos lovos, uždėjo ranką ant antklodės ir ramiai žvelgdamas mokytojui į akis laukė. Gvidas atsisegęs bridžius pajuto, kaip aistra sugeria visas emocijas ir sumaišiusi paverčia viena jėga.

— Nusivilk chalatą, — šiurkščiai paliepė. — Ir gulk. Veidu į apačią. Gulk.

Tonijus stovėjo tylėdamas, vis dar neatitraukdamas nuo jo gražių, net pernelyg gražių akių. Paskui, šmėkštelėjus vos pastebimam nepritarimui, įvykdė paliepimą.

Gvidas užsiropštė ant viršaus. Nuogo kūno pojūtis pro drabužius varė jį iš proto. Jis delnu prispaudė Tonijaus veidą prie lovos ir paėmė jį pačiu grubiausiu būdu.

Paskui, kaip jam pasirodė, juodu labai ilgai gulėjo šalimais. Pagaliau Tonijus pakilo, ketindamas išeiti.

Nė žodeliu nesiskųsdamas jis apsirengė, užsimovė žiedus ir pasiėmęs lazdelę priėjo prie lovos. Pasilenkęs pabučiavo Gvidą į kaktą, o paskui į lūpas.

— Kodėl tu mane pakenti? — sušnibždėjo Gvidas.

— O kodėl neturėčiau tavęs pakęsti? — taip pat tyliai ištarė Tonijus. — Aš tave myliu, Gvidai, — pasakė jis. — Mudu abu esame šiek tiek išsigandę. 2

Toji gatvė, žvaigždės virš galvos, kambario lubos, jo dantys, smingantys į kūną, ir peilis, tikras peilio dūris, bei riaumojimas, kuris, pasirodo, besąs jo paties...

Paskui jis nubudo delnu užsispaudęs burną ir suprato, jog iš tiesų neišleido nė garselio.

Jis miegojo kardinolo Kalvino rūmuose. Jis buvo Romoje.

Kokie niekai tasai senas sapnas ir bravų veidai, kuriuos, kaip jam kartais atrodydavo, matydavo gatvėse. Aišku, visuomet paaiškėdavo, jog ten ne jie. Tiesiog truputį įsisiūbuodavo jo fantazija. Jis įsivaizduodavo, kaip sutikęs netikėtai užklumpa vieną iš jų. „Prisimeni Marką Antonijų Treskį, berniuką, kurį išgabenai į Flovigą?“ O paskui susmeigia durklą jam tarp šonkaulių.

Prieš išvykdamas iš Neapolio, Tonijus praleido visą pusdienį vieno tikro bravo draugijoje, ir šis išmokė jį kelių gudrybių, naudojantis durklu. Tasai žmogus, gavęs už pamoką puikų atlygį, liko išties patenkintas gabiu mokiniu.

— Tačiau kam jums pačiam teptis rankas, senjore? — paklausė jis tyliai, žvelgdamas į Tonijaus kostiumą, žiedus, brangakmenius. — Aš dabar kaip tik neturiu darbo. Mano paslaugos ne tokios brangios, kaip gali pasirodyti.

— Tiesiog išmokyk mane, — nusišypsojo Tonijus.

Šypsena tokiais momentais visuomet jam pagelbėdavo. O bravas, kuris, ko gero, buvo apsigimęs mokytojas, tik gūžtelėjo pečiais.

Šis prisiminimas kaipmat išvaikė miegus. Ir dar nespėjęs pastatyti nuogų pėdų ant svaiginamai vėsių marmurinių plytelių Tonijus vėl pagalvojo apie tai, jog gyvena kardinolo rezidencijoje, pačiame Romos centre.

Sapnas panėšėjo į nemalonų prieskonį burnoje arba silpną galvos skausmą. Nieko, netrukus praeis.

Miestas jo jau laukė. Pirmą kartą gyvenime Tonijus tapo iš tiesų laisvas. Prieš kelerius metus auklėtojų priežiūrą pakeitė Gvido rūpestis ir konservatorijos drausmė, taigi dabar jis vis dar negalėjo priprasti prie minties, jog viskas liko praeity.

Tačiau Gvidas aiškiai leido jam tai suprasti. Paolas turėjo savus mokytojus bei auklėtojus, o Tonijus, nors rytais ir atlikdavo vokalo pratimus, neprivalėjo niekam atsiskaitinėti. Ir Gvidas šito nereikalavo. Tiesiog taip jau buvo. Po siestos, kai visi dar tysodavo lovose, Gvidas dingdavo ir galėdavo grįžti tik apie vidurnaktį. O paskui klausinėdavo tam tikra maniera, kaip kad žmonės teiraujasi vienas kito: „Na, kur tu šiandien lankeisi?“

Tonijus nesusilaikęs šyptelėjo. Naktinio košmaro nė pėdsako nebeliko. Jis jau galutinai nubudo ir galėjo suspėti į rytines kardinolo mišias, aišku, jei pasiskubins.

Kiekvieną dieną kardinolas Kalvinas laikydavo mišias savo koplyčioje dalyvaujant namiškiams. Altorių puošė baltos gėlės, arkose po didžiuliais atvaizdais nukryžiuoto Kristaus, kuriam iš rankų ir kojų gausiai sruveno mirguliuojantis kraujas, kabojo didžiuliai sietynai.

Kai Tonijus įžengė į koplyčią, ryški šviesa akimirksniui jį apakino. Niekieno nepastebėtas jis atsisėdo ant galinės kėdės. Pats nesuprato, kodėl negali atitraukti akių nuo tolimos figūros prie altoriaus. Kardinolas atsisuko, ir pasimatė jo rankose laikoma auksinė taurė.

Keletas jaunų romėnų atsiklaupė priimti komunijos. O už jų — dvasininkai, nusižeminę, kuklesniais drabužiais. Tonijus nepasekė jų pavyzdžiu. Jusdamas malonų silpnumą, jis atrėmė galvą į paauksuotą koloną už kėdės ir užsimerkė.

Kai vėl atsimerkė, kardinolas pakėlęs ranką teikė susirinkusiems baigiamąjį palaiminimą. Lygus jo veidas tarytum neturėjo amžiaus, buvo pakylėtai tyras, lyg jis nieko nežinotų apie blogį ir nė sykio nebūtų nusidėjęs net mintimis. Kiekvienas jo judesys spinduliavo tvirtumą bei tikėjimą, ir Tonijų užplūdo įsitikinimas tuo, jog kardinolo gyvenimas, skirtingai nei daugelio žmonių, turi prasmę. Jis tiki Dievą, tiki savimi, tiki tuo, kas yra, ir tuo, ką daro.

Jau po vidurdienio, keletą valandų pasimokęs su Gvidu bei Paolu, Tonijus įžengė į tuščią rūmų fechtavimo salę.

Šiuo kambariu daugelį metų niekas nesinaudojo. Poliruotas grindis dengiančiame dulkių sluoksnyje įsispaudžiantys pėdsakai jam priminė Veneciją. Išsitraukęs iš dėklo špagą, vaikinas pradėjo atakuoti nematomą priešininką, patylom niūniuodamas, tarsi šis mūšis, lydimas didingos muzikos, išties sudarytų dalį puikaus vaidinimo scenoje.

Net pavargęs jis ir toliau treniravosi, kol pajuto malonų dilgsėjimą blauzdose.

Bet ištisą valandą treniravęsis ūmai sustojo. Pasidingojo, tarytum kažkas jį stebi.

Tonijus staigiai atsisuko, spausdamas rankoje rapyrą.

Aplinkui nieko nesimatė. Koridorius už nugaros buvo tuščias, nors iš milžiniškų namų gilumos aidėjo prislopinti garsai.

Tačiau pojūtis, jog kažkas buvo atėjęs, išliko. Skubiai apsivilkęs surdutą ir įsikišęs špagą dėklan, vaikinas leidosi bemaž be tikslo klajoti po rūmus, linkčiodamas bei lankstydamasis kiekvienam praeinančiam pro šalį.

Jis prisiartino prie kardinolo kabineto, bet pamatęs uždarytas duris ėmė vaikštinėti po mezoniną, apžiūrinėdamas didžiulius flamandiškus gobelenus ir didingus praėjusio šimtmečio žmonių, nešiojusių didžiulius perukus, portretus. Balti plaukai bangomis krito jiems ant pečių. Dailiai apvedžiotų veidų oda švytėjo kaip gyva.

Staiga apačioje pasigirdo triukšmas. Atvyko kardinolas.

Tonijus stebėjo, kaip pažų bei svitos apsuptas jo eminencija kopia plačiais balto marmuro laiptais. Kalvinas dėvėjo peruką su maža kasele, idealiai tinkantį prie prakaulaus jo veido. Kardinolas maloniai kalbėjosi su palydovais ir tik kartą stabtelėjo atgauti kvapo, pasiremdamas ranka į marmurinius turėklus bei pasišaipydamas iš savęs.

Net šio priverstinio sustojimo metu jis neprarado didingumo. Tačiau, nepaisant tamsiai raudonos muaro sutanos prašmatnumo, sidabrinių papuošalų, iškilmingos palydos, kardinolo veidas švietė tuo pačiu nepaprastu guvumu.

Tonijus, pats nežinodamas kodėl, palinko į priekį. Galbūt tik norėdamas iš arčiau pasižiūrėti į laiptais lipantį žmogų.

Antrąkart stabtelėjęs, kardinolas pastebėjo Tonijų ir pažvelgė į jį ilgu žvilgsniu. Tonijus nusilenkęs atsitraukė atgal.

Jis nežinojo, kodėl pasistengė, kad Kalvinas jį pastebėtų, ir dabar, vienas stovėdamas tamsiame koridoriuje, kurio kitame gale pro aukštą langą krito saulės šviesa, nukaito iš gėdos.

Vis dėlto negalėjo neprisiminti nežymios kardinolo šypsenėlės ir to, kaip ilgai šis žiūrėjo į jį prieš švelniai linktelėdamas.

Vaikino širdis ėmė dunksėti kaip mažas kūjis.

— Eik į miestą! — sušnibždėjo pats sau. 3

Keletą savaičių Gvidas nekalbėjo apie Tonijaus pasirodymą scenoje apsivilkus moteriška suknele.

Tačiau tvarkydamas su darbu susijusius reikalus ir lankydamasis įvairiose vietose vis labiau įsitikino, jog toks pasirodymas būtinas.

Užsukęs į Argentina teatrą jis pasikalbėjo su Rudžerium apie kitus dainininkus, kuriuos derėjo pasamdyti spektakliui, patikrino techninę scenos būklę, liko ja patenkintas ir pagaliau susitarė dėl savojo procento nuo operos partitūrų pardavimų.

O Tonijus pirko Paolui drabužius, kuriuos mažasis florencijietis teoriškai galėjo kada nors apsivilkti, pradedant auksu siuvinėtomis liemenėmis ir baigiant vasariniais bei žieminiais apsiaustais (nepaisant to, kad buvo vasara), tuzinais nosinių, marškinių, puoštų Tonijaus taip mėgstamais venecijietiškais nėriniais, bei tymo šlepetėmis.

Tonijus akivaizdžiai provokavo Gvidą, bet šis neturėjo kada piktintis. Be to, Tonijus pasirodė besąs puikus mokytojas ir padėjo Paolui ne tik mokytis vokalizių, bet ir studijuoti lotynų kalbą.

Tankūs kaštoniniai berniuko plaukai dabar buvo dailiai sušukuoti, rengėsi jis taip, kad kiekvienu momentu būtų pasirengęs išeiti miestan, o vakarais, fakelų šviesoje, juodu lankė muziejus. Laokoontas kėlė Paolui siaubą dėl tų pačių priežasčių, kaip ir kitiems: berniukas krimtosi dėl to, kad tasai žmogus ir du jo sūnūs, apsupti gyvačių, turėjo žūti vienu metu.

O dar Tonijus mokė Paolą aristokratiškų manierų.

Kiekvieną rytą, atitraukę tamsiai raudonas užuolaidas, jie trise pusryčiaudavo prie vieno aukšto lango, ir Gvidui teko pripažinti, jog jam malonu klausytis tos porelės čiauškėjimo, juolab kad niekas jo neragino įsitraukti į pašnekesį. Jam apskritai patikdavo, kai žmonės aplinkui šnekučiuojasi, jei tik jie neversdavo šnekėti jo paties.

Gvidui pakakdavo pokalbių vakarais. Reguliariai jam rašančios grafienės dėka vakarus jis leido priėmimuose ir visur domėjosi vietiniu skoniu. Dėdamasis neišmanėliu klausėsi, kai žmonės kuo smulkiausiai pasakodavo jam apie pastarąsias operas.

Skindamasis kelią per didžiules pokylių sales, kopdamas kardinolų rūmų bei iš užsienio atvykusių muzikos mėgėjų namų laiptais, jis tyrinėjo gausią čionykštę aukštuomenę, be galo pasitikinčią savimi ir kur kas kritiškiau nusiteikusią kitų atžvilgiu negu matytoji kituose miestuose.

O ko gi kito, tiesa sakant, buvo galima tikėtis? Juk čia Roma, visos Europos magnetas. Anksčiau ar vėliau visi patekdavo čionai ir būdavo išaukštindami arba pažeminami, priimti arba nesuprasti, atstumti bei išvaryti. Čia gyveno ištisos emigrantų bendruomenės. Ir nors Roma nepaleisdavo į pasaulį tokios gausybės kompozitorių kaip Neapolis pastaruoju metu, o Venecija praeityje, būtent čia būdavo kuriamos arba griaunamos reputacijos. Puikūs dainininkai, nusiskynę laurus šiaurėje arba pietuose, galėjo būti nušvilpti Romoje, o garsius kompozitorius čia kartais varyte išvarydavo iš teatro.

Čionykščiams gyventojams pietūs atrodė nuostabūs, bet to nepakako, jie vis tiek grįždavo į Romą. O iš venecijiečių jie juokėsi tvirtindami, esą iš ten kilusi vien tik barkarolė — gondoljerų muzika; jie nejautė nė menkiausios užuojautos tiems, kurių likimus sugriovė praeityje.

Kartais šis piktavališkas snobizmas labai erzino Gvidą, ypač žinant, jog pastaruoju metu kaip tik Neapolis tiekė talentus visam pasauliui, o iš Venecijos kilęs Vivaldis buvo vienas geriausių Europos kompozitorių. Tačiau Gvidas nemaištavo. Jis čionai atvažiavo mokytis.

Ir jį pavergė šitas miestas.

Dieną jis šlaistydavosi po kavines, traukdamas į save gyvenimą, kunkuliuojantį klestinčioje Via Veneto ir siauroje Via Kondotti, susidomėjęs pastebėdavo minioje jaunus kastratus arba narsiai apsitaisiusius prašmatniomis moteriškomis sukniomis, arba besislepiančius po apgaulingai asketiškais juodais bažnyčios tarnų drabužiais. Gaivi jų veidų spalva ir nuostabūs plaukai traukte traukė akį.

Užsukdamas į vasaros teatrus, į komiškas operas arba dramatiškus spektaklius, Gvidas tyrinėjo tų berniukų elgesį scenoje ir vis labiau įsitikindavo, jog Romoje, labiau nei bet kuriame kitame jo aplankytame mieste, egzistavo eunuchų mada bei jų paklausa.

Čia bažnyčia iki šiol neatšaukė draudimo moterims rodytis scenoje — draudimo, anksčiau varžiusio visus Europos teatrus. Todėl čionykštė publika niekada nematė moterų rampos šviesoje, niekada neregėjo, kaip nuostabiai pražysta moters kūnas aidint tamsioje salėje susigrūdusių tūkstančių žmonių susižavėjimo šūksniams bei aplodismentams.

Net balete moterų partijas atlikdavo šokėjai vyrai.

Ir Gvidas puikiai suprato, jog išbraukus moterį iš tam tikros gyvenimo srities, beje, imituojančios ištisą pasaulį, neišvengiamai reikia sukurti pakaitalą.

Buvo lemta atsirasti kažkam, kas sugebėtų užimti moters vietą, kas įstengtų tapti moterimi. Ir kastratai buvo ne šiaip dainininkai, aktoriai, kažin kokia anomalija: jie atstojo pačias moteris.

Ir jie tą žinojo. Kaip jie kraipė klubus, kaip jie šaipėsi bei provokavo išbadėjusius žiūrovus!

Gvidas abejojo, ar derėtų visa tai rodyti Tonijui, rizikuojant suteikti jam nepakeliamų kančių. Bet kartu šie pavyzdžiai padėtų jam suvokti, kaip daugel kartų sustiprėtų jo poveikis publikai, jei sutiktų suvaidinti moterį.

„Čia išties slypi kandi ironija“, — galvojo Gvidas, klausydamasis įstabių sopranų. Čia buvo tas pats menas, kuris sudarė visą maestro gyvenimą, tačiau jis virto dieviška nešvankybe, kur kas jausmingesne už patį gyvenimą, kurį jis įkūnijo.

„Mano priešai vėl turės apie ką pakalbėti“, — tuomet pasakė netikėtai užkluptas kardinolas. Ir jis buvo teisus.

Gvidas atsiduso. Kai ką pasižymėjo kišenėje nešiojamoje užrašų knygelėje. Jis aprašydavo tų, kuriuos stebėjo, temperamentą, įpročius, nežabotus pomėgius.

Mokytojas neabejojo, jog pirmąją naujųjų metų dieną Argentina teatro scenoje Tonijus privalo pasirodyti virtęs moterimi. Tiesa, jo balsas ir taip atkreips dievų dėmesį, bet Romoje jis turi įkūnyti patį jausmingumą, kūnišką jėgą. Jis ir tik jis. Pats Gvidas neištvers, jei kuris nors kitas jaunas dainininkas pasinaudos Tonijaus atsisakymu. Jis privalo tą padaryti. Privalo nugalėti.

Ir čia tebuvo vienas Gvido laukiančio mūšio aspektas, o jis ketino triumfuoti visais atžvilgiais. Maestro turėjo pagaliau pažinti šį miestą ir susitaikyti su jo negailestingumu — juk priešingu atveju baimė jam sutrukdytų atlikti, ką privalo. Taigi kasdien leisdamasis kelionėn po miestą maestro stengdavosi jį perprasti.

Ir pamažu jį įsimylėjo.

Jis apžiūrėjo švento Jono baziliką Laterane, švento Petro sukaustytojo25 katedrą, Vatikano lobyną, žole apžėlusį milžinišką antikos Koliziejų, išsibarsčiusius senojo forumo griuvėsius. O pro šalį dundėdamos lėkė kardinolų karietos, viena po kitos ėjo gobtuvais prisidengusių vienuolių procesijos, sutanuoti kunigai, dvasininkai iš viso pasaulio, atvykę čionai išgirsti Šventojo Tėvo balso, aidinčio ne tik didžiausioje žemės bažnyčioje, bet ir toli už jos ribų — už jūrų marių, iki pat krikščioniškojo pasaulio pakraščių.

Stovėdamas švento Petro aikštėje, Gvidas jau nebe pirmą kartą pajuto neįveikiamą Amžinojo miesto didybę. Net Romos ore jautėsi kažkas ypatingo. Tačiau kas?

Jis girdėjo kažkokį gausmą, kunkuliavimą, ir atrodė, tarsi pats gigantiškas miestas sudaro vulkano šerdį. Iš šio kraterio veržėsi ugnis bei dūmai, ir visus, kas čia gyveno bei kovojo, siejo paslaptinga bendra jėga.

Tad argi nėra teisinga, jog būtent Romoje visa kas privalėjo išlaikyti paskutinį patikrinimą? Tegul publika švilpia ir šaukia, ir varo iš teatrų bei paties miesto visus, kam nėra vietos šiame panteone. Galų gale čia ne įgeidis, čia jos teisė.

Maestro patraukė namo.

Ir dirbo tol, kol įskaudo akis bei liovėsi girdėti užrašomas natas. Jau turėjo parašęs daugumą arijų visiems balsams.

Bet vis dar neturėjo siužeto.

Pagaliau kardinolas liepė pakviesti Tonijų ir paprašė jo padainuoti.

Neoficialioje vakarienėje dalyvavo tik trisdešimt penki asmenys; prie stalo vyko gyvi pašnekesiai. Kai tolimame salės kampe prie klavesino pasirodė Tonijus, anaiptol ne visi jį pastebėjo.

Gvidas davė jam paprastutę ariją lengvai įsimenama melodija, kuri galėjo atskleisti daugiausia ketvirtadalį jo talento bei galimybių. Kai vaikinas uždainavo, Gvidas pakėlė akis nuo klavišų ir ėmė stebėti susirinkusiųjų reakciją.

Tonijaus balsas buvo aukštas, tyras, sklidinas liūdesio. Jam pradėjus dainuoti, visi pašnekesiai nutrūko, svečių galvos pasisuko jo pusėn.

Kardinolas irgi žiūrėjo į dainininką. Šiek tiek įkypos jo akys keistais lygiais vokais nežymiai žybčiojo.

Vakarienės metu per pertaukėles tarp pokalbių, reikalavusių jo dėmesio, Kalvinas sudorodavo viską, kas patekdavo jo lėkštėn. Jo valgymo maniera pasižymėjo neslepiamu jausmingumu. Jis pjaustė mėsą stambiais gabalais, gėrė vyną dideliais gurkšniais.

Tačiau kardinolas buvo liesas, taigi atrodė, jog viskas, ką suvalgo, tuojau pat sudega viduje. Yda virsdavo būtinybe, net kai jis pakeldavo prie lūpų žvilgančias vynuoges.

Bet dabar, kai Tonijus uždainavo, kardinolas nebekreipė dėmesio į valgį. Jis įsmeigė į medinį stalviršį ilgą peilį perlais papuoštu kotu ir apglėbęs pastarąjį rankomis pasirėmė smakru.

Kalvinas nenuleido akių nuo Tonijaus ir atrodė giliai susimąstęs.

Vakarais Gvidas dažnai sėdėdavo prie savo rašomojo stalo jusdamas tokį nuovargį, jog net negalėdavo užrašinėti natų. Kartais tiesiog nežmoniškai nusikamuodavo ir nepajėgdavo nukėblinti iki lovos bei nusirengti.

Ak, jeigu jis galėtų tiesiog gulėti šalia Tonijaus, jeigu tai būtų savaime suprantamas dalykas! Tačiau ilgų, iki pat ryto besitęsiančių, apsikabinimų metas praėjo, geriausiu atveju buvo kuriam laikui atidėtas. Ir vėl sugrįžo ankstesnioji Gvido baimė, nuo kurios šie svetimi kambariai nesaugojo.

Vis dėlto mylimojo paieškos nepaneigiamai teikė savotiško malonumo, saldaus ir paslaptingo, kai tyliai žengdamas šaltomis grindimis pereidavo per kambarį, atidarydavo duris bei prisiartindavo prie jo lovos.

Štai ir dabar atidėjęs plunksną pažvelgė į puslapius, gulinčius prieš akis. Viskas pavyko taip skandžiai, tačiau be menkiausio įkvėpimo! Jau visai netrukus reikės suteikti savo kūriniui išbaigtą pavidalą. Visą vakarą jis skaitė įvairiausius Metastazio (dėl kurio visi dabar buvo tarsi pamišę ir kuris, laimė, buvo romietis) libretus, bet niekaip nerado tinkamo siužeto. O viskas todėl, jog dar nepasiekė paskutiniosios pergalės. Ir šią naktį neturėjo nė menkiausio šanso ją pasiekti.

Bet dabar negalėjo galvoti. Jį degino aistra Tonijui.

Geismas pamažu, bet neišvengiamai stiprėjo.

Gvidas krenkštelėjo, pabaksnojo krumpliais sau į lūpas ir mintyse vieną po kitos atkūrė saldžiai kankinančias scenas.

Paskui tyliai perėjo per patalpą. Tonijus kietai miegojo. Plaukai užkrito jam ant akių. Tobulas veidas atrodė negyvas tarsi Mikelandželo statulos. Tačiau jau pirmojo bučinio metu Gvidas lūpomis pajuto jo šilumą.

Jis pakišo ranką po antklode ir prisitraukė Tonijų. Jaunuolio akys atsimerkė, jis sudejavo ir, pro miegus išsigandęs, pamėgino ištrūkti. Jo kūnas buvo įkaitęs lyg karščiuojančio vaiko. Paskui jis pravėrė burną įsileisdamas Gvidą.

Juodu gulėjo tamsoje vienas šalia kito. Gvidas stengėsi neužmigti, nes negalėjo leistis aptinkamas Tonijaus lovoje.

— Tu vis dar priklausai man, visa savo esybe? — sušnibždėjo tikėdamasis vietoj atsakymo išgirsti vien tik tylą.

— Aš visuomet tavo, — atsiliepė apsnūdęs Tonijus.

Rodos, nuskambėjo ne jo, o viduje miegančios būtybės balsas.

— Ir tau daugiau niekas nereikalingas?

— Niekas.

Tonijus pasimuistė, prisispaudė prie Gvido ir, apsivijęs jį rankomis, jaukiai įsitaisė ant krūtinės. Kai juodu šitaip susipynė, o glotnus karštas Tonijaus pilvas atsidūrė Gvido lytinio organo lygmenyje, šis panardino smakrą į tankius juodus jaunuolio plaukus, visuomet jį stulbinančius savo minkštumu.

— O ar tu niekada neįsivaizdavai, kad tai gali nutikti? — lėtai paklausė jis. — Su vyru? Arba su moterimi?

Gvidas atsimerkė, ir jį tarytum nusinešė švelnumo srautas, kai išgirdo atsakymą, tokį patį tylų, kaip ir anksčiau:

— Niekada. 4

Gvidas parėjo labai vėlai.

Rūmuose viešpatavo visiška tyla. Matyt, kardinolas anksti nuėjo į savo apartamentus. Tik keliuose žemutiniuose kambariuose degė šviesos. Koridoriai skendėjo tamsoje, kurioje paslaptingai švytėjo baltos skulptūros — aptrupėję dievai bei deivės.

Lipdamas laiptais Gvidas jautėsi išsekęs.

Visą antrąją dienos pusę jis praleido su grafiene jos viloje Romos pakraštyje. Senjora Lamberti atvyko išspręsti tam tikrų klausimų, susijusių su atvykimu į tuos namus metų pabaigoje, ir ketino dabar pabūti Romoje tik keletą dienų, o sugrįžusi Kalėdų išvakarėse — praleisti čia visą operos sezoną.

Ji taip elgėsi dėl Gvido su Tonijum, kadangi jai pačiai labiau patiko pietūs, taigi Gvidas jautėsi dėkingas už tokį sprendimą.

Tačiau pamatęs, jog juodu veikiausiai neturės šiandien galimybės likti dviese, pasijuto įžeistas ir tapo bemaž atžarus.

Grafienė šiek tiek nustebo, bet supratusi jį liepė sekti iš paskos į rūmus, kuriuose apsistojo kaip viešnia. O kai atsidūrė lovoje, juodu abu apstulbino liepsnojantis Gvido geismas.

Jie niekada apie tai nesikalbėjo, tačiau sueities metu vadovaujantį vaidmenį visuomet vaidindavo grafienė. Ji patirdavo pasitenkinimą pati įkaitindama ir įaudrindama Gvidą savo bebaimėmis švelniomis lūpomis bei rankomis. Iš tiesų su maestro ji elgėsi taip, lyg šis priklausytų jai. Jinai glamonėjo jį tarsi vaiką, kaip savo nuosavybę, tarytum jis būtų be galo patrauklus jai, lyg būtų žmogus, kurio ji nė truputėlio nebijojo.

Gvidui patiko jos globa. Beveik visi aplinkui jo prisibijojo, o greta grafienės jis galėjo nesirūpinti dėl to, ką ji galvoja.

Giliausiame sąmonės lygmenyje jis žinojo, jog ji jam turėjo grynai simbolinę reikšmę. Ji buvo moteris, o Tonijus buvo Tonijus, jo aistros objektas.

Gvidas suprato, kad taip visuomet būna tarp vyrų ir moterų bei tarp vyrų ir vyrų, tad jeigu susivokdavo svarstąs apie santykių skirtumus, stengdavosi tuojau pat išmesti tokias mintis iš galvos.

Bet tą dieną jis elgėsi bemaž kaip gyvulys. Naujas nepažįstamas miegamasis, keistas mokinio elgesys, trumpas išsiskyrimas — viskas drauge suteikė judviejų su grafiene meilės žaidimui ypatingo rafinuotumo.

Paskui juodu ne iškart pakilo iš lovos: gėrė kavą su likeriu ir šnekučiavosi.

Staiga Gvidui dingtelėjo į galvą mintis: įdomu, kodėl juodu su Tonijumi taip kariauja? Šįryt jų ginčas, kilęs dėl moteriško vaidmens, pasiekė bjaurųjį savo apogėjų, kai Gvidas pateikė sutartį, kurią Tonijus pasirašė su Rudžeriumi, kur juodu ant balto buvo parašyta, jog jis pasamdytas kaip primadona. Tonijus įniršęs nubloškė sutartį į šalį. Matėsi, jog vaikinas čia įžvelgia išdavystę.

Tačiau Gvidas pastebėjo pirmuosius Tonijaus pasidavimo požymius, pasireiškusius tuo, jog po kurio laiko mokinys piktai pareiškė niekada nepasivadinsiąs sceniniu pseudonimu. Jis tapsiąs žinomas publikai tik Tonijaus Treskio vardu. Jeigu būtinai reikia vieno vardo, tegul būsiąs vadinamas tiesiog Tonijumi.

Gvidas supyko. Kam reikia taip nukrypti nuo visuotinai pripažintos normos? Tonijus bus apkaltintas puikybe. Argi jis nesupranta, kad dauguma žmonių niekada nepatikės, kad jis — Venecijos patricijus? Jie tokį elgesį laikys tiesiog pretenzingumu.

Tonijus aiškiai jautėsi įžeistas.

Jis ilgai tylėjo, o paskui ryžtingai pareiškė:

— Man vis vien, ką manys žmonės. Jų nuomonė neturi nieko bendra su tuo, kur aš gimiau ir kuo galėjau tapti. Mano vardas — Tonijus Treskis. Štai ir viskas.

— Gerai, bet tu atliksi vaidmenį, kurį tau parašysiu, — neatlyžo Gvidas. — Tau mokama tiek pat, o gal net daugiau nei patyrusiems dainininkams. Tu pakviestas čionai suvaidinti moteriško vaidmens. Tavo vardas, nesvarbu, ar Tonijus Treskis, ar koks nors kitas, bus užrašytas afišose didelėmis raidėmis, nors kol kas tu čionykštei publikai esi niekas. Į teatrą juos sutrauks tik tavo jaunystė, išorė ir kiti panašūs dalykai. Publika laukia tavęs pasirodančio su moteriška suknele.

Ištaręs šiuos žodžius, jis negalėjo žiūrėti Tonijui į veidą.

— Aš tuo netikiu, — ramiai atsakė Tonijus. — Trejus metus tu man tvirtinai, kad Romos publika — pati griežčiausia visame pasaulyje. O dabar kalbi, esą ji tetrokšta išvysti sijonuotą berniuką. Ar kada nors matei senas graviūras, vaizduojančias kankinimo įnagius? Geležines kaukes ir apyrankes, tikrus kankinimo kostiumus? Štai kuo man taps moteriška suknelė! O tu sakai: „Apsivilk ją!“ Kai aš sakau: „Neapsivilksiu.“

Gvidas negalėjo to suprasti. Jaunystėje, iki aštuoniolikos metų, jam teko dešimtis kartų vaidinti moteriškus vaidmenis. Tačiau Tonijaus mąstysenos keistumas varė jį į neviltį. Mokytojas tegalėjo tik primygtinai pakartoti:

— Tau teks nusileisti.

Na, kaip gali žmogus, mylintis vokalinį meną taip, kaip myli Tonijus, dievinantis teatrą taip, kaip dievina Tonijus, nepadaryti visko, ko iš jo reikalauja šis menas?

Tačiau Gvidas ničnieko apie tai nepasakojo grafienei.

Negalėjo jis jai prisipažinti ir paties blogiausio dalyko: šaltumo Tonijaus atžvilgiu ir priešpriešos dėl vaikino užsispyrimo.

Taigi jis tiesiog klausėsi, kai grafienė liejo savų nemalonumų srautą.

Jai nepavykę įtikinti pusbrolio iš Sicilijos našlės, jaunosios anglės, kuri greta dailaus veidelio dar ir nuostabiai piešia, apsvarstyti antros santuokos perspektyvos.

Mergina negrįšianti namo, į Angliją. Ji neieškosianti naujo vyro. Mat ji norinti būti dailininke.

— Man ji visuomet patiko, — sumurmėjo Gvidas, nors naujiena jį ne itin sudomino. Maestro mąstė apie Tonijų. — Ji tikra profesionalė. Piešia kaip vyras.

Tačiau grafienė šito nesuprato. Moteris, trokštanti turėti savo studiją, moteris, kuri kopia ant pastolių bažnyčioje arba rūmuose, laikydama rankoje teptuką!

— Bet juk tu nuo jos nenusigręši? — švelniai paklausė Gvidas. — Juk ji dar visai jauna.

— Viešpatie, ne! — šūktelėjo grafienė. — Galų gale ji ne mano duktė. Be to, mano pusbrolis ją vedė būdamas septyniasdešimties. Aš jaučiuosi šiek tiek kalta. Beje, — pastebėjo senjora atsidususi, — mergina pakankamai turtinga, taigi gali daryti, ką nori.

— Atsivežk ją Romon, į operą, — patarė Gvidas snūduriuodamas. — Gal ji čia susiras tinkamą vyrą.

— Mažai tikėtina, — atsakė grafienė. — Bet ji atvyks. Ji nieku gyvu nepraleistų pirmojo Tonijaus pasirodymo Romos scenoje.

Pamažėle žingsniuodamas koridoriumi savo kambarių pusėn, Gvidas po durimis pastebėjo šviesą. Prisimindamas judviejų su Tonijumi nesutarimus jis nudžiugo, bet kartu ir sunerimo. Nuspaudęs durų rankeną maestro įėjo į kambarį.

Tonijus nemiegojo, o apsirengęs sėdėjo kampe laikydamas rankoje raudono vyno taurę. Gvidui įėjus, vaikinas neatsistojo, tik pakėlė akis bei prisimerkė nuo šviesos.

— Nereikėjo manęs laukti, — bemaž šiurkščiai tarstelėjo Gvidas. — Aš pavargau ir eisiu miegoti.

Tonijus neatsakė. Jis lėtai atsistojęs priėjo prie apsiaustą atsisegiojančio mokytojo. Gvidas neskambino liokajui. Jis apskritai nemėgo būti aptarnaujamas ir mieliau nusirenginėdavo pats.

— Gvidai, — atsargiai sušnibždėjo Tonijus, — ar mes galime išvykti iš šių namų?

— Ką reiškia „išvykti iš šių namų“?

Gvidas nusivilko švarką bei pasikabino ant kablio.

— Gali įpilti man truputį vyno, — pasakė jis. — Aš labai pavargau.

— Tai reiškia: išvykti iš šių namų, — pakartojo Tonijus. — Tai reiškia gyventi kur nors kitoje vietoje. Pinigų turiu pakankamai.

— Ką čia paistai? — dygiai pasiteiravo Gvidas, bet jau patyrė nestiprų daugybę dienų jį kankinusio siaubo priepuolį. — Kas tau? — paklausė prisimerkęs.

Tonijus papurtė galvą. Jo lūpos nuo vyno blizgėjo. Veidas persikreipė tarsi nuo skausmo.

— Kas nutiko? Atsakyk, — primygtinai ir nekantriai pareikalavo Gvidas. — Kodėl staiga panorai išvykti iš šių namų?

— Prašau, nepyk ant manęs, — lėtai ištarė Tonijus, pabrėždamas kiekvieną žodį.

— Jei nepaaiškinsi man, kas yra, aš tau trenksiu. Nedariau šito daugelį metų. Bet dabar nesusiturėsiu, — pareiškė Gvidas, — jeigu nepasakysi.

Jis įžvelgė Tonijaus veide neviltį ir pasibjaurėjimą, bet neįstengė savęs nugalėti.

— Gerai, papasakosiu tau viską, — atsiduso Tonijus. — Šį vakarą kardinolas liepė mane pakviesti. Pasakė negalįs užmigti, taigi nusiraminimui jam reikią muzikos. Jo miegamajame stovėjo mažas klavesinas. Kalvinas paprašė manęs pagroti bei padainuoti.

Kalbėdamas jis žiūrėjo į Gvidą. Maestro bemaž nieko negirdėjo. Jis įsivaizdavo šią sceną, ir jam vėl pasidarė nepakeliamai karšta.

— Ir kas toliau? — piktai paklausė.

— Jam reikėjo ne muzikos, — tęsė Tonijus; matėsi, kaip vaikinui sunku kalbėti. Paskui pridūrė: — Nors aš abejoju, ar jis pats tą suprato.

— Tuomet kaip tu supratai? — užriaumojo Gvidas. — Ir nesakyk man, kad tu jį atstūmei!

Tonijus taip nustėro, jog stingte sustingo.

Gvidas įniršęs kilstelėjo ranką. Apėjo nediduką ratuką kambaryje, paskui pakėlė abi rankas.

Tonijus žvelgė į jį smerkiamu žvilgsniu ir tylėjo.

— Vadinasi, tu išėjai? Pabėgai? Kaip viskas vyko? — šaukė Gvidas. — Ar jis supyko? Kas iš tiesų atsitiko?

Buvo akivaizdu, kad Tonijus neįstengia atsakyti. Jis žiūrėjo į Gvidą taip, lyg šis būtų jam smogęs.

— Tonijau, paklausyk manęs, — pagaliau Gvidas prakalbo ramesniu tonu. Jis žinojo neturįs parodyti jį apėmusios baimės. — Sugrįžk pas kardinolą ir, dėl Dievo meilės, supratingai reaguok į jo norus. Mes jo namuose, Tonijau, jis mūsų globėjas šiuose namuose. Jis yra grafienės pusbrolis, be to, kardinolas...

— Kas? Kardinolas? — pakartojo Tonijus. — Supratingai reaguoti į jo norus? Tuomet kas aš, Gvidai? Kas tuomet aš?

— Tu berniukas, štai kas tu. Tu kastratas, — šiurkščiai rėžė Gvidas. — Ir tai nieko nereiškia. Tau nieko nenutiks, jei tą padarysi! Bet jeigu nepadarysi, labai daug kas pasikeis! Nejaugi nematei, jog viskas klostėsi šia linkme? Ar esi aklas? Ak, Tonijau, tu nori mane pražudyti. Aš bejėgis prieš tavo užsispyrimą bei išdidumą! — jis patylėjo ir užbaigė ramesniu tonu: — Tu privalai dabar pat grįžti pas kardinolą.

— Pražudyti tave! — šūktelėjo Tonijus. — Tu liepi man eiti pas jį bei daryti viską, ko jis panorės, lyg būčiau gatvės kekšė!

— Bet tu ne kekšė. Jeigu tu būtum kekšė, tavęs nebūtų šiuose namuose, niekas tavęs nemaitintų ir tau nesuteiktų pastogės pats kardinolas. Tu kastratas. Dėl Dievo meilės, duok jam, ko jis nori. Aš nedvejodamas taip pasielgčiau, jeigu jis to panorėtų iš manęs.

— Tu mane gąsdini, — sukuždėjo Tonijus. — Tu man atgrasus. Kitaip negaliu to pavadinti. Tu ištrauktas iš Kalabrijos, aptaisytas aksomu ir paverstas nemąstančiu, beširdžiu padaru, tik iš išorės panašiu į kilmingą poną. Siekdamas tikslo tu pasiryžęs padaryti bet ką. Tu nepažįsti garbės, neturi įsitikinimų nė padorumo. Nori atimti iš manęs vardą, įprastą išvaizdą, mat šito būtinai reikią vardan muzikos; o dabar siunti mane į kardinolo lovą, ir vėl skatinamas tos pačios būtinybės...

— Taip, taip, taip! — sušuko Gvidas. — Įsakau tau visa tai padaryti. Laikyk mane velniu, jei nori, bet aš tau pasakysiu, jog visi tavo sudėtingi išvedžiojimai gražūs, bet bereikšmiai. Tavęs nesaisto vyrų taisyklės. Tu kastratas. Tu gali taip elgtis.

— O tu pats? — paklausė Tonijus tuo pačiu kuždesiu. — Kaip jausiesi tu, jei aš su juo atsigulsiu? — jis tarsi nedrįso pakelti balso. — Tu nieko nepajusi?

Gvidas atsuko jam nugarą.

— Siunti mane iš savo lovos į jo, — tęsė Tonijus, — tarsi aš būčiau dovanėlė jo eminencijai, pagarbos ir dėkingumo ženklas.

Gvidas tik pakraipė galvą.

— Tu nesupranti, kas yra garbė, ar ne, Gvidai? — tyliai paklausė Tonijus.

— Gal jie tau ją išpjovė ten, Kalabrijoje? Tačiau man jie jos neišpjovė!

— Garbė, garbė... — Gvidas nuvargęs atsisuko bei pažvelgė vaikinui į veidą. — Jeigu nėra širdies, nėra išminties, kas tuomet yra garbė? Ką ji reiškia? Argi negarbinga suteikti tam žmogui, ko jis prašo, kai tu pats nė kiek nebūsi pažemintas? Tu — amžina puota, kurioje jis nori sudalyvauti — vieną ar du kartus, kol gyveni po jo stogu. Argi šis įvykis tave pakeis? Jei būtum nekalta mergelė, galėtum jo maldauti to nedaryti. Bet tokiu atveju jis tavęs ir nesiektų. Juk jis šventas žmogus. O jeigu būtum vyras, tau būtų gėdinga prisipažinti, jog išpildyti jo prašymą tau nieko nereiškia. Tuomet galėtum atvirai išreikšti pasibjaurėjimą, net jei iš tiesų jo nejaustum. Bet tu ne mergelė ir ne vyras, Tonijau, tu laisvas, laisvas! Yra daugybė vyrų bei moterų, kurie kiekvieną naktį svajoja apie tokią laisvę. O tu laisvę jau turi ir pats to atsisakai. O jis... Jis — kardinolas, iš meilės Dievui. Tad ką tokio neįkainojamo tau suteikė Viešpats, ką ketini saugoti kažkam, kas bus vertesnis už patį kardinolą?!

— Nutilk! — pareikalavo Tonijus.

— Aš pirmą kartą tave paėmiau, — neklausydamas tęsė Gvidas, — ant klasės grindų Neapolyje. Tu buvai vienas ir visiškai bejėgis. Be tėvo, be motinos, be giminaičių ir draugų. Kur čia garbė?

— Ten buvo meilė, — paprieštaravo Tonijus. — Ir aistra!

— Tad pamilk jį! Jis didis žmogus. Žmonės ištisas valandas stovi prie vartų vien norėdami pamatyti jį važiuojantį pro šalį. Nagi eik ir bent trumpą akimirką padovanok jam savo meilę. O aistra... Aistra... atsiras.

Gvidas staigiai atsuko vaikinui nugarą.

Tyla tapo nepakeliama. Gvidą draskyte draskė įniršis, jam atrodė, jog visa neviltis, kuri taikėsi užklupti nuo pat šios ilgos kelionės pradžios, dabar jį visiškai užvaldė, ir išsigelbėjimo nebeliko.

Tačiau sumišimo bei nerimo apsuptyje jį aplankė nušvitimas.

Ir kai išgirdo atsiveriant bei užsiveriant duris, rodos, gavo smūgį į tarpumentę.

Maestro ryžtingai priėjo prie rašomojo stalo.

Atsisėdo priešais atverstą partitūrą ir skubiai pamirkęs plunksną pradėjo rašyti.

Užbaigęs ilgai žiūrėjo į ženklus ant pergamento. Paskui įsistebeilijo į plunksną rankoje. Galų gale atsargiu judesiu padėjo plunksną, tarsi nenorėtų sutrikdyti nieko aplinkui, net ore besisukančių dulkių.

Jis nužvelgė kambaryje esančius daiktus. Ir stipriai apglėbęs save dešine ranka, lyg norėdamas sukaupti jėgas bei atremti šiurpų puolimą, padėjęs galvą ant kėdės atlošo užmerkė akis. 5

Tonijus stovėjo prie kardinolo apartamentų durų.

Širdies gilumoje jautė skausmingą įsitikinimą, jog pats prisišaukė šiuos įvykius. Jis tiksliai nežinojo kodėl, bet jautė, jog dėl visko pats yra kaltas.

Net kai senasis Ninas pirmą kartą atėjo jo pakviesti ir tarė: „Jo ekscelencija negali užmigti“, Tonijus patyrė miglotą susijaudinimą dėl to, kad yra kviečiamas didžio žmogaus.

Senasis tarnas elgėsi mažumėlę keistai, skubėdamas nuvilkti Tonijui įprastą surdutą ir pasiūlyti prašmatniai išsiuvinėtą drabužį. Senuko judesiai, manieros dvelkė paslaptingumu: tarytum jis kažkodėl turėjo vaikščioti ant pirštų galų, skubėti, pasirūpinti, kad niekas jų nepamatytų.

Jis išsitraukė iš kišenės senas, nelygias, grublėtas šukas ir sušukavo Tonijų.

Iš pradžių Tonijus nesuprato atsidūręs miegamajame. Matė tik gobelenus ant sienų, vaizduojančius antikinius personažus medžioklės metu, mažučius gyvūnėlius tarp lapų bei gėlių. Mirguliuojančioje žvakių šviesoje matėsi susikaupę raitelių, vyrų bei moterų, veidai, šiek tiek įkypomis akimis žvelgiantys į amžinybę.

Paskui jis pastebėjo klavesiną — mažą nešiojamą instrumentą su vienintele juodų klavišų eile. Ir tik tuomet — kardinolą, kuris nejudėdamas stovėjo prie sienos. Jo vilkimo chalato spalva susiliejo su tamsa, kurią išsklaidė tik keletas žvakių prašmatniose žvakidėse.

Kardinolas prabilo, tačiau Tonijus girdėjo jo balsą tarytum sklindantį kažkur iš tolo ir nesuprato žodžių prasmės: ausyse skambėjo tik jo paties širdies dūžiai. Vaikinas suvokė tik pusę Kalvino kalbos: kardinolas kažką kalbėjo apie dainavimą, apie dainos galią. Rodos, jis norėjo, kad Tonijus padainuotų.

Tonijus atsisėdo prie instrumento bei palietė klavišus. Garsai skambėjo tiksliai ir labai švelniai, jis nudžiugo, kad instrumentas puikiai suderintas. Tonijus pradėjo ariją, vieną iš gražiausių bei liūdniausių Gvido kūrinių, meilės meditaciją iš serenados, dar nė sykio neatliktos viešai. Ši daina jam patiko labiau už dainuotąją Neapolyje, labiau už virtuoziškus kūrinius, kuriuos Gvidas jam rašė pastaruoju metu. Nežinomo poeto žodžiuose, tame mylimosios ilgesyje, atsispindėjo dvasingumo ilgesys; Tonijų šie žodžiai išties žavėjo.

Dainuodamas jis tik kartą pakėlė akis. Ir pamatė kardinolo veidą — keistą, tarsi nukaltą jo tobulumą, atgaivintą netikėtai kilusio jausmo, kuris ir pavertė šį žmogų tokiu pastebimu, patraukiančiu dėmesį, kad ir kur jis pasirodytų. Jo eminencija nepratarė nė žodžio, bet aiškiai jautė pasitenkinimą, ir Tonijus suprato, jog kaip įmanydamas stengiasi atlikti ariją maksimaliai gerai. Juodu su šiuo žmogumi buvo dviese, jo miegamajame, ir Tonijus jam grojo. Ir tuomet sąmonėje šmėkštelėjo kažkoks prisiminimas, o gal tiesiog bemaž užmirštas palaimos pojūtis.

Baigęs groti jis susimąstė apie tai, ką galėtų sudainuoti, kad suteiktų kardinolui kuo didesnį malonumą. Staiga jo eminencija pastatė priešais vaikiną brangakmeniais inkrustuotą taurę burgundiško vyno, ir Tonijus suprato, jog čia nėra netgi tarnų ir juodu vieni, visiškai vieni.

— Mano pone, leiskite man...

Jis atsistojo patarnauti matydamas, kad kardinolas nori užpildyti savo taurę. Bet tą akimirką Kalvinas sugriebęs jį prisitraukė, juodu prisispaudė vienas prie kito, ir Tonijus išgirdo, kaip plaka kardinolo širdis.

Vaikiną apėmė keistas sumišimas. Jis jautė šito vyro jėgą, slypinčią po juodu chalatu, girdėjo kimų jo alsavimą bei pajuto, kokią kančią kardinolas patyrė jį paleidęs.

Paskui Tonijus, rodos, atsitraukė atatupstas. O kardinolas stovėjo prie lango žvelgdamas į tolimus žiburius. Priešakyje išryškėjo artimiausios kalvos kontūrai, maži langeliai, smailūs stogai, smingantys į blyškų dangų.

Neviltis. Neviltis. Ir kartu stiprus triumfo pojūtis, bemaž svaiginantis draudžiamo vaisiaus dvelksmas, lyg ore pasklidus kvepalams. Bet kai kardinolas vėl atsisuko į jį, buvo akivaizdu, kad jis pasiryžo. Kalvinas apglėbė Tonijaus kaklą delnais ir švelniai perbraukė nykščiais nuo smakro žemyn, o paskui pusiau pašnibždomis paprašė vaikino nusivilkti drabužius.

Šie žodžiai nuskambėjo taip maloniai, taip paprastai! Taip, vieninteliame Kalvino prisilietime, rodos, slypėjo jėga, galinti pavergti Tonijų, priversti paklusti.

Bet jis tik atšlijo. Minčių knibždėlynas atvėsino bundantį geismą, stipresnį net už maloningą kardinolo įsakymą. Jis negalėjo žiūrėti į Kalviną ir maldaujamai paprašė leidimo išeiti.

Jo eminencija sudvejojo. O paskui pasakė taip nuoširdžiai, taip švelniai:

— Turi man atleisti, Markai Antonijau. Taip, taip, žinoma, tau reikia išeiti.

Tad kas gi liko? Jausmas, kad, tiesą sakant, pats Tonijus to troško, kad jis paskatino šiuos įvykius ir kažin kokiu nepaaiškinamu būdu suklaidino šį žmogų.

O dabar stovėdamas prie kardinolo durų, virpantis, tarytum nuplaktas piktų Gvido žodžių, jis galvojo: „Dėl tavęs, Gvidai. Aš taip elgiuosi dėl tavęs.“ Dėl maestro jis visuomet nugalėdavo bauginančius dalykus ir išmoko ištverti tai, kas bent kiek jį žemino.

Bet čia! Čia buvo visai kas kita, nors Gvidas iki galo nesuvokė šito skirtumo. Gvidas tiesiog nesuprato, ką daro, siųsdamas Tonijų čionai!

Tačiau Tonijus suprato. Ir netikėtai suvokė jautęs potraukį kardinolui nuo pat pirmos akimirkos, kai jį pamatė. Troško jo taip, kaip netroško nieko kito, gaubiamas Gvido meilės šilumos bei saugumo. Bet kardinolas buvo tikras vyras ir galingas žmogus. Taip, jis buvo vyras. Ir Tonijui atrodė, jog į štai šį, dabar paskirtą, pasimatymą jis ėjo labai ilgą laiką.

Durys pajudėjo, kai jis pasibeldė. Pasirodo, buvo neužrakintos.

Pasigirdo kardinolo balsas.

— Įeikite.

Kardinolas sėdėjo pasilenkęs prie rašomojo stalo. Kambaryje niekas nepasikeitė, tik atsirado maža senovinė aliejinė lempa. Priešais jo eminenciją gulėjo knyga išdailintomis raidėmis. Mažos figūrėlės vaizdavo didžiąsias raides; jos žvilgėjo, kai virpanti jo ranka versdavo puslapį.

— Ak, tik pamanykit, — ištarė jis šypsodamasis, kai pamatė Tonijų, — rašto kalba priklauso tiems, kurie prisiima naštą ją išsaugoti. Mane amžiams pakerėjo žinių perteikimo forma, sukurta ne gamtos, o žmonių — tokių kaip mes.

Jis dabar vilkėjo ne laisvą juodą chalatą, o tamsiai raudoną sutaną. Ant krūtinės kybojo sidabrinis kryžius, veide atsispindėjo toks įdomus sumišimo ir įgimto gyvumo mišinys, jog Tonijus ilgą laiką tiesiog žiūrėjo į kardinolą nieko nesakydamas.

— Mano brangus Markai Antonijau, — ištarė kardinolas šiek tiek nustebęs, jo lūpas vėl ištempė šypsena, — kodėl tu sugrįžai? Juk leidau tau suprasti, jog turi teisę išeiti.

— Ar turėjau aš tokią teisę, pone? — paklausė Tonijus.

Jis virpėjo. Jautėsi labai keistai, drebėdamas ir to neparodydamas, tiesiog jusdamas viduje įkalintus panikos signalus. Vaikinas prisiartino prie stalo. Pasižiūrėjo į lotyniškas frazes, daugybę mažų padarėlių, pasiklydusių schemiškoje netvarkoje, gyvenančių ir mirštančių tarp skaisčiai raudonų, purpurinių bei auksinių užraitymų.

Kardinolas ištiesė jam delną.

Tonijus palinko prie jo rankos ir, vos prisilietus šiems pirštams, aiškiai pajuto susijaudinimą, nors, kaip ir anksčiau, mėgino jį nugalėti. „Laisvas!“ — karčiai pagalvojo. Netgi dabar būtų pabėgęs bei pasislėpęs Gvido glėbyje — jei tik būtų galėjęs. Atrodė, tarytum griūva kažkas, ką taip ilgai saugojo. Bet jis nepajudėjo. Žvelgė žemyn, Kalvinui į veidą. Norėjosi paliesti glotnius vokus, bespalves lūpas...

Tačiau ir patį kardinolą griaužė nerimas. Bet draskomas aistros atstumti Tonijaus jis negalėjo.

— Aš, — sumurmėjo tarsi kalbėdamasis pats su savimi, — nepatyręs mokytojas kūniškų nuodėmių srityje. — Jo žodžiuose nesijautė nė krislelio išdidumo. — Tu privertei mane susigėsti ir buvai teisus. Tad kodėl sugrįžai?

— Mano pone, nejaugi mes pateksime į pragarą dėl keleto glamonių? Nejaugi tokia Dievo valia? — paklausė Tonijus.

— Tu esi velnias angelo veidu, — pratarė kardinolas šiek tiek atšlydamas, bet Tonijus išgirdo, kad jo kvėpavimas tapo sunkus ir nelygus, pajuto jo širdyje vykstančią vidinę kovą.

— Nejaugi išties, mano pone? — Tonijus lėtai priklaupė ant vieno kelio ir pažvelgė kardinolui į akis.

Šis vyras turėjo įstabų, tobulai proporcingą veidą, ryškių bruožų, traukiantį vyrišku grubumu.

— Mano pone, — sušnibždėjo Tonijus, — nuo to laiko, kai man tiek daug buvo išpjauta, aš ėmiau dažnai galvoti, jog kūnas — visa ko motina.

Kardinolui nepavyko sutramdyti sumišimo, apėmusio po šių žodžių. Ir pats Tonijus nutilo, nustebintas išsprūdusio prisipažinimo. Kas šiame žmoguje pažadindavo norą viską išsipasakoti?

Kardinolas vis dar nenuleido nuo vaikino įdėmaus žvilgsnio, tarsi ragindamas jį suprasti. Ir Tonijų persmelkė mintis: tasai žmogus buvo visiškai tyras, iš tiesų tyras ir jam būtinai reikėjo vadovo.

— Aš jau pakankamai nusidėjau už mus abu, — ištarė kardinolas, bet ne itin tvirtu balsu. — O dabar tu turi išeiti ir leisti man laimėti savo mūšį, vardan Dievo bei vardan savęs paties.

— Bet jeigu jūs pralaimėsite, pone, kas tuomet?

— Ak, ne! — maldaujamai šūktelėjo kardinolas, dar tvirčiau apkabindamas ir prisitraukdamas Tonijų.

— Mano pone, — neatlyžo Tonijus, — tegul Dievas man atleidžia, jei esu neteisus, bet argi tiesa nėra ta, jog nuodėmė jau įvyko? Argi mes nesame prakeikti už aistrą vienas kitam? Juk jūs nepasikvietėte nuodėmklausio, aš irgi ne, ir jeigu mums lemta dabar numirti, mes sudegsime pragare taip, lyg jau būtume atlikę šį veiksmą. Tačiau jeigu taip, mano pone, leiskite jums suteikti bent mažą dalelytę rojaus, kol tai dar įmanoma.

Jis palietė lūpomis kardinolo veidą. Ir kai Kalvinas atsistojęs ištiesė rankas, Tonijų vėl sukrėtė nauji pojūčiai, dar nepažįstamo kūno tvirtumas.

Nuo geismo sukosi galva, linko kojos. Jeigu tik reikėtų, dabar pats būtų maldavęs artumo.

Jį uždegė šito vyro ugnis.

Rodos, jis pats nusivedė kardinolą prie lovos. Pastatė šalia žvakidę ir užgesino visas žvakes, išskyrus vieną. Svajingai žvelgdamas į blausią jos liepsnelę ir į savo šešėlį ant sienos, pajuto, kaip kardinolo pirštai pradėjo vaduoti jį iš drabužių.

Norėjosi, kad viskas vyktų lėtai, todėl nepadėjo kardinolui. Vaikinas žvelgė į geismo esmę jusdamas, kaip atslūgsta šokas. Tarytum iš šalies Tonijus stebėjo ant grindų krintančius drabužius ir jautė, kaip kardinolas žvilgsniu jį apčiupinėja. O paskui išgirdo jį sušnibždant:

— To pakaks.

— Mano pone, — ištarė Tonijus, uždedamas ranką ant to kietumo, tos galios. — Aš degte degu. Leiskite man suteikti jums malonumą, nes kitaip išprotėsiu.

Jis prigludo prie kardinolo lūpų, nusistebėjo tyru jų minkštumu, o paskui, dar labiau apstulbintas, pasidavė nerangiai jo rankų jėgai. Kardinolas glostė jam plaukus tarp kojų, užčiuopęs perbraukė delnu per randus, krūptelėjo nepajėgdamas nuslopinti aistros. Kalvinas suvaitojo kartu su Tonijumi, nes negyvi randai ūmai atgijo, atsiliepė staigiai sutirtėdami. Išrietęs nugarą Tonijus pajuto, kaip kardinolo burna palietė įsitempusį penį.

— Ne, pone, prašau jūsų...

Apsiblaususiu žvilgsniu, tarytum nuo stipraus skausmo virpant lūpomis, Tonijus atšoko ir atsiklaupęs prie lovos krašto sušnibždėjo:

— Mano pone, leiskite man jį pamatyti. Leiskite man, prašau!

Jam atrodė, jog kardinolas pusiau praradęs sąmonę. Jis ištiesė rankas, tarsi padaręs kažkokį atradimą, o Tonijus palengva nuvilko tamsiai raudoną sutaną.

Ir išvydo šaknį, slepiančią tą pačią jėgą, apskritą ir kietą, tarsi medinę. Tonijui užgniaužė kvapą, jis suėmė delnais sunkų šilko švelnumo kapšelį. Jo lengvumas ir kartu sunkumas, viduje slypinčios galios trapumas atrodė antgamtiškas. Pasilenkęs Tonijus pamėgino suimti į burną jį visą, paragauti šio minkšto plaukuoto kūno, pajusti jo sūrumą, stiprų aromatą bei skleidžiamą kaitrą. Paskui atsitiesė ir paėmė į burną patį organą.

Kai Tonijus pradėjo įnirtingai jį čiulpti glamonėdamas dantimis, penis pasiekė tolimąją jo burnos sienelę, ir tuomet tarp jo kojų įvyko pirmas galingas sprogimas: matyt, jo paties organas įgijo galimybę atlikti lengvas frikcijas.

Tonijus jau negalėjo sustoti. Aistra pradėjo vėl kilti bemaž tą pačią akimirką, kai pasiekė viršūnę. Jis tarytum stengėsi praryti tą grubų, tvirtą daiktą tuo pat metu ranka spausdamas minkštą kapšelio sunkumą, kartu ir įtempto, ir švelnaus. Ir vėl užkopęs į neišvengiamą viršūnę atsistojo, išsitempė, prisispaudė prie kardinolo, kad savuoju nuogumu pajustų jo nuogumą, ir jam nerūpėjo, ar visas pasaulis išgirs prislopintą jo riksmą, ar ne. Kardinolas raitėsi, spaudėsi prie jo, beprotiškai jo geisdamas ir kartu būdamas toks nekaltas, tarytum visiškai nežinojo, ką daryti, tarsi tegalėjo tik vykdyti Tonijaus įsakymus.

Tonijus išsitiesė ant lovos, ištiesė į jį ranką, lyg Kalvinas būtų apsiaustas, kuriuo norėtų apsigaubti, ir praskyrė kojas.

Vaikinas jautė, kaip kardinolas bučiuoja nuogą jo nugarą, glamonėja sėdmenis, ir pats ranka nukreipė įnagį, parodė, kur šis turi įsismelkti.

Pervėrė skausmas, bet kartu užliejo nesuvaldoma, nuostabi galia, sulig pirmuoju dūriu išplėšusi laukinę dejonę, o paskui visas kūnas ėmė judėti tuo pačiu ritmu ir pasitenkinimas ratilais sklido kartu su kiekvienu smūgiu, o jis grieždamas dantimis davė patį šventvagiškiausią sutikimą.

Kai po paskutinės skausmingų stūmių serijos kardinolas baigė, jis taip suriko, lyg būtų ilgai kentėjęs ir daugiau nebegalėtų ištverti. Jis atsiplėšė nuo Tonijaus, bet nepaleido jo iš rankų, tarsi baimindamasis, jog kažin kokia jėga gali juodu atskirti.

Tonijus nubudo turbūt maždaug po valandos. Akimirksnį negalėjo suprasti, kur esąs. O paskui sumetė, kad Kalvinas stovi prie lovos nusisukęs nuo atviro lango, už kurio atsivėrė žvaigždėtas dangus, ir žvelgia į jį iš viršaus į apačią.

Kardinolas kažką kalbėjo. Paskui uždėjo ranką Tonijui ant peties ir pamatęs atmerktas jo akis palietė skruostą.

— Nejaugi Viešpats galėjo prakeikti mane už šią ekstazę? — atsiduso jis. — Kokią pamoką aš išmokau?

Tas pats stulbinantis tyrumas. Ir tas pats vaikiškas akių gyvumas visuomet didingame veide glotniais vokais bei šiek tiek nuleistais burnos kampučiais.

— Aš jau seniai buvau už tai prakeiktas, — sušnibždėjo Tonijus ir pajuto, kaip grimzta į miegą.

Kai vėl nubudo, rausvą dangų jau buvo išmarginę auksiniai debesėliai. Kažkur tolumoje gageno žąsys, mūkė karvės. O kai užgiedojo gaidys, šiltas oras tarsi perskėlė kambarį perpus, ir brokatas bei ornamentai, tarpūs, lyg dulkėtų skrynių turinys sandėliuke, pradėjo irti. Pirmuose į kilimą įsmigusiuose saulės spinduliuose sukosi dulkių dalelės, ir kiekvienas šilto vėjo dvelktelėjimas atnešdavo šviežiai suartos žemės aromatą. Tasai kvapas, be galo tyras bei grynas, maišėsi su smilkalų ir vaško aromatais.

Tonijus staigiai pašoko. Negalėjo suprasti, kodėl kardinolas iki šiol neliepė jam išeiti. Tokį elgesį palaikė neįtikėtinu maloningumu. Jo eminencija per miegus vis dar tiesė ranką link šilto įdubimo ant paklodės, kur ką tik gulėjo Tonijus.

Vaikinas tyliai apsirengė ir pilkais apytamsiais koridoriais nusileido į savo kambarius.

Įėjęs į Gvido miegamąjį pamatė šį pasidėjusį galvą ant sulenktos rankos bei užmigusį tiesiog prie rašomojo stalo. Šalia stovėjo seniai sudegusi žvakė.

Tonijus ilgai žiūrėjo į mokytoją — į palenktą galvą, tankias garbanas. O paskui palietė petį. Gvidas krūptelėjo nubusdamas ir pamažu, nerangiai nukėblino link lovos. Tyliai įėjo senasis Ninas, nuavė maestro batus bei užklojo antklode.

Tonijus, dar truputėlį pastovėjęs šalia mokytojo, apsisukęs nuėjo į savo kambarius.

Jis užsimerkė ir vaizduotėje išvydo save, glamonėjantį kardinolą, prispaudžiantį veidą prie jo lieso, nelankstaus kūno, jaučiantį jo virpulį. Lūpos vėl prasivėrė prisiminus, kas įvyko, ir, nebepajėgdamas to iškęsti, jis pradėjo žingsniuoti po kambarį pirmyn bei atgal.

Pagautas šio ritmo įniko vaikštinėti ratais, o paskui atlapojo langą ir persisvėrė per atbrailą norėdamas įtraukti gaivaus oro. Apačioje kibirkščiavo idealiai apskritos formos fontanas. Iš viršaus krintančio vandens reginys užbūrė jį anksčiau, nei suvokė nė negirdįs vandens pliuškenimo.

Tarp jo su Gvidu niekada nieko panašaus nebus.

Ir Gvidas, be abejo, tą žinojo. Tuomet kodėl jis šitaip pasielgė? Jisai, Tonijus, gyveno užrakintame kambaryje su savo mylimuoju, o Gvidas jį išleido, Gvidas atrakino duris. Ir išsyk visas švelnus tos meilės sudėtingumas, visas grubokas švelnumas išblėso Tonijaus akyse, apleido jį nepalikęs nė prieskonio burnoje. Netikėtai pajuto nebegalįs savyje sužadinti apie ją jokių prisiminimų, kurie jį nuramintų bei padrąsintų. Ankstesnioji aistra dabar atrodė lyg tolima praeitis. Jį pernelyg nudegino kardinolo ugnis.

Roma jam panėšėjo veikiau ne į miestą, o į idėją. Tonijus atsiklaupė ir kakta palietė palangę.

„Kokią pamoką aš išmokau“? — klausė savęs kardinolas. Tačiau Tonijus žinojo, kokią pamoką išmoko jis. Jis buvo tikras, jog praranda Gvidą. Ilgėdamasis kardinolo, triuškinančios jo aistros, suprato padarysiąs viską, kad tik Gvidas to nesužinotų. Šio sprendimo genialumą sudarė siekis prarandant Gvidą vėl jį atrasti ir visiems laikams iš naujo sulaikyti glėbyje. 6

Vos atsisėdus kambario viduryje jį apėmė snaudulys. Čia tvyrojo ypatingas aromatas, o apšvietimas priminė kitą, kur kas mažesnę patalpą, irgi pilną audinių bei bižuterijos, kurioje kadaise lankėsi ir, beje, vienas.

Bet jis neleido sau to prisiminti. Tai buvo nesvarbu. Svarbiausia — užbaigti, kas pradėta.

Toji moteris kažko iš jo tikėjosi ir aiškiai ketino padėti. Jos tarnaitės lyg juodos paukštytės sutūpė kambario pakraščiuose. Mažos tamsios jų rankutės be paliovos judėjo: rinko gumelių, siūlų galelius, tempė perukus ant medinių galvų. Nejaugi ji mano, kad jis tiesiog čia nusivilks vyrišką kostiumą ir išties į ją rankas lyg į savo auklę?

Jis pasirėmė alkūne ūmai užsižiūrėjęs į savo atvaizdą tamsiame veidrodyje. Nepriklausomai nuo galvoje ūžiančių minčių, savas veidas jam paprastai atrodydavo neperžvelgiamas. Tarytum užaugusi stangri moteriška oda būtų paslėpusi emocijas ir pavertusi jį amžinai jaunu.

„Tačiau kaip aš varstysiuosi šį korsetą, — svarstė jis, — kaip segsiuosi sijonus? Gal parnešti juos į kardinolo rūmus ir atiduoti tam bedančiui seniui, kuris net paleidęs į pasaulį dešimtį vaikučių ankštoje nuošalios gatvytės lūšnelėje nieko neišmano apie moteriškus drabužius?“

Kambaryje buvo karšta, už uždarų langinių skambėjo ir ūžė Roma, nuostabų šilko sijoną išmargino šviesos juostos.

Atrodo, siuvėja pajuto jo abejones. Pliaukštelėjo delnais atkreipdama dėmesį ir išsiuntė visas padėjėjas iš kambario.

— Senjore, — siuvėja pasilenkė ir ištiesė rankas prie jo apsiausto. Jis pajuto, kaip išnyko drabužio svoris. — Aš rengiau pačius garsiausius pasaulio dainininkus. Aš ne šiaip siuvu kostiumus! Aš kuriu iliuzijas! Leiskite man parodyti jums savo meną, senjore. Kai dar sykį pažvelgsite į veidrodį, nepatikėsite savo akimis. Ak, jūs toks dailus, senjore! Jūs tas, apie kurį aš svajoju siūdama.

Tonijus tik abejingai nusijuokė.

Jis atsistojo apstulbindamas moterį aukštu savo ūgiu ir šypsodamasis pažvelgė iš viršaus apačion į rusvą raukšlėtą veidą. Jos akys panėšėjo į du mažus slyvos kauliukus, ką tik ištrauktus iš burnos bei dar blizgančius nuo drėgmės.

Siuvėja nuvilko jo surdutą ir bemaž susižavėjusi padėjo į šalį glostinėdama audinį kaip pardavėjas, giriantis vertingą prekę. Tačiau meiliausius gestus pataupė daiktams, kuriais ketino jį apvilkti.

— Bridžius irgi nusimaukite, senjore. Būtinai reikia, — ji raminamai mostelėjo ranka jusdama jo dvejonę. — Nesidrovėkite manęs. Šiuo atžvilgiu jauskitės taip, lyg būčiau jūsų motina. Matote, norėdamas elgtis kaip moteris, jūs turite ir pasijusti moterimi po visais šitais drabužiais.

— O gal kentauru, senjora? — tyliai paklausė jis. — Pasirengusiu kiekvienu momentu sutrypti nėrinius bei raukčius ir sukelti siaubą švelnioms mergelėms pirmoje eilėje.

Moteris nusijuokė.

— Turite aštrų liežuvį, senjore, — pakomentavo numaudama kojines bei nuaudama batus.

Jis lėtai atsiduso primerkdamas akis.

Ir sustingo kambario viduryje jusdamas savo kūno nuogumą, tarsi patalpos oras, nors ir šiltas, dvelktų į jį šalčiu. Siuvėja prisiartinusi paglostė jo odą taip pat, kaip glostė audinį, akivaizdžiai žavėdamasi jos glotnumu. Paskui užsegė jam drobinį apatinį sijoną plačiais krinolinais ir užrišo juosteles už nugaros. Papureno krinolinus bei užmetė ant viršaus plonytį pavilkinį. Paskui atėjo prašmatnaus smulkiomis rožinėmis gėlytėmis išmarginto alyvinio šilko sijono eilė. Puiku, puiku! O viršuje — gausiai nėriniuota palaidinė, kurią ji vikriai susagstė priekyje iki pat apačios.

Dabar jos judesiai sulėtėjo. Ji, rodos, suprato, jog korseto matavimasis — lemtingas etapas. Juk svarbiausia, kad šis tiktų per pečius. Tamsiai alyvines korseto rankoves puošė krintančios mezginių kaskados. Siuvėja išskleidė drabužį priešais Tonijų ir, kai šis įkišo į rankoves rankas, pradėjo varstyti, visų pirma suverždama juosmenį.

— Ak, bet jus išties pasiuntė Viešpats atsiliepdamas į mano maldas, — ištarė ji susegdama kilpelę.

Tonijus pajuto į korsetą įsiūtas banginio ūsų plokšteles. Jos sukaustė kūną, bet kartu išliko vėsios ir stangrios. O kai siuvėja ėmė vis stipriau bei stipriau veržti korsetą, jis patyrė keistą jausmą, bemaž malonumą, tarsi šis apdaras jį prilaikytų, suteiktų jam tvirtumo, suformuotų.

Akimirksniui jos rankos stabtelėjo ant apnuoginto jo kaklo, glotnios odos, besileidžiančios link gilios nėriniuotos iškirptės, kuri horizontalia juosta kirto krūtinę. Paskui nepaprastai konfidencialiai šnipštelėjo:

— Leiskite, senjore...

Ir skubiai šmurkštelėjusi grubiomis šiltomis rankomis po audiniu, kurį ką tik užveržė, kilstelėjo odą bei vikriai suteikė jai tam tikrą formą, tad nuleidęs akis jis pamatė ten švelnų pakilimą ir ankštą griovelį, moteriškos krūtinės iliuziją.

Seilės burnoje apkarto. Jis nežiūrėjo į veidrodį. Stovėjo nejudėdamas bei buku žvilgsniu spoksojo į šalį. Moteris pataisė pasipūtusį violetinį sijoną ir suglostė korsetą, o paskui pasiūlė jam atsisėsti. Jis įsistebeilijo į savo rankas.

— Senjore, jūsų veido nė nereikia grimuoti, — pratarė ji. — Ak, atsirastų moterų, pasirengusių jus nužudyti už tokias blakstienas ir plaukus! Kokie puikūs jūsų plaukai!

Vis dėlto siuvėja šukomis juos subraukė atgal, sulygino, o tada uždėjo ant galvos peruką. Ne itin didelį, baltutėlį, nusagstytą mažais perliukais, suimtą ties kaklu ir krintantį ant nugaros minkštomis garbanomis. Apglėbusi kaklą po plaukais ji atsuko Tonijų į save taip, kad jo veidas nežymiai palietė putlias moters krūtis.

— Tik truputėlis dažų, senjore. Juodoji magija, — nusijuokė ji, — akims.

— Aš galiu ir pats, — jis pamėgino paimti iš jos teptuką.

— Senjore, jūs mane baudžiate. Aš noriu šį darbą atlikti pati, — paerzino siuvėja bei nusijuokė kimiu senutės juoku. — Ne, ne, kol kas nežiūrėkite į veidrodį, — perspėjo ištiesusi rankas, lyg jis ketintų pabėgti.

Moteris pasilenkusi palietė akis įgudusiu judesiu, kas jam pačiam, aišku, nebūtų pavykę. Blakstienas padengė plonytis dažų sluoksnis, paskui ji suglostė bei paryškino antakius.

— Tarsi auksu siuvinėčiau leliją! — sukikeno, palingavo galvą ir staiga netikėtai, tarsi nesusilaikiusi, pabučiavo jį į abu skruostus.

Tonijus palenkęs galvą į šoną susimąstė: „Kai iš čia išeisiu, tarnui teks nešti mano špagą. O juk jis toks avigalvis. Man apskritai susidaro įspūdis, jog kardinolas linkęs suburti aplink save gryniausius puspročius. O gal ir aš esu toks pat pusprotis.“ Jis ranka prisidengė akis nugrimzdamas į liūdnas mintis. Tuo metu siuvėja atvėrė langines, ir šilta saulės šviesa užliejo kambarį. Tonijus pajuto šviesą anksčiau, nei ją pamatė, o moteris pratarė:

— Mielas vaikeli, — ir suspaudė rankomis jo pečius.

„Vėl šitie žodžiai“, — pagalvojo jis susierzinęs.

— Atsistokite ir pasižiūrėkite į veidrodį. Argi aš neištesėjau pažado? — sukuždėjo ji. — Jūs — įsikūnijusi tobulybė. Vyrai kris po jūsų kojomis.

Tonijus stovėjo ir žiūrėjo. Tylėdamas.

Jis nesuprato, kokią būtybę regi priešais save. Ar ji graži? Taip, ji buvo graži. Ir nekalta, visiškai nekalta. Didelės tamsios akys žvelgė į jį griežtai, tarsi kaltindamos nedoromis mintimis. Ties juosmeniu siauras korsetas kilo kreminės spalvos raukčių bei kaspinų eilėmis iki baltos glotnios odos, sudarančios puikiausią moteriškų krūtų iliuziją. Domenikas sprogtų iš pavydo!

O peruko dėka veidas tapo trapus bei smulkus, paversdamas jo bruožus naivios jaunos mergaitės bruožais. Balti plaukai kilo nuo lygaus užlanko ant kaktos ir garbanomis krito ant žvilgančio ilgų purių rankovių šilko.

Moteris abiem rankom jį apgręžusi pasistiebė, tarsi norėdama įžiūrėti reikšmingą detalę, o paskui pamerkusi pirštą į raudonų dažų indelį perbraukė jam per lūpas.

— Ak! — ji žengtelėjo atgal gėrėdamasi rezultatu. — O dabar duokite man koją, — paprašė atsisėsdama ir užversdama šiugždančius sijonus.

Jis padėjo koją jai ant kelių. Jinai suraitė kojinę bei pradėjo mauti kildama aukštyn, aukštyn, kol sutvirtino raiščiu prie kelio.

— Taip, viskas ir viduje, ir išorėje turi būti tobula, — ištarė, tarytum primindama pati sau. Ji laikė baltus odinius batelius taip, lyg būtų pristigus oro.

— Senjore! — moteris prisimerkė. — Prisiekiu Dievu, jūs įstengtumėte apgauti net mane!

Ir toliau žiūrėjo į jį taip, lyg nenorėtų, kad jis pajudėtų.

— Pamenate, ką jums sakiau, — pratarė, kai jis priėjo prie kablio, ant kurio kybojo jo surdutas. — Judėkite pamažu, visai ne taip, kaip juda moterys, nes jeigu jūs nenustygsite vietoje, kaip kad elgiasi moteriškės, iliuzija išsisklaidys. Judėkite netgi lėčiau, nei žmonės paprastai juda, ir laikykite rankas arčiau kūno.

Jis linktelėjo. Tonijus apie tai jau galvojo; negana to, stebėjo kiekvieną sutiktą moterį taip ilgai ir susikaupęs, jog rizikavo pasirodyti nemandagus.

— Bet ką jūs darote? — siuvėja priėjusi atitraukė jo rankas nuo senų drabužių.

Tuo metu jis išsitraukė durklą, kurį pamačiusi siuvėja sustojo.

Įsikišęs ledinį ginklą tiesiog tarp „krūtų“, Tonijus jai nusišypsojo.

Moteris staigiai apsisuko, ištraukusi iš vazos nedidelę rožę pakėlė ją prieš šviesą, pažvelgdama į plaukuotą kotuką, įmerktą stiklinėn kolbelėn, ir įbruko rožę jam už korsažo, šalia durklo rankenos, taigi matomas liko tik rožės žiedas.

Paskui glostydama jo pirštus užmovė žiedus su brangakmeniais ir pagaliau uždėjo jo pirštus ant tos mažutės, bet kvapnios bei puikios rožės.

— Pajuskite jos švelnumą, — sušnibždėjo moteris. — Štai koks jūs turite atrodyti. — Ir vėl šiurkščios jos lūpos palietė skruostą. Pamačiusi, kad jis nusišypsojo, ji prigludo prie jo lūpų. — Aš baigiu jus įsimylėti! — ištarė žemu krūtininiu balsu ir santūriai nusišypsojo, parodydama dailius smulkius dantis.

Karieta nuolat stabčiodama pamažu važiavo Via Veneto paskui procesiją. Naktį lijo, todėl važiuojamoji dalis virto purvynu. Pėsčiųjų minia lipo ant kulnų šnarpščiantiems bei galvas kratantiems nekantraujantiems arkliams.

Uždėjęs balta pirštine apmautą ranką ant apatinio langelio krašto, Tonijus nenuleido akių nuo atvirų kavinių ir staiga pabarškino į karietos stogą. Ir tuojau pat pajuto, kaip ši nerangiai, girgždėdama suka į kelkraštį.

Bedantis senas liokajus nušokęs ant žemės atidarė duris. Laikydamas rankose Tonijaus špagą, kaip kad šis įsakė, senukas nusekė „poniai“ įkandin per minią, lydinčią gražuolę santūriais, bet susižavėjusiais žvilgsniais iki pat kavinės durų, pro kurias toji įėjo.

Į dešinę nuo įėjimo, nors ir ne prie pat sienos, alkūnėmis pasirėmęs į stalą sėdėjo Gvidas. Priešais maestro stovėjo nepaliesta vyno taurė. Mokytojo akys buvo primerktos. Atrodė labai pavargęs. Bet apsunkęs veidas išliko nepaprastai jaunas, tarsi nuovargis būtų susilpninęs jo savikontrolę, o neviltis bei nerimas suteikę jo išorei natūralaus berniokiškumo.

Jis nė nepastebėjo šalimais pastatyto suolelio ir ne išsyk pamatė, kaip ten atsisėdo dama.

Paskui krūptelėjęs pasitempė. Turbūt pirmiausia išvydo violetinį šilką. Tonijus, nejudrus it lėlė, sėdėjo tarp pasipūtusių sijonų bei ramiai žvelgė į gatvę.

Oras buvo šiltas, švelnus ir kai lengvas šalikėlis slystelėjo jam nuo krūtų, Tonijus jo nepasitaisė. Į jį spoksojo visi. Kavinės darbas sutriko. Net berniukas padavėjas nežinojo, ar prieiti, ar nusilenkti, ar kažkaip įsigudrinti atlikti abu veiksmus, ir tik nerangiai vaikštinėjo aplinkui, laikydamas rankose padėklą. Pajutęs Gvido žvilgsnį, Tonijus lėtai palenkė galvą bei nusisuko. Todėl, kai vėl pakelė akis į mokytoją, žvelgė iš apačios į viršų.

Gvido veidas nustebino nepaprasta akių išraiška, keistu lūpų išlinkimu. Ir netikėtas suvokimas užplūdo it palaimos banga. Gvidas nesuprato, ką regi prieš save! Tada Tonijus paėmė vėduoklę, kaip mokė senoji moteris, ir išskleidė taip, tarsi šiuo judesiu atskleistų nuostabiausią paslaptį, o paskui, vėduokle prisidengęs lūpas, nuleido bei vėl pakėlė blakstienas. 7

Nugrimzdęs į savas mintis jis bemaž negirdėjo Gvido kalbų, mielo čiauškėjimo, būdingo mokytojui tomis retomis akimirkomis, kai jis kuo nors susižavėdavo. Tonijus leido maestro šnekas negirdomis, tik kartais mandagiai linktelėdavo.

Nepaisydami kaitros, juodu pasisamdė atvirą ekipažą ir važinėjo po miestą — žavinga senjora ir įsimylėjęs jos palydovas, kuriam ji nuolat priekaištavo dėl įžūlaus meilinimosi, bet galų gale maloningai atleisdavo. Juodu susikibę už parankių apėjo gal penketą bažnyčių, ir poniutė nuolat išskleisdavo savo skėtį, ilgesingai dūsaudama nuo karščio. Juodu dar su šviesa papietavo Via Condotti ir po privalomojo pasivaikščiojimo nuo vieno Corso galo iki kito sugrįžo namo.

Bet prieš grįždami užsuko pas siuvėją, senjorą Bjanką, ir pasiūlė jai padirbėti užkulisiuose, kol bus demonstruojama Gvido opera, kuri, kaip buvo nuspręsta, vadinsis „Achilas Skire“ ir bus sukurta pagal naująjį populiariojo Pjetro Metastazio libretą — poeto, kurio eiles Gvidas taip svajojo panaudoti.

— Tau bus tiesiog idealu, — kalbėjo Maestro. — Achilo motina nori jį apsaugoti nuo Trojos karo ir siunčia į Skiro salą perrengtą jauna mergina, vardu Pirą. Dalį operos tu vaidinsi Pirą. O paskui, vystantis siužetui, atsiskleis tikra tavo esybė, ir tu pasirodysi įkūnijęs Achilą auksiniais šarvais. Kaip matai, liksi vyru, kuris vaidina moterį!

— Taip, išties puiku! — sumurmėjo Tonijus šyptelėdamas.

Bet jis tarytum skrajojo kažkur toli, tik kartais sugrįždamas į realybę, galbūt tam, kad vėl pasinertų į malonius prisiminimus apie tai, kaip mėgavosi savo maskaradu, gaudė susižavėjusių vyrų žvilgsnius ir patyrė miglotą keršto jausmą, užgožusį visa, kas atrodė juokinga bei apgailėtina ir kartu beprotiška bei vaikiškai nekalta. Rankose jis laikė iš siuvėjos gautąją rožę. Pamerktas žiedas puikiai išsilaikė. Apsitaisęs patogesniais marškiniais bei bridžiais, užsikėlęs kojas ant priešais stovinčios kėdutės, Tonijus grubiai pašė rožės žiedlapius, stengdamasis ją praskleisti.

— Kaip matai, tu traukei visų žvilgsnius, mėginančius suprasti, kas esi...

— Gvidai, švento Karlo teatre sezonas jau prasidėjo Sario opera tokiu pat siužetu. Juk mudu drauge ją žiūrėjome, — tyliai pastebėjo Tonijus.

— Tiesa, bet juk tu neatkreipei ypatingo dėmesio į libretą, ar ne? Be to, aš gerokai jį pakeičiau. Turi išguiti tokias mintis iš galvos. Aš žinau, ko nori romiečiai. Į valias prisižiūrėjau. Jiems reikia tikslaus originalo atkartojimo, paįvairinto itin atsargiomis naujovėmis. Jie trokšta solidumo, prabangos ir tobulo atlikimo.

„O juk čia iššūkis, — galvojo Tonijus. — Štai kas čia.“ Tapti neatpažįstamu, pasislėpus po maskarado drabužiais ir stebėti, kaip jie apsikvailina atsargiai į jį dirsčiodami arba netgi atvirai kviesdami. „Įdomu, kada įvyko tasai posūkis, kada jisai tapo veikiau begėdiško įsikūnijimo kaltininku nei auka? Kada ankstesnis nesaugumo jausmas virto galios pojūčiu?“ Šito pasakyti jis negalėjo.

Jau gerokai po pietų Gvidas pakilo nuo krėslo, stovinčio prie lango, paimti iki vartų pristatyto laiško.

Paolas nuėjo gulti. Tonijus snūduriavo, laikydamas rankoje taurę vyno.

— Kas čia? — mieguistas paklausė pamatęs Gvidą sunkiai žnektelint savo vieton ir nušveičiant į šalį sulamdytą lapelį. Maestro veidas buvo neperžvelgiamas.

— Rudžerius pasamdė dar du kastratus. Jie turės pasirodyti kartu su tavimi, — pranešė Gvidas. Jis vėl atsistojo ir sustingo susikišęs rankas į atlasinio chalato kišenes. Atrodė užsigalvojęs. — Galėjo būti ir... blogiau.

— Kas jie?

— Vienas — Rubinas, senas dainininkas, puikus meistras, bet jo stilius jau pasenęs. Anksčiau romiečiai jį mėgo. Rubino tikrai neverta bijoti. Tačiau reikia melstis, kad jis neprarastų balso, — Gvidas susimąstė, tarsi nė nepastebėdamas Tonijaus.

— O kitas? — nesulaukęs tęsinio paklausė Tonijus.

— Betikinas, — atsakė Gvidas.

— Betikinas! — sukuždėjo Tonijus. Pastarąjį pažinojo visi. — Vienoje scenoje su Betikinu!

— Prisimink! — šiurkščiai pertraukė Gvidas. — Aš sakiau, jog galėjo būti ir blogiau. — Bet, atrodo, jo įsitikinimas čia pat ištirpo. Maestro, žengęs, kelis žingsnius, atsisuko. — Jis šaltas, valdingas, elgiasi lyg koks karalius, nors iš tiesų iškilo iš purvo, kaip ir mes visi... tiksliau, kaip kai kurie iš mūsų, — mokytojas ironiškai žvilgtelėjo į Tonijų. — Ir, be abejo, jis turi ne balsą, o ištisą orkestrą. Šnekama, esą jis kartais pritaria kitiems dainininkams, jei mano, jog šito reikia...

— Bet jis geras dainininkas, didis dainininkas, — negalėjo nurimti Tonijus. — Kaip tik šito ir reikia operai, ir tu tą žinai...

— Gvidas pažvelgė į vaikiną taip, lyg nežinotų, ką atsakyti. O paskui burbtelėjo:

— Romoje jis turi daugybę gerbėjų.

— Tu netiki manimi? — nusišypsojo Tonijus.

— Aš tikiu tik tavimi, — užsiplieskė Gvidas. — Bet ten bus dvi stovyklos — jo ir tavo.

— Vadinasi, aš privalau visus priblokšti, — pareiškė Tonijus, ryžtingai pakeldamas galvą. — Argi ne?

Gvidas ištiesė pečius. Ir žvelgdamas tiesiai priešais save patraukė per visą kambarį link rašomojo stalo.

Tonijus lėtai pakilo nuo krėslo. Tyliai nužingsniavo į mažą kambarėlį, kuris jam atstojo drabužinę, ir atsisėdęs prie tualetinio stalelio, apkrauto įvairiais indeliais bei buteliukais, įsistebeilijo į violetinę suknelę.

Šone stovėjo spintos, kur kybojo daugybė surdutų ir apsiaustų. Apie dešimt špagų žvilgėjo atviroje ginklinėje. Dar prieš akimirką buvęs auksinis dangus už lango dabar pasidarė balkšvai žydras.

Suknelė gulėjo ten, kur ją paliko, ant krėslo. Apatiniai sijonai susiglamžė, o šviesūs nėriniuoti raukčiai gerokai prasiskyrė šone, tarsi ne atsegti, o perplėšti, po jais žiojėjo juoda kiaurymė kieto korseto korpuso viduje.

Viena ranka pasirėmęs į staliuką, kitą ištiesė link šilkinio paviršiaus, rodos, švytinčio tamsoje.

Jis vaizduotėje regėjo, kaip suknelė apgaubia kūną, ir vėl pajuto neįprastą nuogumą viršum korsažo nėrinių bei sunkų sijonų siūbavimą. Prisiminė, kaip po kiekvieno naujo pažeminimo atsirasdavo begalinės valdžios, svaiginančios jėgos jausmas. Ką jam sakė Gvidas? Jog dabar jis laisvas, kad vyrai ir moterys gali tik pasvajoti apie tokią laisvę? Kardinolo glėbyje Tonijus pačiu dieviškiausiu būdu įsitikino šių žodžių tikrumu.

Vis dėlto jautėsi sutrikęs. Kaskart, nuplėšiant kitą drabužių sluoksnį, jį nukrėsdavo drebulys — nors ir trumpas. Ir dabar, žvelgdamas į šį apdarą, palaipsniui susiliejantį su tamsa, jis klausė savęs: „Ar įstengsiu po premjeros vėl pakilti kupinas jėgos?“ Tonijus mintyse išvydo venecijiečių užpildytas eiles, išgirdo aplinkui tą švelnų dialektą, panašų į kuždesį bei bučinių garsus, pamatė veidus, kupinus laukimo ir slepiamo siaubo. Visi tikisi kvapą gniaužiančio reginio: iškastruotas patricijus, išpustytas, išpuoštas bei išdažytas lyg Prancūzijos karalienė, ir dar turintis dievišką balsą. Ak!

Jis liovėsi fantazavęs.

„Betikinas. Taip, Betikinas. Kaip jis? Užmiršk sukneles, kaspinus, užmiršk į pietus skubančias venecijiečių karietas. Užmiršk visa tai. Dabar pagalvok apie Betikiną, pagalvok, ką tai reiškia.“

Anksčiau jis bijojo prastų dainininkų ir visų banalių nemalonumų, kurių šie gali pridaryti: priklijuoti prie dėklo kartoninį kalaviją, ir jo negalėsi ištraukti, įberti į vyną kokių nors miltelių, nuo kurių tau pasidarys bloga vos išėjus į sceną, pasodinti salėje savo šalininkus, už užmokestį tave nušvilpsiančius.

Tačiau Betikinas? Šaltas, išdidus, arogantiškas scenos princas, turintis neprilygstamą reputaciją ir tobulą balsą? Čia kilnus iššūkis, o ne žeminančios varžybos.

Savo charizma jis gali visiškai nustelbti Tonijų, nustumti į patį scenos pakraštį, iš kur jam teks pelnyti Betikino ką tik pakerėtos publikos dėmesį!

Jis krūptelėjo. Kaip giliai pasinėrė į vienas kitą vejančius apmąstymus! Tonijus sugriebė suknelę, tarsi trokšdamas priglusti prie paskutiniosios tamsoje dar matomos šviesiai violetinės spalvos skiautelės. Jis pakėlė ir prispaudė prie veido glotnų, vėsų šilką.

— Kada gi tu abejojai savo balsu? — sukuždėjo. — Kas tau atsitiko?

Šviesa išnyko. Lange pulsavo sodrus nakties mėlynumas. Staigiai atsistojęs, Tonijus išėjo iš savo apartamentų ir nužingsniavo koridoriais negalvodamas apie nieką, tik klausydamasis savo pakulnių kaukšėjimo į akmenines grindis.

— Tamsa, tamsa, — bemaž meiliai šnibždėjo. — Tavo dėka tampu nematomas, todėl nesijaučiu esąs nei vyras, nei moteris, nei kastratas — aš tiesiog gyvenu.

Prisiartinęs prie kardinolo kabineto durų, jis nė sekundės nedvejodamas pasibeldė ir įėjęs pamatė prie stalo sėdintį Kalviną.

Staiga šis menkai apšviestas kambarys, juosiamas knygų pilnų lentynų, priminė Tonijui visai kitą vietą. Ir jį apstulbino akimirksniu širdyje užgimusi meilė bei geismas, vos pamačius aistra suliepsnojusį jo eminencijos veidą. 8

Vasarai baigiantis, visiems pasidarė akivaizdu, jog galingasis kardinolas Kalvinas tapo Tonijaus Treskio globėju, kastrato iš Venecijos, užsispyrusio scenoje vadintis tikruoju vardu.

— Ak, Tonijus, — kalbėjo smalsuoliams grafienė, kuri vis dažniau lankėsi Romoje. — Jūs išgirsite, koks stiprus jo balsas: toks įspūdis, tarsi jis pakyla iki pat dangaus. Palūkėkite — tuomet patys įsitikinsite.

Tuo tarpu kardinolas laikė savo lakštingalą narvelyje ir neleido jai dainuoti už rūmų ribų. Taigi tik saujelė bičiulių skleidė legendas apie įstabų dainininko balsą.

Tačiau Gvidas pasuko kitu keliu.

Jei kas kviesdavo jį į koncertą, maestro būtinai pasiimdavo savųjų kūrinių natas. Ir jeigu gaudavo pasiūlymą atsisėsti prie klavišų, kartais grynai iš mandagumo, nedvejodamas sutikdavo.

Mafeo tapo nuolatiniu svečiu diletantų namuose, ir visi dabar kalbėjo apie jo klavesino kompozicijas, nepaprastai įtaigias, pravirkdančias klausytojus. Tokį poveikį darė netgi lengvesnieji jo kūriniai — plevenančios, kibirkščiuojančios, švytinčios sonatos, apsvaiginančios žmones tarsi šampanas.

Netrukus jam atsiuntė pakvietimą atvykėlis prancūzų markizas, paskui — anglų vikontas, be to, jį dažnai kviesdavosi į namus Romos kardinolai, rengiantys reguliarius koncertus, kartais net privačiuose savo teatruose, kuriems maestro buvo mandagiai, tačiau primygtinai prašomas kurti muziką.

Bet Gvidas elgėsi protingai. Jis neketino įsipareigoti, kol ruošė savo operą. Tačiau kiekvienu momentu iš natų pilno aplanko galėjo išsitraukti stulbinantį koncertą.

„Išties, sprendžiant iš šių trumpų kompozicijų, naujoji jo opera bus dieviška!“ — šnibždėjosi žmonės.

O Tonijus, jo mokinys, nepaisant to, jog visuomet, be išimčių, mandagiai atsisakydavo dainuoti, akį traukė savo grožiu, kiekvienu tobulu bruožu.

Toks buvo visuomeninis gyvenimas.

Bet namie Gvidas be paliovos dirbo ir vertė Tonijų mokytis dar įnirtingiau nei konservatorijoje, ypatingą dėmesį skiriant spartiems aukštiesiems glissando — Betikino pasididžiavimui. Po dviejų įtemptų valandų rytinių pratybų jis patikėdavo Tonijui tokias natas ir pasažus, kuriuos šis sugebėdavo atlikti tik kaip reikiant įsidainavęs. Šiose sferose Tonijus nesijautė itin tvirtai, tačiau pamokos suteikdavo jam saugumo jausmą, o ir Gvidas nuolatos primindavo, jog net jei jam ir nereiksią pasitelkti šių aukštų natų, jis turįs būti pasirengęs varžytis su Betikinu.

— Bet juk jam beveik keturiasdešimt, kaip jisai gali išdainuoti tokius garsus? — sykį paklausė Tonijus, žvelgdamas į naujus pratimus, dviem oktavomis aukštesnius nei paprastai.

— Jeigu jis gali, — atsakė Gvidas, — ir tu privalai. — Ir įteikęs Tonijui dar vieną ariją, kuri galėjo būti įtraukta į galutinį operos variantą, pasakė: — Įsivaizduok, kad esi ne čia, šiame kambaryje, su manimi. Tu stovi scenoje, tūkstančiai žmonių tavęs klausosi. Tu neturi teisės suklysti.

Tonijus paslapčiomis žavėjosi naująja muzika. Niekada gyvendamas Neapolyje jis nedrįso pareikšti Gvidui kritinių pastabų, bet žinojo, kad jo paties skonis buvo išlavintas dar gerokai prieš paliekant tėvo namus.

O juk dar tuomet buvo susipažinęs ne tik su Venecijos muzika. Jam teko girdėti ir daug neapolietiškų kūrinių, kurie irgi skambėdavo šiaurėje.

Jis suprato, jog Gvidas, išsivadavęs iš nuobodaus konservatorijos režimo bei nuolatinių buvusių savo mokinių poreikių, dabar stebino pats save. Ir atlikėjo meistriškumas, ir kūryba tobulėjo kiekvieną dieną, maestro mėgavosi jam pradėtu rodyti dėmesiu.

Baigę dienos pamokas, Gvidas su Tonijum jausdavosi visiškai laisvi. Ir jeigu Tonijus nenorėdavo lydėti mokytojo į įvairius vakarus bei koncertus, Gvidas nereikalaudavo.

Tonijus įtikinėjo save esąs laimingas. Tačiau iš tiesų taip nebuvo. Gvido nepriklausomybė jį trikdė. Grafienės dosnumo dėka maestro dabar rengėsi kur kas geriau negu Neapolyje ir beveik visuomet nešiojo peruką. Baltai įrėmintas jo veidas įstabiai pasikeisdavo, atrodydavo kilnesnis bei labiau oficialus, o neįprasti Gvido bruožai — stulbinamai didelės akys, plokščia, grubi nosis, taip dažnai jausmingai besišypsančios lūpos — paversdavo jį tikru traukos centru net perpildytame kambaryje. Tereikėdavo Tonijui pamatyti, kaip Gvidui ant rankos pakimba kokia nors moteris, kartkartėmis vis krūtimis prisispaudžianti prie maestro rankovės, ir jo viduje užkunkuliuodavo įniršis, kurį nukreipti galėdavo tik į save patį.

„Viskas keičiasi, — galvojo Tonijus. — Ir tu nieko negali padaryti. Esi toks pat sugedęs, ištroškęs garbės, kaip ir kiekvienas kitas, kuris tave tuo apkaltins, jei tik sumanysi papriekaištauti.“

Vis dėlto jis džiaugėsi kartais galėdamas pasprukti iš viešų susibūrimų. Dainuoti negalėjo, o nuolatiniai pašnekesiai jį išsekindavo. Tonijus karčiai galvodavo apie tai, jog Gvidas „atidavė“ jį kardinolui. Vis dar norėjosi pykti ant mokytojo. Kartais buvo linkęs apskritai dėl visko kaltinti Gvidą.

Bet vos prisiartinęs prie kardinolo rūmų vartų išsyk savo apmąstymus pamiršdavo.

Galvoje sukdavosi tik viena mintis: greičiau atsidurti kardinolo lovoje.

Kai jo eminencija neturėdavo svečių, judviejų pasimatymai prasidėdavo anksti. Tonijus visuomet patikrindavo, ar Paolas kietai įmigęs. Paskui prasmukdavo į kardinolo apartamentus apie save pranešdamas tik trumpu beldimu į duris ir tyliu atsakymu į klausimą „Kas ten?“

Kalvinas jo laukdavo degdamas aistra. Paprastai pirmiausia jis nurengdavo Tonijų. Kardinolas norėjo, kad šis elgtųsi kaip vaikas, ir pats grumdavosi su sagomis, raišteliais bei kabliukais, net jei šie jį siutindavo.

Sykį jis išgirdo, jog Tonijus kartais traukia į miestą vilkėdamas moterišką suknelę. Nė trupučio nenustebęs, kardinolas panoro pamatyti šį kostiumą, ir dabar Tonijus retsykiais atsinešdavo violetinę suknelę, išpuoštą balkšvais kaspinais, o jo eminencija, jei panorėdavo, vaikiną aprengdavo, jei panorėdavo, nurengdavo.

Kartais atrodydavo, kad kardinolą labiausiai jaudina Tonijaus oda. Nustūmęs marškinių audinį, jis tarsi ragaudavo odą liežuviu bei lūpomis.

Jo rankose Tonijus tapdavo toks pat nuolankus, koks kadaise jam buvo Domenikas. Švelniai šypsodamasis žiūrėdavo, kaip kardinolas nuplėšia visus balkšvus raukinukus, idant uždėtų ranką ant plokščios krūtinės, slypinčios po jais. Paskui grubiai sužnybęs Tonijui spenelius — šis vos užgniauždavo riksmą — bučiuodavo vaikiną, lyg atsiprašydamas, ir užvertęs sijonus subrukdavo savąjį ragą. Kiekvieną sykį bauginantis jo dydis sukeldavo stiprų skausmą, bet kardinolas uždengdavo Tonijaus burną savąja, lyg sakydamas: „Jeigu rėksi, rėk į mane.“

Kad ir ką darytų Kalvinas — ar taršytų Tonijui plaukus, ar bučiuotų blakstienas — visi jo veiksmai tryško džiaugsmu, įkarščiu, susižavėjimu.

Bet visai ne švelnios glamonės, ne bučiniai versdavo Tonijų liepsnoti aistra. Jį jaudino pats Kalvinas. Aistra užkunkuliuodavo, kai suspausdavo to vyro šlaunis, suimdavo burna jo šaknį, jusdavo, kaip kardinolas siunčia jam į burną savo sėklą, kartu ir aitrią, ir saldoką it grietinėlė. Kaip tik tokiais momentais jo kūną sukrėsdavo ekstazė.

Ne mažiau jaudindavo ir neišvengiamas išprievartavimas, kuriam kardinolas visuomet teikė pirmenybę: geležis, sunkiai įsiskverbianti jam tarp kojų.

Todėl jis iškęsdavo viską, pakerėtas minties, jog ne kas kitas, o šis žmogus visa tai daro; galvodavo: „Taip, čia kardinolas Kalvinas, Bažnyčios princas, jis artimas Šventajam Tėvui, jis posėdžiauja Šventojoje Kolegijoje, ir šiam galingam žmogui aš paklustu, jį aš glamonėju.“ Jo delnai ilgėdavosi tų sunkių sėklidžių, neapsakomai norėjosi vėl įkvėpti jų šilumos, paliesti minkštą plaukuotą apvalkalą ir švelniai suspausti, tarsi grasinant, bet tik tam, kad pajustų, kaip kardinolo organas pavirsta neįtikėtina, nuožmia ietimi.

Bet jis pradėjo suprasti, kad Kalvinui net švelnus žaidimas virsdavo savotiška išprievartavimo forma. Jis troško parblokšti Tonijų ant paklodės po savimi ir kartu geidė matyti Tonijų vaitojantį iš pasitenkinimo. Norėjo pavergti mylimąjį pasitenkinimu ne mažiau nei skausmu.

Paskui stebeilydamas stikliniu neregio žvilgsniu Tonijus gulėdavo šalia kardinolo apimtas malonaus silpnumo.

Tačiau jų santykiai tuo nesibaigdavo. Išsyk po pirmosios nakties prasidėjo ir šiek tiek kitoks bendravimas.

Pasimylėję juodu apsirengdavo. Kartais vakarieniaudavo. Kardinolo rūmų rūsiuose gulėjo daugybė įvairiausių puikiausios kokybės vynų. Kalvinas vaišindavo jais Tonijų. Paskui, pasikvietę senąjį Niną, nešina fakelu, traukdavo pasivaikščioti po sales.

Sustodavo prie mirguliuojančios fakelo šviesos nutviekstų statulų, kurios, jo paties prisipažinimu, ilgus metus kardinolui visai nepatiko. „Aš taip mylėjau šią mažą nimfą, — kalbėjo jis apie vieną romėnišką statulą. — Ji iškasta mano vilos sode įrenginėjat fontanus. O štai šis gobelenas prieš daugelį metų man atsiųstas iš Ispanijos.“

Nino fakelas dusliai ūžė ir skleidė visur prasiskverbiantį kvapą. Žvelgiant į pilkas kardinolo akis, liesą, bet šiltą, ranką bronzinės antikinės statulos fone Tonijų apimdavo ypatinga ramybė.

Jis eidavo paskui Kalviną į sodą, kur švelniai pliuškeno fontanai bei kvepėjo ką tik nupjauta žole.

Paskui, tarsi į šventyklą, juodu traukdavo į biblioteką, kur odiniai knygų viršeliai kilo pačion palubėn, net nelygi fakelo šviesa ten jų nepasiekdavo.

— Paskaityk man, Markai Antonijau, — sakydavo kardinolas, pasirinkdamas vieną iš mylimiausių savo poetų, Dantę arba Tašo.

Ir sėdėdavo pasidėjęs rankas ant poliruoto stalo paviršiaus, patylom judindamas lūpas, o Tonijus lėtai, žemu balsu jam skaitydavo.

Tonijų apimdavo malonus stingulys. Prieš daugelį metų, visai kitame gyvenime, pasitaikydavo valandų, kai užliūliuotas kalbos skambėjimo jis pasiklysdavo grakščiai perteiktų vaizdų bei idėjų visatoje. Ūmai jį užplūsdavo žodžiais neapsakomas švelnumas kardinolui; šioje karalijoje su Gvidu jam neteko lankytis.

Kartu Tonijus norėjo ir pats šiek tiek atsiskleisti. Jis buvo pakankamai protingas bei suprato, jog jo eminencija įžvelgia jame tik muzikantu išauklėtą gatvės berniūkštį, ir tegalėjo trokšti, jog taip ir būtų. Kalvino akyse kartais atsispindėdavo kančia, o dažnai netgi liūdesys. Kardinolas kankinosi dėl nuodėmingos savo aistros Tonijui. Šis žmogus maištavo pats prieš save.

Tonijus jautė, jog tam tikru požiūriu visus šiuos malonumus — poeziją, dailę, muziką bei karštligiškas sueitis — kardinolas laikė sielos priešais: pasaulietiniais bei kūniškais.

Sykį kardinolas paprašė:

— Papasakok man apie operą, Markai Antonijau. Pasakyk, kas joje gero? Kodėl žmonės ten eina?

Koks naivus jis atrodė tuo momentu! Tonijus nesusilaikęs šyptelėjo. Jam nereikėjo pasakoti apie tai, kaip ilgai Bažnyčia kovojo su teatru bei aktoriais, su bet kokia muzika, išskyrus bažnytinę, ir apie tai, jog ne kas kitas, o Bažnyčios baimė išleisti į sceną moteris sukūrė kastratus. Visa tai kardinolas ir pats žinojo.

— Kur slypi operos vertė? — prisimerkęs pašnibždom klausė Kalvinas.

„Aišku, — pagalvojo Tonijus. — Jis mano paėmęs į nelaisvę velnio emisarą, kuris, pats to nesuvokdamas, išsiplepės ir pasakys jam tiesą.“ Vaikinui teko susitvardyti, kad nepasirodytų įžūlus.

— Mano pone, — lėtai prabilo jis, — aš negaliu atsakyti į jūsų klausimą. Aš pažįstu tik džiaugsmą, kurį man teikia dainavimas. Aš tik žinau, jog muzika tokia graži ir galinga, jog kartais atrodo panaši į pačią jūrą arba į dangaus platybes. Ją neabejotinai sukūrė Dievas. Dievas paleido muziką į pasaulį.

Kardinolą gerokai nustebino vaikino atsakymas. Jis atsilošė kėdėje.

— Kalbi apie Dievą taip, tarytum jį mylėtum, Markai Antonijau, — pastebėjo nuvargusiu balsu.

Atrodo, Kalviną pradėjo griaužti abejonės.

„Ar aš myliu Dievą? — pagalvojo Tonijus. — Taip, tikriausiai myliu. Visą gyvenimą, vos susimąstęs apie jį, pajusdavau meilę: bažnyčioje per mišias, klūpodamas prie lovos... Tačiau prieš trejus metus Flovige? Nemanau, kad tą naktį mylėjau Dievą. Ko gero, tuomet juo nė netikėjau.“

Bet kardinolui Tonijus nieko neatsakė. Jis matė, kaip Kalvinas kenčia. Ir suprato, jog naktis jau baigiasi.

Ir dar suprato, kad kardinolas ilgai neatlaikys šios kovos. Nuodėmė tam žmogui buvo kartu ir bausmė. Ir Tonijui pasidarydavo liūdna, kai suprasdavo, jog judviejų susitikimams lemta netrukus baigtis.

„Anksčiau ar vėliau ateis momentas, kai jis mane atstums. Tad tegul atstumia gailestingai, nes jeigu pasielgs žiauriai...“ Šito Tonijus neįstengė įsivaizduoti.

Juodu išsiskyrė tamsių miegančių namų viduryje.

Ir staiga, paveiktas iki tol nepažįstamų emocijų, Tonijus suspaudė glėbyje liekną, lanksčią kardinolo figūrą bei prigludo prie jo lūpų ilgu paskutiniuoju bučiniu.

Paskui, prisimindamas šią akimirką, pajuto stiprų susijaudinimą. Jį persmelkė virpulys, kai palietė pirštu savo lūpas. Na kaip jis galėjo mylėti tą, kuris jį patį laikė nešvankybe, regėjo tik kastratą, tam tikrą muliažą, į kurį galima nukreipti savo aistrą, jei negali jos skirti moteriai?

Galų gale jam nerūpėjo.

Širdies gilumoje Tonijus žinojo, kad jam vis vien.

Kiekvieną dieną sklidinas pagarbaus, nebylaus siaubo vaikinas stebėjo, kaip prie Viešpaties altoriaus kardinolas tikintiesiems sukuria virsmo stebuklą. Jis žiūrėdavo, kaip kardinolas vyksta į Kvirinalą, kaip guodžia ligonius bei vargšus.

Jis negalėjo atsistebėti, jog šis žmogus, kad ir kokios stiprios aistros užvaldytas, nė sykio neparodė neryžtingumo. Jis visiems demonstravo meilę Kristui, meilę savo broliams, tarsi nugalėjęs išdidumą žinotų, jog visa, kas dieviška, yra amžina, neturi pabaigos ir pranoksta jo paties silpnybę, jo ydą.

Netrukus nebeliko nė vienos akimirkos, kai matydamas kardinolą — nesvarbu, ar vilkintį tamsiai raudoną mantiją bažnytinių apeigų metu, ar sėdintį vienui vieną savo apartamentų gilumoje — Tonijus patylom neištartų: „Taip, kol mudu drauge, aš myliu jį, iš tiesų myliu, kol jis manęs trokšta, teiksiu jam tokį malonumą, kokio jis panorės.“

Jei tik šito būtų pakakę.

Tuo metu, iš tolo stebėdamas šitaip jį užvaldžiusį žmogų, įsiaudrinęs Tonijus pradėjo atsiduoti paprastiems vyrams, nepažįstamiesiems, su kuriais susidurdavo vidury šviesios dienos kardinolo rūmų apartamentuose, net plėšikams, reikšmingai dirsčiojantiems į jį tiesiog gatvėje.

Fechtavimo salės, kur anksčiau ieškodavo raminančio išsekimo, dabar virto kankinimų kameromis, pilnomis sveikų, pilnaverčių ir kartais grubių jaunų didikų kūnų, nuolatos esančių šalia bei varančių iš proto.

Vyrų krūtinės drėgnai žvilgėjo po atsilapojusiais marškiniais, ant rankų išryškėdavo įsitempę raumenys, aiškiai matėsi kapšelio iškilumas. Net vyriško prakaito kvapas jį kamavo.

Nutraukęs treniruotę, jis nusišluostė kaktą ir užsimerkė. O jau po akimirkos išvydo priešais save jauną florencietį, grafą Rafaelę di Stefaną, patį ištvermingiausią savo priešininką, kuris žvelgė neslėpdamas geismo bei susižavėjimo, o paskui kaltai nusuko akis.

Nejaugi jį visuomet įkaitindavo tik šiems vyrams jaučiama baimė? O gal jautė geismą, kurio pats sau nenorėjo prisipažinti?

Jis ištiesė nugarą, pasirengęs atremti grafo špagą. Ryžtingai artindamasis, privertė grafą atsitraukti. Grafo akys buvo apskritos, tamsios, apsuptos tokių tankių blakstienų, jog atrodė lyg apvestos juodais dažais. Tarp smulkių, dailių bruožų neišryškėjo žandikauliai, o plaukai stulbino juodumu, tarytum pamirkyti rašale.

Fechtavimo mokytojas praskyrė juos į šalis. Grafas patyrė lengvą sužeidimą. Plonyčiai balti marškiniai perplyšo ant peties. Bet Rafaelė nenorėjo baigti kovos.

Kai juodu vėl priartėjo, grafas netryško neapykanta, nesijautė nė paminto išdidumo. Jis tik krutino lūpas, uoliai vengdamas galingo Tonijaus špagos smūgio.

Mūšis buvo baigtas.

Di Stefanas stovėjo sunkiai alsuodamas. Ant krūtinės želiantys plaukai siekė kaklą. O šeriai ant smakro atrodė tokie grubūs, jog veikiausiai galėjo įdurti.

Tonijus atsuko grafui nugarą. Nužingsniavo į poliruotų grindų vidurį ir sustojo, laikydamas špagą prie šono. Visų žvilgsniai įsmigo į jį. Ir štai jis pajuto besiartinantį di Stefaną. Šis žmogus skleidė kažin kokį gyvulišką kvapą — aitrų, karštą. Florencietis palietė Tonijaus petį:

— Papietauk su manimi. Aš Romoje vienas, — grubokai ištarė grafas. — Tu vienintelis fechtuotojas, galintis mane įveikti. Noriu, kad taptum mano svečiu.

Tonijus atsisuko ir pažvelgė į jį. Kvietimo pobūdis nekėlė jokių abejonių, jis viską perskaitė primerktose grafo akyse. Tonijus suabejojo ir nenorom nuleido akis. Ir atsisakymą išbėrė tylia greitakalbe, lyg paskubomis mandagiai atsikalbinėdamas.

Bemaž niršdamas pats ant savęs, apsišlakstė veidą šaltu vandeniu ir ilgai, įnirtingai trynėsi jį rankšluosčiu prieš atsisukdamas į tarną, laikantį paruoštą apsiaustą.

Kai išėjo laukan, grafas, jau atsisėdęs paūžti su draugais priešais įsikūrusioje tavernoje, lėtai kilstelėjo taurę, pasveikindamas jį.

Išsipustę jaunuoliai aplink Rafaelę sulinkčiojo Tonijui. Šis skubiai dingo šurmuliuojančioje minioje.

Bet tą pačią naktį tamsioje klaikiai tvankios vilos alkovoje Tonijus atsidavė bemaž nepažįstamo žmogaus rankoms bei lūpoms.

Kažkur toli kokiai nors nedidukei kompanijai grojo Gvidas, o Tonijus tuo metu vedėsi savo persekiotoją vis toliau ir toliau nuo pavojaus būti aptiktiems, kol nebeįstengė atremti stiprių pirštų spaudimo.

Jis jautė vyro liežuvį, įsiskverbiantį į jo burną, kažkas kietas trynėsi jam į kojas. Pagaliau išvadavo tą daiktą iš kelnių, ir šis įsiskverbė į olą tarp suspaustų jo šlaunų. Tokiais momentais Tonijus tapdavo Ganimedu, nešamu aukštyn, patiriančiu saldų kapituliacijos pažeminimą, bet kartu pasirengusį užkariavimams.

Artimiausiomis naktimis daugeliui pavyko jį turėti, dažniausiai gerokai už Tonijų vyresniems vyrams pačiame jėgų žydėjime, jau šiek tiek žilstelėjusiais plaukais. Visi jie skubėjo pasimėgauti jaunu kūnu, nors kartais ir stebėdavosi, kai jis pats puldavo ant kelių bei suimdavo burnon visą galią, kokią tik įstengė sutalpinti.

O kai jie baigdavo, jisai tebeklūpodavo palenkęs galvą, lyg per pirmąją komuniją prie altoriaus, tarytum jausdamas paties Kristaus artumą.

Žinoma, tokiu elgesiu priblokšdavo savo partnerius, jei juos galima taip vadinti. Jis niekada nelikdavo su jais akis į akį tuose namuose, kur jie buvo šeimininkai. Pasimatymams mieliau pasirinkdavo įvairias slaptas vieteles — užrakintas svetaines arba nenaudojamus kambarius — pageidautina tokias, iš kur girdėjosi puotos muzika, minios šurmulys. Ir durklą visuomet turėjo pasiruošęs, o špaga ištikimai kybodavo prie šono.

Kur benueitų, jį stulbino vyrų ir moterų noras jį suvilioti, bei po visą miestą plintantys pasakojimai apie naivius užsieniečius, kurie įsimylėdavo jį, absoliučiai įsitikinę, jog Tonijus — berniuku persirengusi jauna moteris.

Prieš eidamas pas kardinolą, jis išsimaudydavo vonioje ir persirengdavo arba nepriekaištingai švariais, arba visiškai naujais drabužiais. O paskui, tarsi įtikinęs save, jog gėdingųjų susitikimų apskritai niekada nebuvo, paskęsdavo kardinolo glėbyje.

Tačiau slaptųjų glamonių prisiminimai tik dar labiau sustiprindavo jo pojūčius.

Pagaliau vieną dieną jis liepė vežėjui pasukti į pačius skurdžiausius Romos kvartalus.

Ten pamatė sūriais bei mėsos gabalais apkabinėtas arkas, prie namų slenksčių žaidžiančius vaikus, tiesiog lauke maistą ruošiančius žmones.

Vienoje vietoje karietai kelią pastojo riebi žvilganti kiaulė, apsupta žviegiančių paršelių. Skalbiniai, išdžiaustyti ant virvių, ištemptų tarp namų, užgožė dangų.

Atsišliejęs į odines pagalvėles, Tonijus žvelgė pro karietos langą, atvirą, nepaisant iš abiejų pusių tyškančių purslų ir dvoko, kurio neįveikė nė iš Tiberio pusės sklindanti gaiva.

Pagaliau jis pamatė tą, kurio ieškojo. Jauną vyrą, sustingusį prie durų. Šis vilkėjo marškinius, sujuostus sunkiu odiniu diržu, atlapotus iki pat juosmens bei atidengusius garbanotais juodais plaukeliais apžėlusią krūtinę. Plaukai kilo nuo liemens iki mažų rausvų spenelių ir apsupo juos, sudarydami tarsi kryžiaus skersinio imitaciją. Nors ir glotniai nuskusto, vaikino veido bruožai buvo grubūs, tarsi išskaptuoti iš medžio. Kai jo akys susitiko su Tonijaus akimis, tarp judviejų staiga nutekėjo srovė, ir Tonijui užgniaužė kvapą.

Jis atlapojo išpieštas karietos dureles, sustojo siauroje, bemaž nevažinėjamoje gatvelėje. Auksiniu brokatu apsitaisęs Tonijus dirstelėjo pro dureles ir nepakeldamas rankos nuo kelio kviečiamai mostelėjo ištiestais pirštais.

Vyrukas prisimerkė. Krustelėjo, nežymiai kryptelėjo klubais, ir iškilumas po įtemptais bridžiais padidėjo, tarsi tyčia pranešdamas apie save.

O paskui jis įlipo į karietą, ir Tonijus nuleido užuolaidėles. Tik siauri šviesos dryželiai skverbėsi į vidų.

Arklys patraukė į priekį, nedidukė kabina susiūbavo ant gigantiškų lingių. Tonijus neatitraukė akių nuo juodų garbanotų plaukų ant gelsvos vyro odos. Ir netikėtai palietė juos baltu savo delnu praskyręs pirštus; jį nustebino vyruko krūtinės tvirtumas.

Tamsoje matėsi tik žybčiojančios akys. Šviesos juostelė išryškino galingą žandikaulį. Labai atsargiai jis palietė smakrą, šerius, likusius po skutimosi.

Paskui atsitraukė ir palenkė galvą į šoną. Nusisukęs užsidengė nuo vaikino kairiuoju petimi tuo pat metu tarsi kviesdamas jį. Galiausiai palinko į priekį, rankomis įsirėmęs į sėdynę, ir pajuto, kaip vyras užgriūva iš už nugaros visu savo svoriu. Jis lenkėsi vis žemiau bei žemiau, kol veidu palietė sėdynės apmušalą ir užsimerkė tarsi sapnuodamas.

Jaunuolis, pakišęs po juo kairę ranką, prisitraukė arčiau prie savęs, kad patogiau būtų atakuoti. Artumo pojūtis, grubių raumenų prisilietimas, iš viršaus slegiantis vyriškas kūnas vertė Tonijų krūpčioti ne mažiau už viduje judančią geležį.

Galų gale skausmas tapo nepakeliamas. Ir tuojau pat plykstelėjęs pasitenkinimas susiliejo su juo į vieną deginančią liepsną. Staiga Tonijus suvokė, jog vyras jo nepaleidžia. Jame užvirė įniršis, jis ranka palietė durklą. Bet švelnus kumštelėjimas į šoną leido suprasti, kad jaunasis romietis tik kaupia jėgas prieš kitą ataką.

Viskas baigėsi. Jaunuolis šaltai atsitraukė, kai Tonijus pasiūlė jam pinigų, ir išlipo iš karietos laukan. Bet vos ekipažas pajudėjo į priekį, abiem rankom įsikibo į lango kraštą bei sušnibždėjo šventojo, kurio garbei buvo pavadinta gatvė, vardą. Tonijus linktelėjęs nusišypsojo jam. Tik labai retais atvejais jis šypsena atsakydavo į šypseną.

O paskui abipus karietos vėl iškilo niūrios sienos, nudažytos geltonai bei tamsiai žaliai, bet netrukus ir jas paslėpė lietaus šydas.

Tonijaus akys apsiblausė. Kol karieta artinosi prie Vatikano, jis patylom žvelgė pro langą. Ir staiga, tarsi iškilusi iš naktinio košmaro, niekada neišsisklaidančio net amžinai būdraujant, prieš akis išryškėjo mažos įstaigos iškaba, kuri didžiulėmis raidėmis visam pasauliui skelbė:

ČIA KASTRUOJAMI DAINININKAI POPIEŽIAUS KOPLYČIAI 9

Atėjus gruodžio pirmajai, jau visa Roma laukė naujosios operos. Grafienė Lamberti turėjo atvykti artimiausiomis dienomis, o didysis kardinolas Kalvinas pirmą kartą gyvenime išsinuomojo ložę visam sezonui. Daugelis kilmingų asmenų tvirtai palaikė Gvido bei Tonijaus pusę, tačiau abatai jau pradėjo formuoti visuomenės nuomonę.

O visi žinojo, kad būtent abatai paskelbia lemtingąjį nuosprendį premjeros vakarą.

Ne kas kitas, o jie pasitikdavo plagiatą garsiu švilpimu, jie nuvarydavo nuo scenos neprofesionalius, garbės nenusipelniusius atlikėjus.

Kad ir kaip besistengdavo žiūrovai iš kilmingų šeimų, sėdintys pirmajame bei antrajame aukštuose, pastarieji nesugebėdavo išgelbėti vaidinimo, jei abatai jį pasmerkdavo, o šie jau paskelbė esantys karštai ištikimi Betikinui. Betikinas, jų manymu, buvo sezono dainininkas; Betikinas dabar buvo dar geresnės formos nei ankstesniais metais; Betikinas puikiai pasirodė pernai Bolonijoje; Betikinas buvo įstabus dar prieš išvykdamas į Vokietiją.

Jeigu jie ir paminėjo Tonijų, pavadino jį tik išsišokėliu iš Venecijos, apsiskelbusiu patricijumi bei reikalaujančiu vadinti jį tikruoju vardu. Kas gi tuo patikės? Kiekvienas kastratas, atsidūręs rampos šviesoje, kalba esąs kilmingas ir susigalvoja kokią nors kvailą istoriją, bylojančią, girdi jo kastracija buvusi priverstinis ir neišvengiamas žingsnis.

Paties Betikino kilmė bei istorija irgi skambėjo nekaip. Kilmingos vokiečių damos ir italų pirklio sūnus balsą išsaugojo tik nelaimingo atsitikimo vaikystėje dėka: jį užpuolė mažas žąsiukas.

Paskiri šių šnekų atgarsiai pasiekdavo ausis Gvido, dabar rašančio dieną bei naktį. Artinantis premjerai, jis atsisakė visų vizitų ir išeidavo iš namų tik prireikus sutvarkyti kokius nors reikalus grafienės viloje.

Tačiau Tonijus, norėdamas žinoti, kas vyksta, pasiuntė Paolą pasiklausyti mieste sklandančių kalbų.

Nudžiugintas galimybės atsikratyti mokytojų bei auklėtojų, Paolas pirmiausia patraukė pas senjorą Bjanką, kuri pastarosiomis dienomis intensyviai ruošė Tonijui kostiumus, paskui pasišlaistė tarp scenos darbininkų, o tada užsuko į kelias perpildytas kavines ir kiekvienoje iškiurksojo lygiai tiek, kiek įstengė apsimetinėti kažko laukiančiu.

Kai galų gale sugrįžo, jo veidas liepsnojo iš pykčio, o akyse žvilgėjo ašaros.

Tačiau Tonijus nepamatė įėjusio berniuko.

Jis įsigilinęs skaitė Katrinos Lizani laišką, kuriame toji pranešė, jog dauguma venecijiečių jau išvyko į Amžinąjį miestą genami vienintelio tikslo: pamatyti scenoje Tonijų Treskį. „Atvažiuos smalsuoliai, — rašė ji, — bei tie, kurie prisimena tave su begaline meile.“

Ši naujiena ne itin stipriai, bet gan nemaloniai jį šokiravo. Tomis dienomis jis gyveno kaustomas būsimosios premjeros baimės; kartais toji baimė tapdavo saldi ir jaudinanti, kartais virsdavo tikra kančia. Taigi kai sužinojo, jog tėvynainiai ketina atvykti į premjerą, tarytum į kažin kokį karnavalo reginį, jį nukrėtė šaltis, nors sėdėjo šalia užkurto židinio.

Be to, Tonijus nustebo, nes juk įprato laikyti save žmogumi, visiems laikams išbrauktu iš Venecijos bendruomenės. Jam atrodė, tarsi kažkas tiesiog ištraukė jį iš to pasaulio, o minios abejingai susiglaudė ir užpildė vietą, kurioje kadaise stovėjo jis. Ir štai dabar, išgirdus, esą ir ten, Venecijoje, kalbama apie būsimą premjerą, užplūdo keistas jausmas, kurio nė pats negalėjo apibūdinti.

Žinoma, žmonės apie tai kalbėjo, nes Katrinos vyras, senatorius Lizanis, vėl pamėgino suorganizuoti nuosprendžio, draudžiančio Tonijui atvykti į Veneciją, peržiūrėjimą. Tačiau vyriausybė tik patvirtino ankstesnį sprendimą: Tonijui visiems laikams uždrausta įvažiuoti į Veneciją, o nepaklusus gresia mirties bausmė.

Tačiau labiausiai širdį sužeidė paskutinioji Katrinos laiško dalis.

Mariana meldė Karlą išleisti ją į Romą. Nuo pat pirmo momento, kai motina išgirdo, jog Tonijus pasirašė sutartį su Argentina teatru, ji prašė leidimo važiuoti. Tačiau Karlas visą laiką atkakliai atsakinėjo neigiamai, taigi dabar Mariana sunkiai serganti ir neišeinanti iš savo kambarių.

„Žinoma, teiginys, esą ji serga, dalinai teisingas, — rašė Katrina, — bet, manau, tu supranti, jog ją kamuoja sielos liga. Nepaisant visų tavo brolio trūkumų, jis visuomet buvo be galo dėmesingas Marianai. Taigi čia, ko gero, pirmasis rimtas sutuoktinių nesutarimas.“

Tonijus atidėjo laišką į šalį.

Paolas laukė, berniukas atrodė gerokai išsigandęs, ir Tonijus suprato, jog dabar yra reikalingas mažajam florenciečiui. Tačiau ištisą akimirką jis tiesiog neįstengė kalbėti.

Ji norėjo atvažiuoti! Tonijus niekada, niekada apie tai nesvajojo, ir dabar atrodė, tarsi plonytė membrana, skyrusi jų gyvenimus, staiga įtrūko, o pro atsiradusį plyšį ėmė skverbtis švelnus, šiurpokas, svaiginantis jausmas. Dar niekada per visus tuos metus jis taip aiškiai ir stipriai nejautė Marianos buvimo, odos kvapo, net plaukų švelnumo. Atrodė, tarytum ji verkia jam ant peties, pyksta bei mėgina jį apkabinti.

Pojūčiai buvo tokie stiprūs ir neįprasti, jog jis nejučia pašokęs ėmė žingsniuoti po kambarį.

— Tonijau! — trūktelėjo jį Paolas. — Tu neįsivaizduoji, ką žmonės kalba kavinėse! Tonijau, tai siaubinga...

— Ts-s-s, ne dabar, — sušnibždėjo jis.

Bet membrana jau pamažu užsitraukė, vėl atskirdama motiną nuo jo, nunešdama ją kartu su meile bei kančia kažkur toli, į tą kitą gyvenimą, kuriame jam nebeliko vietos. O jeigu jis būtų vidutinių gabumų dainininkas? Ką tokiu atveju reikštų jos noras atvažiuoti čionai?

„Tu kvailys, — išplūdo save. — Tereikia jiems ištiesti ranką, o tu jau atlapoji širdį!“

Jis nusipurtė šias mintis, atsisukęs į Paolą suėmė berniuką už pečių, o paskui kilstelėjo jo smakrą:

— Nagi, kas ten? Papasakok. Nejaugi viskas taip blogai?

— Tonijau, tu neįsivaizduoji, ką jie šneka! Jie laiko Betikiną pačiu geriausiu dainininku Europoje. Jie sako, esą tavo pasirodymas vienoje scenoje su Betikinu — gryniausias pasityčiojimas!

— Paolai, jie visuomet kalba ką nors panašaus, — švelniai, raminamai ištarė Tonijus ir išsitraukęs nosinę nušluostė ašarotą vaiko veidą.

— Ne, Tonijau! Jie sako, jog esi niekas ir iš niekur! O tvirtinimai, kad tu kilmingas venecijietis — melas. Kalba, girdi tu pasamdytas dėl savo išvaizdos. Atseit Farinelis karjeros pradžioje vadintas berniuku — il ragazzo, o tu būsi vadinamas la ragazzina — mergaite! O jeigu mergiūkštė, sako jie, nesugebės dainuoti, mes sumesime jai pinigėlių ir uždarysime į vienuolyną, kur vis tiek nebus kam jos klausytis!

Tonijus nenorom nusikvatojo.

— Paolai, juk čia tikri paistalai! — šūktelėjo jis.

— Jei tik tu juos išgirstum, Tonijau!

— Visa tai reiškia, — paaiškino Tonijus, nubraukdamas plaukus berniukui nuo kaktos, — kad premjeros metu teatras bus sausakimšas.

— Ne, ne, Tonijau, jie tiesiog tavęs nesiklausys! Šito bijo ir senjora Bjanka! Jie šauks, staugs, tryps kojomis. Jie nenori tau palikti nė menkiausio šanso.

— Mes dar pažiūrėsim! — sušnibždėjo Tonijus, bet vis dėlto sunerimo, ar tik Paolas nepastebėjo, kaip jis išblyško. Jis buvo tikras, jog išblyško.

— Tonijau, ką mums daryti? Anot senjoros Bjankos, kai jie šitaip nusiteikę, lengvai gali uždaryti teatrą! O labiausiai kalta senjora Grimaldi — kam ji visa tai pradėjo? Jinai atvažiavo į miestą ir pareiškė, girdi tu dainavai geriau už Farinelį. Tuomet jie ir pradėjo kalbėti apie Farinelį.

— Senjora Grimaldi? — tyliu balsu paklausė Tonijus. — Kas toji senjora Grimaldi?

— Tu gi ją pažįsti, Tonijau! Ji kraustosi dėl tavęs iš proto! Neapolyje ji visuomet sėdėdavo pirmoje eilėje, kai dainuodavai. O dabar štai užvirė košę. Ir vakar vakare anglų ambasadoriaus namuose ji visiems tvirtino, jog tu pats geriausias dainininkas nuo Farinelio laikų ir kad ji pati girdėjusi Farinelį dainuojant Londone. Taigi suprantama, ką dabar kalba romiečiai: kaip gali kažkokia anglė jiems nurodinėti!

— Palauk, Paolai! Kas jinai? Kaip atrodo?

— Nagi tokia blondinė papurusiais plaukais. Tu ją pažįsti, Tonijau! Ji buvo ištekėjusi už grafienės pusbrolio, o dabar praturtėjo ir nieko daugiau neveikia, tik visą laiką piešia...

Tonijaus veidas taip persimainė, jog Paolas sekundei nutilo. Bet paskui vėl springdamas tęsė:

— Tonijau, jie dar prieš jai atvykstant kalbėjo visokius bjaurius dalykus, o dabar jų tiesiog neįmanoma klausytis! Senjoros Bjankos tvirtinimu, minia gali tiesiog uždaryti teatrą!

— Vadinasi, ji Romoje! — nesiklausydamas berniuko sušnibždėjo Tonijus.

— Na taip, Romoje. Bet verčiau būtų likusi Londone! — pareiškė Paolas. — Dabar ji su maestro Gvidu.

— Ką turi omenyje sakydamas: ji su maestro Gvidu?

— Jie grafienės viloje, — gūžtelėjo pečiais Paolas. — Jinai ten įsikrausto. Bet ką vis dėlto mums daryti?

— Liaukis kvailiojęs, — burbtelėjo Tonijus. — Ji dėl to nekalta. Visi subruzdo dėl operos, štai ir viskas. Jeigu jie šitaip nekalbėtų, tuomet...

Tonijus staigiai apsisuko ir ištiesęs ranką nusikabino apsiaustą. Pasitaisęs nėrinius aplink kaklą, patraukė į ginklinę pasiimti špagos.

— Kur tu susiruošei? — paklausė Paolas. — Tonijau, ką mums daryti?

— Paolai, Betikinas nieku gyvu neleis jiems uždaryti teatro, — konfidencialiai ištarė Tonijus. — Priešingu atveju jis liktų be darbo.

Artinosi vakaras, kai jis pasiekė grafienės Vilą pietiniame Romos pakraštyje.

Sode žirklėmis įnirtingai darbavosi sodininkai, paversdami visžalius krūmus paukščiais, liūtais bei elniais. Vejos saulėtekio šviesoje atrodė žalios ir nepriekaištingai švarios, o visur — nupjautos žolės stačiakampiuose, takelių sankirtose, po mažų, idealiai apskritų medžių vainikais — čiurleno fontanai.

Tonijus patraukė į muzikos saloną naujais apmušalais neseniai išklijuotomis sienomis, ir pamatė klavesiną po sniego baltumo marška.

Akimirksnį stovėjo nejudėdamas, įsistebeilijęs į grindis, ir jau ketino išeiti iš kambario tuo pačiu sparčiu, ryžtingu žingsniu, kaip ir įėjo, kai susidėjęs rankas už nugaros prisiartino senas liokajus.

— Grafienė dar neatvyko, senjore, — pasakė senukas. Garsai švilpdami veržėsi jam iš burnos. — Bet laukiame artimiausiomis dienomis, artimiausiomis dienomis.

Tonijus norėjo kažką burbtelėti apie Gvidą, kai staiga ant tolimosios sienos pastebėjo didžiulę drobę. Visos spalvos bei rateliu šokančios nimfos perregimais švelniais drabužiais buvo jam pažįstamos.

Vaikinas jau žengė kelis žingsnius paveikslo pusėn, kai išgirdo senį už nugaros tyliai sumurmant:

— A, jaunoji senjora! Ji čia, senjore.

Tonijus atsigręžė.

— Ji turėtų tuojau sugrįžti, senjore. Po vidurdienio juodu su maestro Gvidu išvažiavo Ispanijos aikštėn.

— Ispanijos aikštėn? — pasitikslino jis.

Šypsena nušvietė raukšlėtą veidą. Senukas vėl pasisupo ant kulnų neatgniauždamas rankų už nugaros.

— Kaipgi, į jaunosios senjoros studiją, senjore. Juk ji dailininkė, didi dailininkė! — jo tone jautėsi nežymi pašaipa, tačiau tokia švelni ir nesuasmeninta, tarsi skirta visam pasauliui.

— Vadinasi, ji turi studiją... — ši frazė nuskambėjo veikiau konstatuojamai nei klausiamai. Tonijus vėl pažvelgė į nimfų ratelį ant sienos.

— Ak, pažvelkite, senjore, ji jau ateina kartu su senjoru Gvidu! — ištarė senis ir mostelėjo ranka.

Juodu žingsniavo sodo takeliu.

Šviesiaplaukė dailininkė laikė Gvidą už parankės bei nešėsi aplanką, storą ir, atrodo, sunkų, nors ne tokį didelį, kokį dešinėje rankoje laikė Gvidas. Lininė gėlėta suknelė kyšojo iš po vilnonio apsiausto, kurio gobtuvas buvo atmestas atgal, taigi brizas galėjo kedenti jos plaukus. Ji kalbėjosi su Gvidu. Ir juokėsi. O Gvidas, neatitraukdamas akių nuo takelio, kuriuo ją vedė, šypsojosi bei linksėjo galva.

Tonijus pajuto dailininkę ir Gvidą siejantį laisvą, neformalų ryšį. Juodu kalbėjosi apie kažin kokį rimtą dalyką, lyg pažinotų vienas kitą labai seniai.

Jiems įėjus į kambarį, Tonijui užgniaužė kvapą.

— Kaip? Ar galiu tikėti savo akimis? — ironiškai ištarė Gvidas. — Nejaugi čia tas pas jaunasis senjoras Tonijus Treskis, garsusis ir paslaptingasis Tonijus Treskis, kurį netrukus pamatys visa Roma?

Tonijus spoksojo į jį buku žvilgsniu netardamas nė žodžio. Staiga orą užpildė moters juokas.

— Senjore Treski, — ji greitai atliko mažutį reveransą ir pridūrė malonia ritminga intonacija: — Kaip nuostabu, kad jūs čia.

Jos balsas skambėjo gyvai. Akys linksmai markstėsi ir švytėjo, o gėlėta suknelė dar labiau sustiprino lengvumo bei judrumo įspūdį, nors ji stovėjo visiškai ramiai.

— Noriu tau kai ką parodyti, Tonijau, — prabilo Gvidas, dėdamas sunkų aplanką ant klavesino. — Kristina šiandien jį užbaigė.

— Ne, ne, dar nebaigiau! — paprieštaravo ši.

Gvidas ištraukė didelį pastele atliktą etiudą.

— Kristina? — perklausė Tonijus.

Savas balsas jam pasirodė grubus, prislopintas. Jis negalėjo atplėšti nuo jos akių. Stovėdama prie durų, dailininkė tarytum skleidė šviesą. Jos skruostai liepsnojo, nors akimirksniui šypsena dingo iš lūpų, mergina tuojau pat ją sugrąžino.

— Ak, atleiskite! — ramiai tarstelėjo Gvidas. — Kristina, maniau, judu su Tonijumi tikrai buvote susitikę.

— O taip, mudu buvome susitikę! Tiesa, senjore Treski? — skubiai ištarė ji ir priėjusi ištiesė ranką.

Jis žiūrėjo į ją suvokdamas tik tiek, kad jos pirštus spaudžia savaisiais ir kad jos ranka nepaprastai minkšta bei švelni ir dar tokia mažutė lyg lėlės. Atrodė neįmanoma įsivaizduoti, jog šie pirštai galėtų atlikti kokį nors ritmą darbą. Paskui jis susiprotėjo, kad stovi nejudėdamas kaip statula, o tuodu žiūri į jį. Tonijus tuojau pat pasilenkė pabučiuoti dailininkei rankos.

Iš tiesų jis neketino liesti jos lūpomis. Tikriausiai Kristina tai pastebėjo, nes reikiamu momentu šiek tiek kilstelėjo ranką ir vis dėlto gavo jo bučinį.

Jis pakėlė į merginą akis. Ūmai ji jam pasirodė neapsakomai pažeidžiama.

— Nagi, pažvelk, Tonijau! — lyg niekur nieko šūktelėjo Gvidas, tarsi nepastebėjęs nieko keisto. Jis laikė rankose pastele nupieštą savo portretą.

Piešinys buvo nuostabus; maestro jame atrodė kupinas gyvybės. Puikiai atsispindėjo jo mąslumas ir net pavojingas blizgesys akyse. Neliko dailininkės nepastebėta nei suplota nosis, nei putlios lūpos, be to, ji perteikė šio žmogaus esmę, pakeitusią visus bruožus.

— Na, Tonijau, — įtaigiai kreipėsi Gvidas. — Ką pasakysi?

— Gal ir jūs sutiktumėte man papozuoti, senjore Treski? — skubiai paklausė Kristina. — Taip norėčiau jus nupiešti! Tiesą sakant, jau nupiešiau, — bemaž droviai prisipažino mergina, ir jos skruostai šiek tiek nuraudo, — bet tik iš atminties, o aš trokštu nutapyti tikrą jūsų portretą, kruopščiai bei rūpestingai.

— Priimk pasiūlymą! — ramiausiai patarė Gvidas, pasirėmęs alkūne į marška uždengtą klavesiną. — Po mėnesio Kristina bus pati populiariausia Romos portretiste. Jeigu dabar nesutiksi, tau teks užsirašyti iš anksto ir laukti eilės kaip paprastam mirtingajam.

— O, jums niekada nereikės laukti eilės! — nusijuokė dailininkė ir netikėtai visa sujudo, šviesūs, purūs garbanoti plaukai lengvai subangavo. — Ar galėtumėte ateiti rytoj? — paklausė ji jau rimtai. — Aš trokšte trokštu pradėti jūsų portretą, — jos akys buvo mėlynos, beveik violetinės, ir tokios gražios! Neįtikėtinai. Jis gyvenime neregėjo tokių mėlynų akių kaip jos. — Galėtume pradėti vidurdienį, — kalbėjo ji švelniai virpančiu balsu. — Aš esu anglė ir dieną nemiegu, bet galite ateiti ir vėliau, jei jums taip patogiau. Noriu nutapyti jus dar prieš jums tampant įžymybe, nes tuomet jus įsigeis piešti visi iš eilės. Padarytumėte man paslaugą.

— Ak, kokie kuklūs tie talentingi vaikai! — nusijuokė Gvidas. — Tonijau, jaunoji senjora kalba su tavimi...

— Jūs ketinate gyventi Romoje? — sumurmėjo Tonijus.

Jo balsas nuskambėjo taip silpnai, jog nebūtų nustebęs Kristinai suskubus pasiteirauti apie jo sveikatą.

— Taip, — atsakė dailininkė. — Čia daug ko galima išmokti, daug ką nupiešti, — jos mina vėl staigiai pasikeitė, ir ji pridūrė stebėtinai draugišku tonu: — Galbūt operos sezonui pasibaigus aš vyksiu paskui jus, senjore Treski. Tapsiu viena iš tų pamišusių moterų, kurios lydi garsius dainininkus po visą žemyną. — Jos akys buvo išplėstos, tačiau veidas atrodė susirūpinęs. — Galbūt aš negalėsiu tapyti, negirdėdama jūsų balso.

Tonijus sodriai nuraudo. Ir nustėręs išgirdo garsų Gvido juoką.

Bet ji buvo tokia jauna ir visiškai nesuvokė, kaip gali būti suprasti jos žodžiai! Jai apskritai nederėjo būti čia vienai, be grafienės! Tereikia tik pažvelgti į ją, į dailią figūrėlę, krūtų apvalumus, taip žiauriai suspaustus nėriniuotų korseto kraštų...

Jis jautė, kaip liepsnoja veidas.

— Ak, būtų tiesiog nuostabu! — šūktelėjo Gvidas. — Tu važinėtum su mumis visur, ir visur pasirodytų garsiosios Kristinos Grimaldi teptuko sukurti paveikslai, tavoji šlovė sukrėstų visą Europą. Netrukus mus kviestų dainuoti klausos neturintys arba net visiškai kurti žmonės, tiesiog trokštantys, kad įamžintum juos aliejiniais dažais arba pastelėmis!

Ji nusijuokė raustelėjusi ir švelniai krestelėjo plaukus. Baltas jos kaklas buvo drėgnas, susiraičiusios garbanėlės lipo prie skruostų.

— Grafienė irgi važinėtų su mumis, — apsimestinio nuobodžio nuspalvintu balsu tęsė Gvidas, — keliautume visi drauge.

— Argi nebūtų nuostabu? — sušnibždėjo ji staiga nuliūdusi.

Tonijus sumetė, jog visą šį laiką tiesiog spokso į ją lyg koks vėpla, ir skubiai nusuko akis. Jis stengėsi galvoti, stengėsi sukurpti bent trumputę frazę. Bet ką galėjo jai pasakyti? Visas dabartinis jų plepėjimas labiau tiko lengvabūdėms damoms, linkusioms į neištikimybę, o ši moteris atrodė tokia tyra ir rimta. Visai neseniai tapusi našle, ji panėšėjo į plaštakę, besiveržiančią iš kokono.

O dar tasai trapumas pavertė ją apskritai nežemiška būtybe, ji turėjo kažin kokio rafinuoto egzotiškumo.

Tonijus vėl pakėlė į ją akis, nes negalėjo nežiūrėti; ir net nedirstelėjęs į Gvidą pajuto pastarojo nuotaikos pasikeitimą.

— Bet dabar atsakysiu jums rimtai, senjore Treski, — pasakė ji ta pačia paprasta maniera, — aš išsinuomojau dirbtuvę Ispanijos aikštėje. — Ir ketinu ten gyventi. Gvidas buvo be galo malonus, sutiko man papozuoti bei kentėjo, kol aš kaitaliojau apšvietimą.

— Taip, mums teko kas penkias minutes kraustytis iš vienos vietos į kitą, — apsimestinai pasiskundė Gvidas. — Ir kabinėti ant sienų dešimtis paveikslų. Bet studija išties nuostabi. Kai jausiuosi pavargęs bei susierzinęs, galėsiu nueiti tenai pėsčiomis ir stebėti, kaip Kristina dirba.

— Taip, būtinai! — akivaizdžiai nudžiugo ji. — Turėsi mane nuolat lankyti. Ir jūs turėsite ateiti, senjore Treski.

— Mieloji, — staiga kreipėsi Gvidas, — nenoriu tavęs raginti, bet jeigu dar ketini įleisti čionai savo tarnaites ir užnešti į viršų skrynias bei lagaminus, reikia eiti tuojau pat, nes paskui klupinėsime tamsoje.

— Taip, tu teisus, — atsiliepė mergina. — Tad ar ateisite rytoj, senjore Treski?

Keletą akimirkų Tonijus tylėjo. O paskui numykė kažką panašaus į sutikimą. Tačiau tuojau pat susizgribo ir užsikirsdamas burbtelėjo:

— Aš negaliu. Negaliu. Turiu omenyje, senjora, kad... Dėkoju jums, bet man reikia repetuoti, juk iki premjeros nė mėnesio neliko.

— Suprantu, — tyliai atsakė ji. Ir dar sykį nusišypsojo jam spinduliuojančia šypsena per petį, atsiprašė bei išėjo iš kambario.

Tonijus akimirksniu atsidūrė prie durų. Jis jau pasiekė takelį, kai Gvidas sugriebė už rankos virš alkūnės.

— Pasakyčiau, jog elgeis labai grubiai, jei nenumanyčiau priežasties, — rimtai pastebėjo maestro.

— Ir kokia gi toji priežastis? — paklausė Tonijus pro sukąstus dantis.

— Jam pasirodė, kad Gvidas tuoj sprogs iš pykčio. Bet šis tik suspaudė lūpas ir prisimerkė, lyg tramdydamas šypseną:

— Nori pasakyti, kad pats savęs nesupranti? 10

Artimiausias tris dienas Tonijus repetavo nuo ankstyvo ryto iki vėlumos. Dusyk jau taisėsi išeiti iš rūmų, bet tuojau pat apsigalvodavo. Gvidas jau atidavė viską, ką buvo jam parašęs, ir dabar Tonijus turėjo tobulinti melizmas ruošdamasis begalę kartų varijuoti arijas. Nė vienas „bisas“ negali skambėti lygiai taip pat, kaip atliekant anksčiau. Tonijus privalėjo pasirengti bet kokiam momento reikalavimui arba klausytojų nuotaikos pasikeitimui. Todėl jis likdavo namie, pietavo nesitraukdamas nuo klavesino ir dirbo iki kol krisdavo į lovą.

Tarnai susirinkdavo prie jo kambario durų pasiklausyti dainavimo, kuris Paolą neretai pravirkdydavo. Net Gvidas, paprastai dieną palikdavęs Tonijų vieną ir lankęs Kristiną Grimaldi jos dirbtuvėje, sykį prieš išeidamas pasiliko pasiklausyti dar keleto taktų.

— Kai girdžiu tave dainuojant, — atsiduso maestro, nebijau nė paties velnio pragare.

O Tonijaus nė kiek nenudžiugino ši pastaba, ji tik priminė vaikinui Gvido baimes.

Kartą, pačiame arijos viduryje, Tonijus staiga liovėsi dainavęs ir pradėjo juoktis.

— Kas nutiko? — nustebo Paolas.

Bet Tonijus tegalėjo tik papurtyti galvą.

— Ten susirinks visi, — sušnibždėjo jis. Akimirksniui užsimerkė ir ūmai nusipurtęs vėl nusijuokė.

— Nekalbėk šitaip, Tonijau, — nevilties sklidinu balsu pratarė Paolas bei ėmė kramtyti lūpą. Jis trokšte troško išgirsti Tonijaus padrąsinimą. Ašaros jau telkėsi berniuko akyse.

— Beveik kaip vieša bausmė, — paaiškino Tonijus nusiraminęs. — Tuo atveju, jei viskas išslys iš rankų, — jis vėl tyliai nusijuokė. — Atleisk, Paolai, nieko negaliu sau padaryti, — jis stengėsi būti rimtas, bet jam nesisekė. — Ten bus visi, absoliučiai visi.

Dainininkas, purtomas begarsio juoko, nuleido rankas ant klaviatūros. Tik dabar suprato, ką iš tiesų reiškia debiutas. Didis kvietimas surizikuoti patirti patį klaikiausią viešą žlugimą, koks tik įmanomas gyvenime.

Jis liovėsi juoktis tik pamatęs kančią Paolo veide.

— Nagi, imkimės darbo, — pratarė atsiversdamas natas, — ir nekreipk į mane dėmesio.

Tačiau ketvirtą dieną, tirštėjant sutemai, visi garsai jo ausyse tapo panašūs į triukšmą. Tonijus nebegalėjo daugiau nieko daryti. Ir įvertino įtempto darbo naudą: tau nereikia mąstyti, nereikia nieko suprasti, apie nieką galvoti, nieko planuoti ir apskritai dėl nieko nerimauti.

Kai kardinolas, kurį jis lankė jau daugiau nei dvi savaites, netikėtai atsiuntė tarną jo pakviesti, Tonijus, pakildamas iš už klavesino, susierzinęs tyliai suniurzgė. Niekas šito neišgirdo. Ninas jau dėliojo drabužius. Einant pas kardinolą, derėjo apsitaisyti raudonu aksomu ir apsivilkti auksu siuvinėtą liemenę, užsimauti balkšvius bridžius bei apsiauti baltus batus aukšta keltimi, kurie turėjo gerokai nutrinti jam pėdas, kad kardinolas galėtų meiliai liesti šias žymes.

Tonijui atrodė neįtikėtina, jog jis galės dabar suteikti malonumą jo eminencijai. Bet juk pasitaikydavo atvejų, kai eidavo pas jį dar labiau nusikamavęs, tačiau nuovargis nesutrukdydavo abiem patirti pasitenkinimą.

Tik prisiartinęs prie kardinolo apartamentų durų, vaikinas staiga sumetė, jog pasimatymui dar per ankstyvas metas. Namuose vis dar buvo pilna dvasiškių bei dykaduoniaujančių ponų. Tačiau iškviestas jis buvo ne kur nors kitur, o į miegamąjį.

Vos įėjęs į kambarį, suprato: kažkas atsitiko.

Kardinolas apeiginiais drabužiais, pasikabinęs ant krūtinės sidabrinį kryžių, sėdėjo prie rašomojo stalo pasidėjęs rankas ant atverstos knygos. Priešais jį degė dvi žvakės.

Iš jo veido tryško šviesa, tyra energija, kurios Tonijus nematė jau keletą mėnesių.

— Sėskis, gražuoli, — pakvietė Kalvinas ir mostu liepė tarnams išeiti.

Durys užsidarė. Tamsa susiglaudė aplink juos tarsi vanduo, besitraukiantis atoslūgio metu.

Tonijus padvejojęs pakėlė galvą ir pamatęs pilkas Kalvino akis, sklidinas begalinės kantrybės bei nuostabos, pajuto pirmąjį pavojaus signalą. Pamažu užplūdo miglotas neišvengiamybės pojūtis, kardinolui dar neprabilus.

— Prieik arčiau, — sušnibždėjo jis, tarsi kviesdamas vaiką. Tonijus tuo metu pasinėrė į keistą svajų viešpatiją, kurios nė negalėjai pavadinti mintimis, taigi dabar lėtai atsistojo ir patraukė prie Kalvino, šis irgi pakilo nuo krėslo. Juodu atsistojo vienas priešais kitą, tada kardinolas išbučiavo jaunuolį į abu skruostus.

— Tonijau, — prabilo švelniu, tyliu tonu, — šiame gyvenime aš turiu tik vieną aistrą: meilę Kristui.

Tonijus nusišypsojo:

— Labai džiaugiuosi, mano pone, kad jums daugiau nebereikės plėšti savęs perpus.

Žvakių liepsnelių atšvaituose kardinolo akys įgavo šviesiai rudą atspalvį. Prieš atsakydamas jis prisimerkė, tarsi tyrinėdamas Tonijų:

— Kalbi nuoširdžiai?

— Aš jaučiu jums meilę, mano pone, — atsiliepė Tonijus. — Kaip galėčiau nelinkėti jums gero?

Kardinolas kur kas dėmesingiau išklausė šiuos žodžius, nei tikėjosi Tonijus. Akimirksniui Kalvinas nusisuko į šalį, o paskui mostu vėl pakvietė Tonijų sėstis. Šis stebėjo, kaip jo eminencija įsitaiso prie rašomojo stalo, bet pats liko stovėti sunėręs rankas už nugaros.

Pilkos, bemaž peleninės, šviesos silpnai apšviestame kambaryje visi daiktai Tonijui atrodė svetimi bei nereikšmingi. Jam norėjosi, kad žvakės teiktų daugiau šviesos, o ne vos išsklaidytų tamsą. Jis nusuko akis į aukštą grotuotą langą ir pažvelgė į dangų, kuriame jau mirguliavo pirmosios žvaigždės.

Kardinolas atsiduso. Akimirksniui jis vėl pasinėrė į savas mintis.

— Šį rytą pirmą kartą po daugelio mėnesių aš laikiau mišias nuoširdžiai tikėdamas, — Kalvinas pažvelgė į Tonijų, jo veide šmėkštelėjo nerimo šešėlis. Jis švelniai, pagarbiai paklausė: — O kaip tu, Markai Antonijau? Kas dedasi tavo širdyje?

Ištarė pašnibždom, nė kiek nesmerkdamas.

Tačiau Tonijus dabar mažiausiai troško tokio pobūdžio pašnekesio. Jis suprato tik tiek, kad šis gyvenimo skyrius priartėjo prie pabaigos. Jis nežinojo, ar verks išėjęs iš šių apartamentų, ir galbūt norėjo aiškumo. Staiga persmelkė keistas jausmas, jog likti čia — nesaugu.

— Mano jausmai tau buvo nuodėmingi, Markai Antonijau, — sunkiai ištarė kardinolas. — Ši nuodėmė pražudė daugelį kur kas už mane stipresnių žmonių. Bet aš stengiausi kaip galėdamas... — jis užsikirto. — Nepaisant visų pastangų, man nepavyko įžvelgti tavyje blogio požymių, negalėjau aptikti nei piktos valios, nei sugedimo, kurie turėtų išryškėti sąmoningai įvykdžius tokio pobūdžio nuodėmę, — jis maldaujamai pažvelgė į Tonijų. — Padėk man suprasti. Nejaugi tu nejauti kaltės, Markai Antonijau? Nejau neapgailestauji? Padėk man suprasti!

— Bet kodėl, mano pone?! — tuojau pat, nepagalvojęs, šūktelėjo Tonijus. Jis labiau apstulbo, nei supyko. — Kiekvienas bent kiek jus pažįstantis žmogus žino, kad jūs priklausote Kristui. Pirmą kartą į jus pažvelgęs aš tariau sau: „Šiam žmogui yra dėl ko gyventi.“ Bet mano tikėjimas nėra toks stiprus, pone, ir aš nesikankinu dėl jo stygiaus, todėl nejaučiu ir kaltės jausmo.

Atrodo, jo žodžiai sujaudino kardinolą: Kalvinas vėl atsistojęs suėmė delnais Tonijaus galvą. Vaikinui šis judesys buvo nemalonus, bet jis nesujudėjo. Kardinolas nykščiais švelniai perbraukė jam po akimis.

— Markai Antonijau, yra žmonių, kurie apskritai gyvena be tikėjimo, — pastebėjo kardinolas, — tačiau kurie pasmerktų mudviejų santykius vadindami juos nenatūraliais, galinčiais pražudyti mus abu.

— Bet kodėl tai turėtų mus pražudyti, pone? — Tonijus pasipiktino ir susierzino. Jam norėjosi, kad Kalvinas tiesiog lieptų išeiti. — Jūs kalbate man nesuprantama kalba. Jūs kankinotės, nes davėte įžadus Kristui. Tačiau jeigu ne įžadai, šis ryšys neturėtų tokios reikšmės. Mūsų sąjunga niekam nepakenkė, pone. Aš negaliu turėti palikuonių. Jūs negalite turėti palikuonių su manimi. Tad koks skirtumas, ką mudu veikiame dviese? Ir kam svarbu, kokius jausmus — kokią meilę, šilumą — mudu vienas kitam jaučiame? Mūsų santykiai visiškai netrikdė jūsų kasdienio gyvenimo. Ir tikrai nesujaukė manojo. Šiaip ar taip, mes patyrėme meilę, o argi meilė gali kam nors pakenkti?

Dabar Tonijus tikrai supyko ir pats nesuprato kodėl.

Jis miglotai prisiminė, jog kadaise Gvidas išsakė tokius pat jausmus, tik kur kas paprastesniais žodžiais.

Visų šios daugiabriaunės problemos pusių jis iki galo neįstengė aprėpti, ir jam tai nepatiko. Piršosi skaudi, nemaloni mintis, jog visi įsitikinimai — trumpalaikiai.

Jį iki šiol kamavo prisiminimas apie motinos vienatvę, tuščią miegamąjį, kuriame Mariana praleido jaunystę ir kuris tapo bausme už aistros proveržį, kurio dėka jisai išvydo pasaulį. Tuo pat metu širdyje nenumaldomai pyko ant senio, užrakinusio ją tame miegamajame vardan garbės ir tiesos.

„O aš už visa tai sumokėjau pačią didžiausią kainą“, — pagalvojo vaikinas. Net ir pačiomis niūriausiomis akimirkomis jis negalėjo iš tiesų smerkti motinos už tai, kad ši gulėjo Karlo glėbyje. Pasitaikydavo minučių, kai jį staiga, tarsi maitvanagio nagai, imdavo draskyti mintis, jos jis, Tonijus, gali vieną kartą sugrąžinti motiną į tą tuščią kambarį, ir kad dėl jo kaltės jai teks vėl apsivilkti juodus našlės drabužius. Vaikinas krūptelėjo, o stengdamasis tai nuslėpti, nusuko akis į šalį.

Ir po šiai dienai vos pamatęs į lango stiklą besiplakantį drugelį Tonijus tuojau pat išbėgdavo iš kambario. Jis neatrasdavo jėgų tiesiog paimti drugį ranka bei išleisti, nes išsyk vaizduotėje išvysdavo Marianą, užrakintą tuščiame miegamajame.

Tačiau kitų vyrų glėbyje jis patyrė gydantį pasitenkinimą, kuris pasirodė besąs toks galingas, jog tapo jam apsivalymo malda.

Pyktis buvo nuodėmė. Nuodėmė — žiaurumas. Nuodėmę padarė tie žmonės Flovige, kurie sunaikino negimusius jo sūnus.

Bet niekas niekada neįstengtų jo įtikinti, esą nusidėjo mylėdamas Gvidą arba mylėdamas kardinolą.

Ir netgi karietoje su tuo grubiu tamsiaodžiu vaikinu jis nepadarė nuodėmės. Neįvykdė nuodėmės ir gondoloje, kurioje mažoji Betina padėdavo galvutę jam ant krūtinės.

Tačiau jis žinojo neįstengsiąs išreikšti visų šių jausmų kardinolui — Bažnyčios princui. Jis negalėjo suvienyti dviejų pasaulių: vieno — be galo galingo, ribojamo apreiškimų bei tradicijų, kito — įprasto, nerimastingo, viešpataujančio kiekviename tamsiame žemės kampelyje.

Jis piktinosi, kad kardinolas vis dėlto šito prašė. O kai pamatė bejėgiškumą bei liūdesį jo eminencijos akyse, pasijuto atskirtas nuo šio žmogaus, tarytum artimi juodu buvo prieš daugelį metų.

— Aš negaliu spręsti už tave, — sušnibždėjo kardinolas. — Kažkada sakei man, esą muzika tau — natūralus dalykas, sukurtas šiam pasauliui Viešpaties. Ir tu, toks egzotiškai gražus, atrodai natūralus tarsi vynmedžio žiedai. Ir nors man tu — blogis, dėl tavęs aš pasiryžęs kęsti amžinas kančias. Aš pats savęs nesuprantu.

— Ak, tuomet nelaukite atsakymų iš manęs! — šūktelėjo Tonijus.

Kardinolo akys žybtelėjo. Jis įtemptai žiūrėjo į ramų Tonijaus veidą.

— Bet argi tu nematai, jog vien tavęs pakanka, kad vyras išsikraustytų iš proto!

Jis neįtikėtinai stipriai sugriebė Tonijų už pečių. Vaikinas giliai atsiduso, stengdamasis atsikratyti įniršio ir tarė sau: „Šito skausmo nepakanka.“

— Mano pone, leiskite man dabar pat jus palikti, — paprašė. — Nes aš jaučiu jums vien tik meilę ir trokštu, kad šiame pasaulyje būtumėte pats savimi.

Kardinolas papurtė galvą, neatplėšdamas nuo vaikino akių. Kvapas šniokšdamas veržėsi jam iš krūtinės, veidas paraudo. Kalvino gniaužtai stiprėjo, ir Tonijus pajuto viduje užkunkuliuojantį pyktį.

Jam nepatiko, kad kardinolas štai šitaip jį laiko, erzino Kalvino rankų skleidžiama aistra bei jėga.

Vaikinas žinojo esąs bejėgis. Jis puikiai prisiminė, kokios stiprios šios rankos, varčiusios jį lovoje tarsi moterį arba vaiką. Tą akimirką pagalvojo apie rankas, besigrumiančias su juo fechtavimo salėje, įstumiančias į tamsius miegamuosius, prispaudžiančius prie odinės karietos sėdynės. Ir dar apie tą paslėptą energiją, trykštančią iš šio žmogaus, kai jis vėl mėgino surasti nuolankumo liudijimą ten, kur tebuvo vien tik aistra.

Tonijui aptemo akys. Rodos, jis riktelėjo. Ir staiga pasimuistė, tarsi ketindamas ištrūkti kardinolui iš rankų, tarsi netgi smogti jam, ir tuojau pat pajuto, kaip Kalvino gniaužtai dar sustiprėjo. Taip, jis buvo toks bejėgis, kaip ir įsivaizdavo. Kardinolas lengvai jį išlaikė.

Bet atrodė priblokštas. Tarsi savo konvulsyviu judesiu Tonijus būtų jį pažadinęs. Dabar vyras žvelgė į Tonijų lyg į persigandusį vaiką.

— Tu norėjai pakelti prieš mane ranką, Markai Antonijau? — paklausė taip, lyg bijotų išgirsti atsakymą.

— O ne, mano pone, — tyliai atsiliepė Tonijus. — Aš maniau, kad jūs norite pakelti prieš mane ranką. Suduokite man, pone! — jis susiraukė ir krūptelėjo. — Norėčiau tai pajusti, pajusti jėgą, kurios nesuprantu! — ištiesęs rankas, jis įsikibo kardinolui į pečius, o paskui prisispaudė prie jo, tarsi stengdamasis atpalaiduoti Kalvino kūną.

Kardinolas jį paleido ir atšlijo.

— Ar aš jums išties atrodau natūralus? Aš panašus į vynmedžio žiedus? — sukuždėjo Tonijus. — Jei tik suprasčiau jus ar jūsų jausmus! Ir jeigu suprasčiau ją, tą švelnumą, balselį, panašų į varpelio skambėjimą, jos slaptą pasaulį, paslėptą po sijonais! Ak, jei jūs abu man nebūtumėt paslaptis, jeigu aš tapčiau vieno iš judviejų arba netgi jūsų abiejų dalimi!

— Kalbi kaip pamišėlis! — šūktelėjo kardinolas ir išlaisvinęs ranką palietė Tonijaus skruostą.

— Kaip pamišėlis? — vos girdimai sumurmėjo Tonijus. — Pamišėlis! Jūs išsižadėjote manęs pavadindamas kartu ir natūraliu, ir nuodėmingu. Be to, pasakėte, esą aš varau vyrus iš proto. Ką šie žodžiai galėtų reikšti man? Kaip galėčiau visa tai iškęsti? Ir jūs dar sakote, kad pamišėlis — aš! Tačiau kas gi buvo beprotis Delfų orakulas, jei ne vargšas išsigimėlis, kurio galūnės, nelaimei, pavertė jį geismo objektu?

Jis nusibraukė burną atgalia ranka ir prispaudė ją prie lūpų, tarsi stengdamasis sulaikyti žodžių srautą.

Vaikinas žinojo, kad kardinolas žiūri į jį, ir kartu jautė, jog šis nusiramino.

Praslinko kelios tylos minutės.

— Atleisk, Markai Antonijau, pagaliau lėtai, žemu balsu pratarė kardinolas.

— Bet dėl ko, mano pone? Už ką? — paklausė Tonijus. — Jūs išliekate dosnus bei kantrus netgi šiuo atveju?

Kardinolas papurtė galvą, tarsi atsakydamas į savas mintis.

Paskui nenorom atplėšė akis nuo Tonijaus ir paėjėjęs keletą žingsnių iki rašomojo stalo atsisuko. Rankoje laikė sidabrinį kryžių, žvakių liepsna apšvietė raudoną žvilgantį mantijos šilką. Susiaurėjusios Kalvino akys virto plyšeliais, veide atsispindėjo neapsakomas liūdesys.

— Kaip siaubinga, — sušnibždėjo jis, — kad man lengviau gyventi plakant save, nei žinoti, kad tu patiri tokį skausmą. 11

Tą patį vakarą, kai Gvidas parėjo namo iš grafienės vilos, kardinolas pasikvietė jį ir paklausė, ar maestro nereikią pagalbos ruošiantis netrukus prasidėsiančiam operos sezonui.

Jis patikino Gvidą šiais metais būtinai lankysiąsis teatre, nors anksčiau niekada nenuomojęs ložės. Ir pasiūlė premjeros vakarą surengti puotą savo rūmuose, aišku, jei Gvidas to norės.

Gvidą kaip visuomet giliai sujaudino jo eminencijos gerumas. O paskui paprastai ir tiesiai paklausė, ar kardinolas galėtų skirti Tonijui kelis ginkluotus asmens sargybinius.

Taip pat paprastai jis paaiškino kardinolui, jog Tonijui uždrausta įvažiuoti į Veneciją, kur jis buvęs iškastruotas prieš trejus metus, kad vaikinas priklausąs senai giminei, kad visą šią istoriją gaubianti paslaptis, apie kurią Gvidas nieko nežinąs, ir kad dabar daugybė venecijiečių ketina atvykti į Romą.

Mažumėlę pasvarstęs, kardinolas linktelėjo:

— Man yra tekę girdėti panašių istorijų, — jis atsiduso.

Šiaip ar taip, prašymas skirti Markui Antonijui nuolatinę poros bravų apsaugą nesukėlė jokių sunkumų. Bet pats kardinolas ne itin išmanė tokius dalykus ir buvo linkęs pasikliauti kompetentingais žmonėmis.

— Pasirūpinkime tuo Markui Antonijui nežinant, — pasiūlė Kalvinas. — Nereikia jo jaudinti.

Gvidas negalėjo nuslėpti palengvėjimo, nes rimtai įtarė, jog Tonijus veikiausiai atsisakytų tokios apsaugos, jeigu jo kas paklaustų.

Maestro pabučiavo kardinolo žiedą ir pasistengė kaip galėdamas karščiau padėkoti.

O kardinolas kaip visad elgėsi maloniai bei dėmesingai. Bet prieš išleisdamas Gvidą uždavė jam tokį klausimą:

— Sakykite, kokia tikimybė, kad Marko Antonijaus scenoje laukia sėkmė?

Pamatęs Gvido veide išgąstį, išsyk paskubėjo paaiškinti nieko neišmanąs apie muziką ir negalįs vertinti Tonijaus balso.

Mafeo gan griežtai pareiškė, jog Tonijus dabartiniu momentu — pats geriausias dainininkas Romoje.

Sugrįžęs į savo kambarius, Gvidas ne juokais nusivylė pamatęs, kad mokinio nėra namuose.

Tonijaus jam reikėjo dabar pat. Maestro troško atrasti ramybę mylimojo glėbyje.

Paolas kietai miegojo. Pernelyg pavargęs ir susijaudinęs, dirbti nebepajėgiantis Gvidas tiesiog ilgai sėdėjo mėnesienos užlietame kambaryje žvelgdamas pro langą į žvaigždes.

O Tonijus tiesiog iš kardinolo apartamentų patraukė į fechtavimo salę, kur šiek tiek paklausinėjęs sužinojo, kur gyvena florencietis grafas Rafaelė di Stefanas, kuris anksčiau taip dažnai būdavo jo dvikovų partneris.

Reikiamą namą pasiekė jau tamsoje. Grafas buvo ne vienas. Drauge su juo pietavo keletas bičiulių, visi neabejotinai turtingi, dykinėjantys nerūpestingi žmonės. Jaunas kastratas moteriška suknele dainavo ir grojo liutnia.

Jis priklausė tai mažumai kastratų, kurie turėjo bemaž moterišką krūtinę. Neskoningos oranžinės suknelės iškirptė puikiai pabrėžė šias grožybes.

Ant stalo stovėjo keptos žvėrienos bei avienos dubenys, visi puotaujantys vyrai iš pažiūros gėrė jau ne vieną dieną iš eilės.

Kastratas, užsiauginęs ilgus kaip moters plaukus, paprašė Tonijaus padainuoti, prisipažindamas, jog šnekų apie Tonijaus Treskio balsą jau pilnos ausys.

Tonijus įdėmiai pasižiūrėjo į šią būtybę. Paskui nužvelgė vyrus. Pagaliau jo akys įsmigo į grafą di Stefaną, kuris liovėsi valgęs ir stebėjo jį šiek tiek sunerimusiu žvilgsniu. Tonijus atsistojo, ketindamas išeiti.

Bet di Stefanas tuojau pat prisiartino prie jo. Savo bičiuliams grafas leido sėdėti prie stalo nors ir visą naktį, jei tik jie pageidaus, o Tonijui pasiūlė užlipti į viršų.

Kai juodu atsidūrė miegamajame, grafas užsklendė duris, ir Tonijus sustingo žvelgdamas į skląstį. Di Stefanas tuo tarpu nuėjo uždegti žvakės. Liepsnelė apšvietė gigantišką lovą raižytinėmis atramomis. Už atviro lango kybojo gigantiškas mėnulis.

Apskritas grafo veidas tapo bauginamai rimtas. Žvilgančių juodų garbanų bei šeriuoto smakro ir net kaklo dėka atrodė šiek tiek panašus į semitą.

— Atsiprašau už savo draugus, — skubiai pratarė jis. — Jie tave įžeidė.

— Tavo draugai manęs neįžeidė, — ramiai atsakė Tonijus. — Bet įtariu, kad eunuchas ten, apačioje, puoselėja tam tikras viltis, kurių aš negaliu pateisinti. Aš noriu išeiti.

— Ne! — bemaž desperatiškai sušnibždėjo grafas.

Di Stefano akys keistai sublizgo, jis prisiartino prie Tonijaus, tarytum pastūmėtas, priėjo taip arti, jog prisilietimas tapo neišvengiamas. Bet kai pakėlė ranką, toji taip ir pakibo ore išskėstais pirštais.

Rodės, vyrukas pakvaišo nuo aistros. Toks susijaudinęs kartais atrodydavo kardinolas bei kiti kilmingi Tonijaus meilužiai. Be to, di Stefano elgesyje nesijautė išdidumo, jis nesipuikavo kaip kad tasai darbininkas, Tonijaus rastas gatvėje.

Tonijus suėmė durų rankeną, jusdamas viduje už verdančią aistrą ir jau pamesdamas galvą beveik kaip ir tasai vyras.

Jis atsisuko ir nejučia sušvokštė, nes grafas tuo momentu sugriebė jį ir prispaudė prie durų.

Kaip retai, kaip nepaprastai retai jo gyvenime pasitaikydavo tokių momentų, kai jis visiškai nebegalėdavo savęs valdyti!

O juk ilgą laiką manė lengvai galįs kontroliuoti savo aistrą! Kad ir greta Gvido arba bet kurio iš tų, kuriuos pasirinkdavo tarsi taurę vyno, ir kiek gi jų buvo, šitų taurių... O štai dabar visiškai sutriko, puikiai suprasdamas esąs po grafo stogu, jo namuose, absoliučioje jo valdžioje. Niekada anksčiau jis nebuvo atsidūręs jauno, nežaboto meilužio galioje.

Grafas persiplėšė ir nusimetė marškinius. Paskui ranka slystelėjo žemyn ir atsegė bridžius. Tamsūs jo šeriai skaudžiai badėsi, kai bučiniais apibėrė Tonijaus kaklą. Tuo pat metu Rafaelė it vaikas mėgino nuvilkti jam surdutą ir nutraukė prisegtą špagą.

Ginklas žvangėdamas nukrito ant grindų.

Tačiau kai grafas nuogu kūnu prisispaudė prie Tonijaus ir pajuto šio užantyje durklą, paliko pastarąjį vietoje. Vaitodamas jis prisitraukė Tonijų prie savęs, ir tas pamatė, kaip pakyla tvirtas, galingas jo penis.

— Duokš jį man, aš jo noriu, — sušniokštavo Tonijus ir atsiklaupęs paėmė organą į burną.

Buvo jau vidurnaktis, kai Tonijus pakilo iš lovos. Name viešpatavo visiška tyla. Grafas gulėjo pataluose visiškai nuogas, tik ant kairės rankos smiliaus ir bevardžio piršto blizgėjo auksiniai žiedai.

Žvelgdamas į jį iš viršaus Tonijus palietė šilkinę jo skruostų odą ir patylom išėjo iš kambario.

Įsėdęs karieton, liepė važiuoti į Ispanijos aikštę.

Privažiavęs prie aukštų Ispanų laiptų ilgai žiūrėjo pro langą į tamsoje pro šalį einančius žmones. Aukštai virš galvos mėnulio apšviesto dangaus fone mirguliavo daugybė įvairiausių langų, bet jis nepažinojo nei čionykščių namų, nei jų gyventojų.

Akimirksniui veidą nutvieskė šviesos spindulys, bet žibintą laikantis žmogus tuojau pat mandagiai nusuko jį į šalį.

Rodos, jis užmigo. Pats nežinojo, miegojo ar ne. Bet ūmai sukruto pajutęs Kristinos artumą, stengdamasis sulaikyti sapną, kuriame juodu gyvai šnekučiavosi, jis bergždžiai stengėsi kažką jai išaiškinti, o ji liūdėjo bei mėgino pabėgti...

Tonijus prisiminė esąs Ispanijos aikštėje ir turįs važiuoti namo. Tačiau kur tie namai, akimirksnį neįstengė prisiminti.

Nusišypsojęs liepė vežėjui judėti ir vėl užmigdamas spėjo pagalvoti: „Įdomu, kodėl iki šiol neatvažiavo Betikinas?“ Ir tik tuomet suvokė, jog iki operos sezono neliko nė dviejų savaičių. 12

Per Kalėdas mieste pasklido gandas, jog atvyko Betikinas.

Pirmojo šaltuko nuskaidrintą orą užpildė visų Romos varpų skambesys. Iš bažnyčių chorų aidėjo himnai, o vaikai senu papročiu sakė pamokslus iš sakyklų. Kūdikėlis Jėzus, švytintis tarp svaiginančių daugybės eilių žvakių žiburėlių, gulėjo tūkstančiuose nuostabiai išpuoštų lopšių.

Sužinojęs, jog Argentina teatro smuikininkai — puikūs muzikantai, Gvidas perrašė visas styginių partijas. Jis tik nusišypsojo, kai Betikinas pasiteisindamas negalavimu atsiprašė dėl to, kad negali atvykti mandagumo vizito, ir paklausė Gvido, ar šis nemalonėtų tiesiog atsiųsti jam partitūros.

Gvidas buvo pasirengęs visiems sunkumams. Jis žinojo žaidimo taisykles, todėl davė garsiajam dainininkui tris arijas, visais atžvilgiais pranokstančias skirtąsias Tonijui. Jų dėka Betikinas galėjo pademonstruoti visą savo meistriškumą. Gvidas nė trupučio nenustebo, kai po dvidešimt keturių valandų partitūra buvo grąžinta rūpestingai papildyta garsiojo dainininko pasiūlytais ornamentais. Dabar Gvidas galėjo imtis akompanimento. Ir nors Betikinas nepareiškė jokių komplimentų kūrėjui, skundų jis irgi neatsiuntė.

Gvidas žinojo, jog šnekos kavinėse pasiekė apogėjų. Ir visi kaip vienas stengėsi patekti į naująją Kristinos Grimaldi studiją, kur ši tik ir tekalbėjo apie Tonijų. Teatras turėtų būti perpildytas.

Dabar Gvidui svarbiausia užduotimi tapo nuslėpti nuo mokinio savo paties baimę.

Likus dviem dienoms iki premjeros, įvyko pirmoji ir paskutinė bendra dainininkų repeticija.

Praėjus porai valandų po vidurdienio, Tonijus su Gvidu patraukė į teatrą susitikti su priešininku, kurio gerbėjai ketino išvaryti Tonijų iš scenos.

Tačiau netrukus pasirodė Betikino impresarijus ir pranešė, esą dainininkas vis dar sirguliuojąs, todėl parepetuosiąs tik mizanscenas. Tenorai išsyk ėmė reikalauti tos pačios privilegijos, taigi Gvidas įsakė Tonijui irgi neprasižioti.

Tik Rubinas, senyvas kastratas, kuris turėjo atlikti antrą pagal svarbą vyrišką vaidmenį, ryžtingai pareiškė dainuosiąs. Muzikantai duobėje net atidėjo į šalį instrumentus, kad galėtų jam paploti. Rubinas iš visos širdies užtraukė vieną ariją, parašytą kontraltui ir idealiai tinkančią jam. Atliko kūrinį taip meistriškai bei skaidriai, jog klausytojai vos neapsiašarojo, susijaudino ir pats Gvidas, kuris pirmą kartą girdėjo nepažįstamo balso atgaivintą savo kūrinį.

Betikinas pasirodė kaip tik po šio mažo spektaklio. Tonijus pajuto, kaip kažkas praeidamas pro šalį švelniai jį užkliudė, nustebęs atsisuko ir pamatė ne šiaip žmogų, o tikrą gigantą. Kaklas apmuturiuotas storu vilnoniu šaliku, ant galvos pūpso kupeta plaukų — tokių šviesių, jog atrodo bemaž sidabriniai. Nugara siaura ir labai tiesi.

Tik pasiekęs kitą scenos pakraštį, taip pat abejingai praėjęs pro senąjį Rubiną, milžinas apsisuko aplink savo ašį ir pirmą kartą ryžtingai pažvelgė į Tonijų.

Pažvelgė ledinėmis mėlynomis akimis, šaltesnių vaikinui dar neteko matyti. Jose tarytum mirguliavo šiaurės pašvaistė. Tačiau įsmigęs į Tonijų šitų akių žvilgsnis ūmai virptelėjo, tarsi užkibęs ant kabliuko, ir negalėjo atsitraukti.

Tonijus nejudėjo ir nepratarė nė žodžio, bet pajuto kūnu perbėgantį virpulį, tarsi šis žmogus jam būtų padaręs tokį pat įspūdį kaip dar gyvas ungurys, besiraitantis ant smėlėto kranto.

Jis lėtai, beveik pagarbiai, nuleido, o paskui vėl pakėlė akis ir pažvelgė į mažiausiai šešeto pėdų bei trijų colių ūgio gigantą, kuris visiškai neabejotinai užtemdytų scenoje trapią jo paties figūrėlę.

Bet štai Betikinas nerūpestingu dešinės rankos judesiu trūktelėjo vilnonio šaliko galą, šis atsirišęs nuslydo nuo kaklo, visiškai atidengdamas stambų, kvadratinį dainininko veidą.

Jis buvo dailus, netgi didingas, kaip kad visi ir kalbėjo, pasižymėjo vidine jėga, kurią prieš daugelį metų Gvidas pavadino magija, būdinga tik nedaugeliui artistų. Kai Betikinas žengė žingsnį į priekį, šis žingsnis, rodės, gali paveikti visą pasaulį.

Dainininkas neatplėšė akių nuo Tonijaus. Stebeilijo tokiu šaltu, tokiu negailestingu veidu, jog visi aplinkui sutriko. Jusdami vykstant nebylią dvikovą, muzikantai ėmė kosčioti į kumščius, o impresarijus pradėjo nervingai trinti rankas.

Tonijus nepajudėjo iš vietos. Betikinas ėjo artyn lėtais, vienodais žingsniais. O paskui sustojęs priešais ištiesė baltą savo ranką.

Tonijus išsyk ją paspaudė ir sumurmėjo mandagius pasisveikinimo žodžius. Tuomet dainininkas apsisukęs, dar prieš atplėšdamas žvilgsnį, mostu liepė muzikantams pradėti.

Vakare apėjęs kavines sugrįžo Paolas ir pranešė, jog abatai grasina nušvilpsią Tonijų ir išginsią jį nuo scenos.

— Ką gi, nieko stebėtino, — sušnibždėjo Tonijus. Tuo metu jis grojo mažąją sonatą, tiesiog šiaip, savo malonumui, jam labiau patiko klausytis klavesino muzikos nei savo paties balso.

Kai atėjo Gvidas, Tonijus lyg tarp kitko jo paklausė, ar grafienės ložėje sėdės Kristina Grimaldi.

— Taip, tu iškart ją pastebėsi. Kristina sėdės tiesiai priešais sceną. Ji nori viską girdėti.

— Kaip ji laikosi? — paklausė Tonijus.

— Ką sakai? — tarstelėjo Gvidas.

— Kaip ji laikosi? — susierzinęs garsiai pakartojo Tonijus.

Maestro šaltai nusišypsojo.

— O kodėl tau nenuėjus ir nepaklausus jos pačios? 13

Likus valandai iki uždangos pakėlimo, dangus viršum Romos miesto kiurte prakiuro. Tačiau niekas — nei griaustinis, nei žaibai, nei vėjas, kuris riaumodamas daužėsi į užtemdytus teatro langus — negalėjo sulaikyti žiūrovų, plūstančių pro centrines duris.

Gatvę užtvindė karietos. Paauksuoti ekipažai vienas paskui kitą sustodavo išleisti damų bei ponų, žaižaruojančių brangenybėmis ir baltutėliais perukais. Viršutinius aukštus jau užpildė žiūrovai. Švilpimas, šūksniai bei nešvankios dainelės aidėjo po visą teatrą.

Laikydami rankose blankius žibintus, pirkliai vedėsi į viršutines ložes savo žmonas, o šios skubėjo greičiau užimti vietas, idant pamatytų už pačią muziką bei veiksmą scenoje ne mažiau įspūdingą prašmatnių apdarų paradą žemesniuose aukštuose.

Vos atsidūręs už scenos, visiškai nepaisydamas, jog peršlapo iki siūlo galo, Tonijus išsyk pripuolė prie plyšelio uždangoje.

Senjora Bjanka skubiai įniko šluostyti jam galvą.

— Ts-s-s, — pastūmėjo ją vaikinas, pasilenkė ir pažvelgė į salę.

Livrėjas vilkintys tarnai vaikščiojo nuo vieno pirmojo aukšto žibinto prie kito, įkvėpdami gyvybę aksominėms užuolaidoms, veidrodžiams, lakuotiems staliukams ir minkštiems krėslams.

Žemiau, parteryje, jau įsitaisė šimtai abatų, kiekvienas dešine ranka laikė žvakę, o kaire — atverstą partitūrą. Girdėjosi įnirtingai laidomos šiurkščios jų pastabos.

Duobėje kol kas sėdėjo vienui vienas smuikininkas. Bet štai pasirodė trimitininkas pigiu apšepusiu peruku, vos dengiančiu galvą.

Balkone pasigirdo šūksnis. Tamsoje prašvilpė kažin koks daiktas, o paskui iš parterio nuskambėjo grubus plūdimasis, kažkas pašoko ant kojų purtydamas kumštį, tačiau aplinkiniai tuojau pat jį pasodino atgal. Viršuje kilo peštynės, pasigirdo trepsėjimas ant medinių laiptų už sienos.

— Atsisuk į mane! — isteriškai reikalavo senjora Bjanka. — Pasižiūrėk į save! Gal tu įkritai į upę? Juk po valandos tau dings balsas! Privalau tave sušildyti!

— Aš jau įkaitęs, — sušnibždėjo Tonijus, bučiuodamas jos mažas, susiraukšlėjusias lūpas. — Įkaitęs kaip niekad!

Ir per užkulisiuose viešpataujantį chaosą nuskubėjo į savo grimo kambarį, kur senasis Ninas maišė inde žarijas, o oras jau buvo karštas it krosnyje.

Šį rytą Tonijus nubudo anksti ir vos pradėjęs dainuoti išsyk pajuto malonų jaudulį. Keletą valandų repetavo pačius sudėtingiausius pasažus, kol įsitikino, kad balsas nepaprastai lankstus bei stiprus.

Kai Gvidas išėjo į teatrą, Tonijus išbučiavo jį į abu skruostus. O Paolui liepė pasistumdyti tarp publikos ir stebėti, kas vyks.

Paskui, kai dangus dar buvo giedras ir šviesus, o ant levandos krūmuose skendinčių kalvų sumirguliavo namų langeliai, Tonijus patraukė į vargšų kvartalus palei Tiberį ir sutelkęs aplink save apiplyšusių vaikiūkščių būrį pradėjo jiems dainuoti.

Danguje žiebėsi žvaigždės. Pirmą kartą per pastaruosius trejus metus jis girdėjo savo balsą kylantį tarp ankštų akmeninių sienų. Ašarotomis akimis jis ringavo melodiją vis aukštyn bei aukštyn, kol pagaliau užkopė iki natų, kurių niekada nemėgino pasiekti, ir išgirdo jas nuplaukiant į aukštą nakties dangų pro siaurą properšą virš galvos. Iš visų pusių jo balso link skubėjo žmonės. Jie susispietė prie langų, tarpduriuose, artimiausiuose skersgatviuose. Kai dainininkas nutilo, klausytojai pasiūlė jam vyno bei maisto, atnešė taburetę, o paskui net gražią kėdę su pagalvėle. Ir jis uždainavo vėl, dainuodavo bet kokią dainą, kokią tik žmonės paminėdavo, traukė visu balsu, o ausyse skambėjo aikčiojimas, aplodismentai, šūksniai „Bravo!“, visuose veiduose aplinkui liepsnojo susižavėjimas, o paskui galiausiai prapliupo lyti.

Tonijus išbučiavo senjorą Bjanką ir senąjį Niną, o šie nuplėšė šlapius vaikino drabužius ir įniko rankšluosčiais trinti plaukus. Tegul sau plūstasi — jis nė trupučio nepyko.

— Nesijaudinkite, viskas bus gerai, — šnipštelėjo senjorai Bjankai. — Patikėkite, viskas bus gerai ir Gvidui, ir man.

O širdyje pats sau prisiekė mėgautis kiekviena būsima minute, nepaisant to, kas jo laukia: triumfas ar žlugimas, nes kaip tik čia išsišakoja kelias, vedantis į ateities tamsą, ir jis privalo įveikti šią reikšmingą ribą.

Tuo momentu pamėgino įsivaizduoti visus, kurie galėjo dabar sėdėti salėje. Pasižiūrėjo į priešais gulinčią puikią suknelę — moteriškus raukinukus, kaspinėlius, moterišką grimą. „Kristina!“ Ištarė šį vardą taip tyliai, jog iš lūpų išsiveržė tik atodūsis. Dabar jam nebeturėjo reikšmės nei skausmas, nei baimė.

Svarbus buvo tik būsimasis išėjimas į sceną; scena buvo kaip tik toji vieta, kur jis ir norėjo būti.

— Na, mieloji, — kreipėsi jaunuolis į senjorą Bjanką. — Atėjo metas jums griebtis savo kerų. Pasistenkite ištesėti pažadus. Paverskite mane tokiu dailiu ir tokiu moterišku, jog galėčiau apkvailinti savo paties tėvą, jei atsisėsčiau jam ant kelių!

— Nedoras berniūkšti! — senjora Bjanka žnybtelėjo jam į skruostą. — Pataupyk savo sidabrinį liežuvėlį publikai. Negąsdink manęs!

Atsilošęs krėsle jis pajuto pirmus švelnius teptuko, šukų bei šiltų jos pirštų prisilietimus.

Kai pagaliau atsistojo ir atsisuko į veidrodį, pajuto pažįstamą, bet dėl to ne mažesnį nerimą keliantį sumišimą. Kur šioje tamsiai raudonu atlasu aptaisytoje smėlio laikrodžio formos figūroje Tonijus? Argi čia berniukas šiomis juodais dažais apvedžiotomis akimis, ryškiai pridažytomis lūpomis ir puriais baltais plaukais, bangomis kylančiais nuo kaktos ir stambiomis garbanomis krintančiais ant nugaros?

Žvelgiant į veidrodį Tonijui apsvaigo galva, ir tuomet ten atsispindinti gražuolė sukuždėjo jo paties vardą, o tada atšoko it vaiduoklis, nesunkiai galintis akimirksniui atimti jam gyvastį.

Dainininkas pirštinėta ranka palietė nuogus savo pečius. Užsimerkęs apčiupinėjo pažįstamus veido bruožus.

Staiga jis pastebėjo, jog senjora Bjanka atsitraukė, norėdama įvertinti savo darbą. Ji ir anksčiau kartais taip elgdavosi, bet dabar rezultatas, atrodo, pribloškė ją pačią. O paskui, kai Tonijus lėtai atsisuko į moterį, vaikinui susidarė įspūdis, tarytum siuvėja jo bijo.

Kažkur tolumoje pasigirdo minios riaumojimas. Senasis Ninas pranešė, jog užžiebtas didysis sietynas. Teatras jau perpildytas, o juk dar liko nemažai laiko...

Tonijus žiūrėjo į mažąją senjorą Bjanką. Jos veide nesimatė nė menkiausio pasitenkinimo šešėlio, įkypose akyse atsispindėjo nerimas. Rodės, ji nori pasislėpti.

— Kas? — sušnibždėjo jis. — Kodėl taip į mane žiūrite?

— Mielasis, — ištarė ji keistu, nesavu balsu. — Tu nuostabus. Apmulkintum net mane...

— Ne, ne! Kodėl jūs taip žiūrite į mane? — pakartojo tuo pačiu šnabždančiu balsu, kurio, buvo tikras, nė vienas žmogus negalėjo palaikyti nemoterišku.

Jinai neatsakė.

Ir tuomet jis ėmė slinkti link siuvėjos, slydo grindimis lyg kokia mechaninė lėlė. Moteris staigiai atsitraukė nuo jo, netgi riktelėjo.

Tonijus nuožmiai stebeilijo į ją.

— Tonijau, liaukis! — sušuko prikandusi lūpą.

— Tuomet pasakykite, kas yra! — vėl pareikalavo vaikinas.

— Na, gerai. Supranti, tu panašus į velnią. Tobula moteris, bet tokia didžiulė, kokia negali būti moteris! Tu mane gąsdini, nes atrodo, tarsi į kambarį atskrido pats Viešpaties angelas ir užėmė visą kambarį savo sparnais, iš kurių krintančios plunksnos sukasi ore, aš net girdžiu, kaip tie sparnai čeža braukiami per lubas! Ir jo galva tokia didelė... Ir rankos... Štai kas tu toks! Tu tobulas, tu gražus, bet kartu tu...

— Monstras, mano brangioji, — užbaigė jaunuolis. Ir pasidavęs impulsui suėmė delnais jos veidą bei vėl stipriai pabučiavo.

Moteriai užėmė kvapą, ji sustingo užsimerkusi ir pravėrusi lūpas. O paskui sunkios jos krūtys susiūbavo nuo atodūsio.

— Tu priklausai kitam pasauliui... — sumurmėjo senjora Bjanka ir atsimerkė.

Iš pradžių tiesiog žiūrėjo į jį neatitraukdama akių, tada veidą nutvieskė pasitenkinimas bei pasididžiavimas, ir moteris apkabino Tonijų per juosmenį.

— Ar mylite mane? — paklausė jis.

— Ak! — ji žengtelėjo atgal. — Argi tau gali rūpėti mano jausmai! Visa Roma netrukus mylės tave, visa Roma bus pasirengusi kristi tau po kojų! O tu dar klausi, ar aš tave myliu. Kas aš tokia?

— Taip, taip, bet aš noriu, kad jūs mylėtumėte mane, čia, šiame kambaryje, dabar.

— Tau metas į sceną, — siuvėja nusišypsojo, pakėlė rankas ir paglostė baltas plaukų bangas, pataisė brangakmeniais nusagstytą smeigtuką. — Begalinė savimeilė, — atsiduso ji. — Ir toks pat begalinis godumas.

— Ar tikrai? — tyliai paklausė jis.

— Tu bijai, — sušnibždėjo siuvėja.

— Truputį, senjora. Tik mažumėlę, — jis nusišypsojo.

— Bet, mielasis... — pradėjo moteris.

Ūmai atsilapojo durys ir į kambarį šniokštuodamas įbėgo Paolas šlapiais susitaršiusiais plaukais.

— Tonijau, jei tik tu būtum girdėjęs tas nesąmones! Jie kalba, esą Rudžerius tau sumokėjęs daugiau nei Betikinui, ir jie trokšta muštis! Be to, čia pilna venecijiečių, Tonijau! Jie sukorė tokį kelią trokšdami išgirsti, kaip tu dainuoji. Be muštynių apsieita nebus, tačiau jie neketina tau palikti nė menkiausio šanso. 14

Laiko nebebuvo. Praeity liko dvidešimt penkeri metai įtempto darbo ir lėto judėjimo link lemtingojo momento. Šis laikas pirmiausia sutrumpėjo iki dvejų metų, o paskui tirpo mėnuo po mėnesio, diena po dienos, kol galutinai išseko.

Gvidas girdėjo, kaip derinasi orkestras. Senjora Bjanka jam pasakė, jog Tonijus pasirengęs, bet jis nenorėjo trukdyti jaunuoliui. Šiandien maestro su Tonijum švelniai apsikabino tardami vienas kitam švelnius žodžius ir susitarė, jog paskutiniosiomis akimirkomis nė vienas netrukdys kito savomis abejonėmis.

Gvidas paskutinį sykį nužvelgė save veidrodyje. Glotnus baltas perukas atrodė puikiai, auksu siuvinėto brokato surdutas po kelių siuvėjos pataisymų pagaliau gulėjo pakankamai laisvai ir nevaržė rankų judesių. Gvidas pasitaisė nėrinius ant krūtinės, krestelėjo rankogalius bei šiek tiek atlaisvino diržą tikėdamasis, kad niekas to nepastebės. Tada susirinko natas.

Tačiau prieš nusileisdamas į duobę stabtelėjo už uždangos ir pažvelgė į salę.

Didžiulis sietynas ką tik išnyko palubėje, nusinešdamas kartu ryškią, bemaž dienos šviesą.

Įsivyravusi tamsa tik sustiprino laukinį publikos riaumojimą. Žiūrovai balkone trypė kojomis, iš visų pusių aidėjo grubūs šūksniai.

Kaip jis ir tikėjosi, abatai užėmė visą priešakinę parterio dalį, o ložės buvo sausakimšos. Visur stovėjo įspraustos papildomos kėdės. Tiesiai virš savęs, dešinėje, Gvidas pamatė apie dešimtį venecijiečių, — jis buvo įsitikinęs regįs venecijiečius, — o tarp jų pastebėjo vieną pažįstamą, milžiną eunuchą iš šventojo Morkaus katedros, buvusį Tonijaus mokytoją ir bičiulį.

Susirinko ir visas būrys neapoliečių: grafienė Lamberti bei Kristina Grimaldi sėdėjo pirmojoje ložės eilėje, nusisukusios nuo stalo, prie kurio kiti gyvai lošė kortomis. Ložėje įsikūrė ir maestro Kavala, jau atsiuntęs į užkulisius pasveikinimus.

Kardinolas Kalvinas buvo tik vienas iš daugelio salėje sėdinčių kardinolų. Jį supo grupelė jaunų didikų, kurie laikydami rankose vyno taures linkčiojo bei šnekučiavosi tarpusavyje.

Netikėtai tarp eilių orkestro pusėn pasileido kažkoks žmogus ir prikišęs prie burnos suglaustus delnus išrėkė kažką pašaipaus. Gvidas įsitempė niršdamas, kad negali suprasti žodžių, ir staiga kažkur iš viršaus, nuo sijų, pasipylė baltų popierėlių sniegas, žmonės ėmė šokinėti iš vietų bei gaudyti popieriukus.

Daugelis įniko ūbauti ir trepsėti. Gvidas suprato, jog metas eiti.

Jis užsimerkęs atrėmė galvą į sieną. Ir staiga pajuto, jog kažkas krato jį už pečių. Sugriežė dantimis, pasiryžęs pareikalauti paskutinės ramybės akimirkos.

— Jūs tik pažvelkite!

Priešais jį purtydamas vieną iš palubės nusileidusį lapelį stovėjo senjoras Rudžerius.

Gvidas išplėšė jam iš rankų popieriuką ir pakreipė į šviesą. Grubokas sonetas tvirtino, esą Tonijus savo tėvynėje buvo apgailėtinas gondoljeras, tad dabar teturi vieną kelią: nešdintis atgal ir traukti kanaluose barkaroles.

— Tai siaubinga, siaubinga! — murmėjo Rudžerius. — Aš žinau, kai publika tokios būklės, ji gali uždaryti teatrą! Jie nieko neklausys! Jiems čia tik pramoga. Dabar jie tetrokšta vieno dalyko — išsityčioti iš Venecijos patricijaus, patekusio jiems į nagus. O Betikinas jų numylėtinis! Jie mus uždarys!

— Kur Betikinas? — paklausė Gvidas. — Jis už viską atsakingas! — Mafeo apsisuko sugniaužęs kumščius.

— Maestro, jau nebėra laiko! O be to, Betikinas jiems nenurodinėja. Jie težino tik tiek, kad teatrai atviri, o jūsų berniukas pretenzingu savo elgesiu įdavė jiems į rankas ginklą! Jei tik jis būtų pasivadinęs pseudonimu, jei tik nebūtų toks pakvaišęs dėl aristokratizmo ir kitų...

— Užsičiaupk! — riktelėjo Gvidas ir nustūmė impresarijų. — Kurių velnių man visa tai dabar sakai!

Jį apėmė įsiūtis. Atmintyje tuojau pat iškilo visos senos istorijos apie neteisingus sprendimus bei žlugimus: koks nelaimingas buvo Loretis tą vakarą, kai Domenikas patyrė triumfą, o kompozitorius — žlugimą, ir kaip neišpasakytai nusiminė Pergolezis, kuris po pralaimėjimo taip ir nebesugrįžo į Romą.

Ūmai pasijuto esąs visiškas mulkis, o toksai jausmas — pats nemaloniausias pasaulyje. Kodėl jis nusprendė, kad jų laukia tribunolas, kurio sprendimas bus kilnus ir teisingas? Gvidas žengtelėjo link laiptų.

— Maestro, nepameskite galvos, — šnipštelėjo Rudžerius. — Jeigu jie ims svaidyti į jus visokiausius daiktus, nieku gyvu neatsakykite tuo pačiu!

Gvidas garsiai nusikvatojo. Paskutinį kartą paniekinamai dėbtelėjo į impresarijų ir nusileidęs į orkestro duobę patraukė prie klavesino. Muzikantai pasitikdami jį skubiai sulinksėjo.

Teatras aprimo. O jeigu kas nors dar mėgino plyšoti, kiti tuojau pat jį apramindavo. Gvidas pradėjo groti pirmąją triumfo temą, kurią džiaugsmingai pasigavo styginiai.

Muzika užpildė erdvę, akimirksniui nuslopo visos baimės, ir Gvidui pasirodė, tarytum ne jis palaiko spartų tempą, o pati muzika jį neša.

Pakilo uždanga. Nugriaudėjo aplodismentai, žiūrovai sveikino viršuje, scenoje, stovintį Betikiną. Pakako vieno žvilgtelėjimo, kad suprastum, jog dainininkas tobulai įkūnijo dievybę: šviesūs plaukai žvilgėjo rampos šviesoje, o blyškią odą puikiai paryškino balta pudra. Gvidas suprato, jog dabar vyrai lankstosi jam iš ložių, nes akies krašteliu pamatė Betikiną nusilenkiantį jiems. Paskui į sceną išėjo Rubinas, o tada, tada... Gvidas pakėlė akis ir pamatė Tonijų.

Net muzika nenustelbė aikčiojimų bei murmesio, nusiritusio per visą salę. Šis šurmulys panėšėjo į gausmą, lydėjusį ankstesnį reginį — sietyno užžiebimą.

Reginys išties buvo įspūdingas. Rampos šviesoje stovėjo liekna moteris raudono atlaso suknele, išpuošta auksu siuvinėtais nėriniais. Juodai apvedžiotos Tonijaus akys panėšėjo į du žaižaruojančius briliantus. Jis prikaustė visų žvilgsnius, nors stovėjo nejudėdamas kaip manekenas. Šviesos spindulys gražiai išryškino jo veido bruožus.

Gvidas dar sykį dirstelėjo į viršų, tačiau nesulaukė iš Tonijaus jokio atsakomojo ženklo. Atrodė, jog jis nerūpestingai apžiūrinėja salę. Tik tuomet, kai Betikinas baigė nedidelį savo pasivaikščiojimą po sceną, Tonijus atsakė į jam skirtus pasveikinimus. Lėtai kreipdamas žvilgsnį iš dešinės į kairę, jis atliko gilų moterišką reveransą, o tada pakilo — lengvai ir stulbinamai grakščiai. Žinoma, visų akys tuojau pat nukrypo į jį.

Opera tęsėsi, neišvengiamai artinosi Gvido įstojimo momentas. Jau praėjo pusė įžanginio rečitatyvo. Betikino balsas buvo sklidinas jėgos.

Ir štai jis užtraukė pirmąją ariją. Dabar Gvidas turėjo būti pasirengęs menkiausiam pasikeitimui. Styginių skambesys nutilo, virto silpnu, nepertraukiamu sruvenimu, lydinčiu klavesiną.

Dainininkas žengė į avansceną. Žydra ilgo apsiausto spalva atsispindėjo jo akyse, ir šios žėrėjo dar ryškiau. O balsas skambėjo vis stipriau, vis garsiau, tarsi įrodydamas visą būsimojo ginčo beprasmiškumą.

Baigęs antrąją arijos dalį, Betikinas pradėjo kartoti pirmąją, mat tokia buvo standartinė kiekvienos arijos forma, bet, kaip ir derėjo, ėmė varijuoti, lėtai didindamas garso stiprumą, nors Gvidas puikiai suprato, jog čia dar vieni juokai palyginti su tikrąja jo galia, kurią dainininkas pademonstruos vėliau. Tačiau pasiekęs paskutinę natą jis pradėjo nuostabų crescendo, vis stiprindamas ir stiprindamas garsą vienui vienu ilgėliausiu įkvėpimu, kurio viduryje nebyli publika sustingo. Gvidas irgi nutilo. Ir smuikai liovėsi griežę. O dainininkas, stovėdamas visiškai ramiai, leido į orą begalinį garso srautą be menkiausių įtampos požymių, o paskui, kai visi manė, jog jis turi arba nutilti, arba numirti, staiga ėmė vėl didinti galią, iškeldamas skambesį į dar aukštesnę viršukalnę ir tik tada baigė.

Aplodismentai nugriaudėjo iš visų pusių. Abatai šaukė: „Bravo Betikinas!“, tokie pat šūksniai aidėjo iš balkono, galinių parterio eilių ir iš ložių. Dainininkas pasitraukė nuo scenos — kaip derėjo pasielgti kiekvienam užbaigus savo ariją. O Gvidas davė ženklą muzikantams tęsti.

Jis jautė, kaip liepsnoja veidas, ir nedrįso pažvelgti į sceną. Kai pradėjo groti, pirštai buvo tokie šlapi nuo prakaito, jog ėmė slydinėti ant klavišų. O juk grojo pirmosios Tonijaus arijos įžangą. Išsigandęs, kad nuvils Tonijų, sutramdė baimę ir pakėlė akis į sceną, į ten stovinčią moterišką figūrą.

Tonijus jo nematė, bent jau taip atrodė. Išraiškingos juodos akys buvo nukreiptos į pirmą aukštą, tarytum tyrinėjo ten sėdinčius žiūrovus. Ir štai jis uždainavo pačiu tyriausiu bei skaidriausiu balsu, kokį tik kada nors iš jo lūpų girdėjo Gvidas.

Bet jau iš visur pasigirdo triukšmas, trepsėjimas, galinėse eilėse kilo šnypštimas, viršuje — švilpesys.

O iš paties viršutinio aukšto ataidėjo šaižus riksmas:

— Nešdinkis atgal į savo Veneciją, į kanalus!

Kažkas iš abatų pašoko ir grūmodamas kumščiu balkonui sušuko:

— Ei, jūs ten, tyliau! Nagi, nutilkite!

Tačiau Tonijus nė nekrustelėdamas dainavo toliau. Jis nekėlė balso, kad perrėktų triukšmą, kas vis tiek buvo neįmanoma. Sukandęs dantis Gvidas pats to nepastebėdamas tiesiog tarškino klavišais, tarsi norėdamasis išgauti iš jų daugiau garso.

Prakaitas žliaugte žliaugė per veidą, rankas. Dabar jis apskritai liovėsi girdėjęs Tonijų. Negirdėjo net savo paties instrumento.

Tonijus užbaigė ariją, nusilenkė ir taip pat ramiai nužingsniavo į užkulisius.

Visas pirmas aukštas pratrūko ploti, tačiau aplodismentai, susilieję su švilpimu bei rėkavimu, virto bendru triukšmu, daugiau nieko.

Gvidui atrodė, jog tolesnės akimirkos virto tikru tikriausiu pragaru. Ant pakylų jau susirinko kitai scenai pasirengusi grupė, o kaip tik šiai baigiamajai pirmojo veiksmo daliai Gvidas parašė puikiausią ariją, meistriškai parinkdamas melodijas, idant pademonstruotų visą Tonijaus balso grožį, be to, ši kompozicijos dalis buvo pati sėkmingiausia, galinti sulaikyti tuos kilmingus romiečius bei romietes, kurie per pertrauką ketino abejingai palikti ložes.

Pati stipriausia Betikino arija turėjo nuskambėti prieš Tonijaus. Tačiau Betikinas bus išgirstas, o Tonijus ne! Gvidas jautė, jog kraustosi iš proto.

Vos tik Tonijus pasirodė scenoje, Gvidas akies krašteliu pastebėjo, kad nuo lubų vėl pabiro popierėlių lietus. Tikriausiai dar vienas paskvilis arba piktas eilėraštukas!

Betikinas išėjo avanscenon. Jam reikėjo atlikti rečitatyvą su akompanimentu — bemaž labiausiai kerintį ir originaliausią Gvido kūrinį. Ši operos dalis vienintelė apjungė veiksmą su dainavimu, nes čia dainininkas pasakojo operos siužetą sudarančią istoriją dainuodamas, o ne šiaip sakydamas tekstą, beje, dainuodamas jausmingai.

Kaip tik šiam momentui Gvidas parašė geriausią styginių partiją, tačiau dabar beveik nieko negirdėjo, visai negalėjo galvoti ir vos besuprato, ką groja. Betikinui pradėjus dainuoti, švilpesys ir šūkaliojimas nutilo, o paskui, po rečitatyvo, jis užtraukė pačią grandioziškiausią savo ariją.

Prieš duodamas ženklą, atlikėjas išlaikė pauzę. Už rečitatyvą Betikino pelnyti aplodismentai pirmą kartą susilaukė audringo atkirčio, ir Gvidas sulaikė kvapą. Tai reiškė, jog Tonijus, dėkui Dievui, turi ir savų gerbėjų, kurie dabar kovojo su Betikino garbintojais pastarųjų metodais — švilpimu bei protesto šūksniais.

Gvidas pamatė dainininko ženklą pradėti, ir užgrojo švelniosios arijos įžangą. Nė viena operos arija negalėjo prilygti šiai, išskyrus tą, kurią Tonijus turėjo sudainuoti iškart po Betikino. Gvidas jam akompanavo vienas.

Betikinas sulėtino tempą, ir Gvidas tuojau pat padarė tą patį. Ir tuomet net Gvidas galėjo įvertinti lygaus bei tikslaus Betikino įstojimo meistriškumą. Balsas skleidėsi taip sklandžiai ir kartu galingai, tarsi vyniotųsi plonytė, bet neįtikėtinai tvirta viela.

Jis šiek tiek atmetė galvą, kartodamas pirmąją arijos dalį, įstabia trele išdainavo pirmąją natą, nenukrypdamas nuo jos nei į viršų, nei į apačią, o tiesiog švelniai vėl ir vėl ją akcentuodamas. Paskui nuslydo į švelnesnes frazes, neprilygstamai jas artikuliuodamas, o galiausiai vėl atliko triuką keisdamas garso stiprumą, kai nata pradedama didžiausiu garsumu, paskui pamažu tyla, sustingsta, o švelnus baigiamasis diminuendo sukelia patį giliausią liūdesį.

Rimstantį, gęstantį garsą, tarsi ištirpstantį savame aide, gaubė mirtina tyla. Ir staiga atlikėjas ėmė dainuoti vėl galingiau bei galingiau, kol garsas pasiekė stipriausią tašką, o tada nutilo, ryžtingai krestelėdamas galvą.

Sužavėti Betikino gerbėjai riaumote užriaumojo. Bet jiems nė nereikėjo kurstyti aistrų parteryje: abatai patys apdovanojo dainininką kurtinančiu trepsėjimu ir įnirtingais šūksniais: „bravo!“

Betikinas, apėjęs ratą scenoje, vėl sustojo priekyje sudainuoti biso.

Aišku, niekas nesitikėjo, kad jis pakartos viską lygiai taip pat: variacijos buvo būtina sąlyga, taigi Gvidas prie klavišų pasirengė patiems menkiausiems pokyčiams, tačiau, be abejonės, visi laukė tremolo demonstracijos, trelių ir tų stulbinančių triukų, sudarytų iš crescendo bei diminuendo, kurie, rodės, pranoko žmogaus galimybes. Taigi virtuoziški triukai galų gale ir užėmė beveik ištisą valandą.

Betikinas atliko ariją trečią ir paskutinį kartą, o paskui pasitraukė nuo scenos nutaisęs miną nugalėtojo, kuriam niekas neišdrįs mesti iššūkio.

Ką gi, Gvidas neketino liūdėti ir nejautė apmaudo, kad žiūrovai buvo pasirengę šokinėti iš susižavėjimo. Ak, jei tik tiems niekšams pakaktų proto suprasti, jog jų dainininkas patyrė triumfo akimirką ir jokia Tonijaus įžanga nesumažins šios minutės reikšmingumo. Bet argi konkurentai kada nors laikosi mandagumo taisyklių? Jiems nepakako to, kad jų stabas ką tik įrodė esąs nepažeidžiamas. Dabar jiems dar reikėjo sutriuškinti Tonijų.

Ir štai vėl prie rampos prisiartino žavinga jauna moteris lygiu, mąsliu veidu, nerūpestinga, tarsi niekas pasaulyje neįstengtų jos sukrėsti.

Kaip ir pirmą sykį, pirmiausia šūksniai pasigirdo balkone, bet paskui prisijungė ir parteris.

— Nešdinkis atgal į savo kanalus! — šaukė žiūrovai. — Nedrįsk stovėti vienoje scenoje su dainininku!

Tuo metu įtūžę abatai savo ruožtu atsakinėjo:

— Tegul berniūkštis padainuoja! Baiminatės, kad jis pranoks jūsų favoritą?

Vyko tikras karas, iš viršaus pasipylė pirmieji sviediniai: supuvusios kriaušės bei obuolių graužtukai. Tarp eilių pasirodė policininkai. Akimirksniui įsivyravo tyla, bet paskui vėl kilo švilpesys ir riksmas.

Gvidas liovėsi groti ir uždėjo rankas ant klavišų.

Jis jau norėjo pakilti nuo suolo, kai staiga pamatė, jog Tonijus atsisukęs tvirtu mostu liepė jam nutraukti protestą. Paskui nežymiai, bet ryžtingai linktelėjo: „Tęsk!“

Gvidas pradėjo groti, nors neįstengė nei girdėti, nei jausti, ką daro. Styginiai akimirksniui nugalėjo riksmus, bet kartu sukėlė tik dar stipresnį riaumojimą.

Tačiau Tonijaus balsas irgi kilo vis aukščiau ir, rodos, niekas nebegalėjo jo išmušti iš vėžių. Vaikinas sudainavo pirmuosius pasažus nedvejodamas, be galo gražiai, kaip kad ir svajojo Gvidas. O maestro iš akių vos netryško ašaros.

Bet staiga teatro salę sudrebino absoliučiai neįtikėtinas triukšmas.

Kažkas įleido į parterį šunį, ir šis lodamas pasileido orkestro link.

Rodos, visas pirmas aukštas pašoko bei užriaumojo iš įniršio. Kardinolas Kalvinas įtūžęs ragino visus nurimti.

Gvidas liovėsi grojęs.

Orkestras nutilo. Kol abatai abipus tako plūdo šunį, balkoną ir parterį užpildė policininkai, visur kilo susistumdymai, aidėjo šūksniai; keli prasižengėliai buvo ištempti laukan, kur turėjo būti išperti, o tada galėjo grįžti į teatrą.

Gvidas nejudėdamas sėdėjo ant suolelio ir žiūrėjo tiesiai prieš save. Jis žinojo, kad po keleto sekundžių salė ištuštės, bet ne policijos, ne pareigūnų dėka, o tiesiog sekant kilmingų damų bei ponų pavyzdžiu, kurie nusivylę ims palikinėti savo krėslus. Maestro jautė, kaip jį apleidžia jėgos ir sugebėjimas mąstyti.

Susilieję abatų šūksniai jo ausyse virto vienu galingu riaumojimu. Pro karčių ašarų skraistę jis dar sykį pažvelgė į salę, panašią į milžinišką pasagą, sudarytą iš įniršusių, įsiutusių veidų.

Tačiau kažkas vyko. Kažkas keitėsi. Šuo vis dar retsykiais amtelėdavo, bet jau velkamas šalin, ir netikėtai vieningų aplodismentų sprogimas užgožė šūkavimą, trepsėjimą, juoką.

Scenon sugrįžo Betikinas. Ir iškėlė į viršų rankas, ragindamas nurimti.

Jo veide liepsnojo įtūžis. Nuraudęs iki plaukų pašaknių, jis visu balsu riktelėjo:

— Tylos!

Jo kvietimą pasitiko pritarimo šurmulys, nustelbęs paskutiniuosius piktus šūksnius.

— Tegul berniukas padainuoja! — suriko Betikinas.

Tą pat akimirką visas pirmas aukštas pritariamai pratrūko griausmingais aplodismentais. Ir paskui abatus, kurie sutartinai atsisėdo, išsiėmė partitūras bei pataisė žvakes, visa publika pradėjo sėstis į savo vietas.

Betikinas stebėjo salę grėsmingai žaibuodamas akimis.

Įsivyravo tyla.

Ir tuomet, persimetęs per petį apsiaustą, Betikinas nutaisė ramesnį veidą bei lėtai atsisuko Tonijaus pusėn. Dainininko veide pražydo pati nekalčiausia šypsena. Jis ištiesė ranką Tonijui ir nusilenkė vaikinui.

Nustėręs Gvidas žiūrėjo į Tonijų, kuris stovėjo vienui vienas po negailestingais rampos spinduliais, apsuptas absoliučios tylos.

Betikinas, sunėręs rankas už nugaros, sustingo laukimo poza.

Gvidas užsimerkė. Reikšmingai linktelėjo, atkišo į priekį rankas ir išgirdo, kaip muzikantai aplinkui įniko šiugždenti natas. O paskui sutartinai užgrojo arijos įžangą.

Tonijus buvo ramus kaip ir anksčiau. Įsmeigęs žvilgsnį ne į ką nors iš publikos, o į atokiau stovinčią dainininko virtuozo figūrą, jis prasižiojo ir kaip visuomet laiku pradėjo.

„Lėčiau, lėčiau!“ — mintyse meldė Gvidas, o Tonijus jau traukė antrąją dalį, kur prasidėjo patys sudėtingiausi pasažai, judėjimas atgal ir į priekį, aukštyn ir žemyn, lėtas trelių atlikimas; vaikinas viską padainavo lengvai bei laisvai, o paskui sugrįžęs į pirmąją dalį pradėjo tikrąją puošybą.

Gvidas manė esąs tam pasirengęs, bet ūmai jam teko prisitaikyti: Tonijus pasirinko tą pačią vienos natos trelę, kurią anksčiau taip tobulai atliko Betikinas, ir dabar dainavo ją nuspalvindamas ne savo, o Betikino arijos ritmika, nors pašalinė ausis šio pakeitimo veikiausiai nepastebėjo. Tyras, skaidrus, kibirkščiuojantis garsas stiprėjo bei stiprėjo, nes nepertraukdamas trelės Tonijus pradėjo jį stiprinti, o paskui silpninti. Tokiu būdu jis vienu metu ir kartu tobulai atliko abu puikiuosius Betikino triukus, atliko taip, jog, atrodė, šis begalybėn nukreiptas skambesys niekada nesibaigs. Gvidui užgniaužė kvapą, jis pajuto, kad plaukai ant pakaušio atsistojo piestu pamačius, kaip Tonijus šiek tiek užvertęs galvą be jokio stabtelėjimo pradėjo patį nuostabiausią pasažą ir ėmė kilti aukštyn, aukštyn, kol išdainavo ankstesniąją natą, tik viena oktava aukščiau.

Ir pamažu, labai pamažu jaunuolis ėmė stiprinti garsą, šis pulsuodamas veržėsi iš jo gerklės pasiekęs pačią aukščiausią ribą, kokią tik įstengia pasiekti žmogaus balsas. Ir tuo pat metu balsas pasidarė aksominis, švelnus, lyg neįtikėtinai gražus liūdesio atodūsis, besitęsiantis taip ilgai, jog darėsi tiesiog nepakeliamas.

Jeigu Tonijus dabar ir atsikvėpė, niekas to nepastebėjo, niekas neišgirdo; visi tesuprato, kad jis taip pat lėtai nusileido žemyn ir žemesniu balsu, skambančiu dabar kaip jausmingas, virpantis kontraltas, švelniai švelniai išdainavo liūdesio, skausmo žodžius, o paskui vos pastebimai krestelėjęs galvą liovėsi dainuoti bei sustingo.

Gvidas palenkė galvą. Lentas po jo kojomis sudrebino kurtinantis riaumojimas, pasigirdęs iš visų salės kampelių. Jokie ankstesni įtūžusios minios šūksniai garsumu negalėjo prilygti tam griausmui, kuris dabar išreiškė bendrą šioje salėje susirinkusių dviejų tūkstančių moterų bei vyrų susižavėjimą. Tačiau Gvidas dar laukė, laukė, kol išgirdo iš skirtingų parterio vietų pagaliau nuskambančius tuos balsus, kuriuos jis būtinai turėjo išgirsti — pačių abatų balsus, jų šūksnius: „Bravo, Tonijau! Bravo, Tonijau!“

O paskui, kai jis jau tarė sau, jog čia puiki pergalė, tad ar beverta galvoti apie save, pasigirdo antrasis šūksnis, kurį tuojau pat pasigavo visa salė: „Bravo, Gvidai Mafeo!“

Vieną, du, šimtą kartų išgirdo jis šiuos vienas su kitu susiliejančius šūksnius. Tuomet, jau ketindamas atsistoti bei nusilenkti publikai, pakėlęs akis pamatė, kad Tonijus tebestovi nejudėdamas ir apskritai nežiūri į salę, už spalvingo dekoracijų pasaulio ribų. Vaikinas tylėdamas žvelgė į Betikiną.

Dainininko akys buvo primerktos, veidas atrodė šaltas. Ir staiga Betikinas plačiai nusišypsojęs linktelėjo. Kai tai įvyko, salėje nugriaudėjo nauja aplodismentų audra. 15

Buvo jau po vidurnakčio. Teatrą drebino į gatvę besiveržiančios minios judėjimas, tamsoje paskendusiais laiptais besileidžiančių žmonių juokas bei šūksniai.

Tonijus įėjęs užtrenkė grimo kambario duris ir skubiai užstūmė skląstį. Nusitraukęs nuo galvos paauksuotą kartoninį šalmą, atrėmė pakaušį į duris bei įsistebeilijo į senjorą Bjanką.

Beveik tą pat akimirką prasidėjo beldimas į duris.

Jis stovėjo gaudydamas kvapą ir jautė užplūstantį nuovargį. Keturias valandas iš eilės juodu su Betikimi rungėsi, kiekvieną ariją paversdami varžybomis bei kiekvieną bisą užpildydami nauju triumfu bei staigmenomis. Jis negalėjo patikėti tuo, kas įvyko. Norėjosi išgirsti iš kitų, jog viskas buvo, kaip jis pats jautė. Ir kartu troško likti vienas, kad nieko nebūtų šalia, o miego bangos taikėsi išsinešti jį iš šio kambario, toli nuo visų, kurie taip įnirtingai dabar veržėsi vidun.

— Mielasis, mielasis, — lemeno senjora Bjanka, — vyriai tuoj išlūš, reikia atidaryti.

— Ne, ne, pirmiausia turiu atsikratyti šitų! — Tonijus žengė į priekį, nuplėšė prie rankos pririštą kartoninį skydą ir numetė šalin platų medinį kardą.

Ir staiga sustingo, priblokštas siaubingo atspindžio veidrodyje. Pridažytas moteriškas veidas, skaisčiai raudonos lūpos, juodai apvedžiotos akys — ir šitie graikiški šarvai, auksiniai antkrūtiniai, turėję paversti jį nežemišku kariu.

Jis jau nusiėmė pripudruotą peruką, bet šis Achilas prakaito permerkta tunika, baltu it karnavalinė kaukė veidu, lygiai taip pat slepiančiu tikrąją jo esybę, atrodė ne mažiau velniškas nei mergina Pirą, kurią vaidino uždangai pakilus pirmą kartą.

— Nuvilkite visa tai! — paprašė, nerangiomis rankomis stengdamasis nusitraukti tuniką.

Senjora Bjanka puolė jam padėti.

Jis apsivilko įprastus savo drabužius ir įniko karštligiškai valytis grimą nuo akių bei skruostų.

Ir štai pagaliau jaunas, šiek tiek susitaršęs vaikinas Tonijus, įraudusiu veidu, žvilgančiais juodais plaukais, atsistojo priešais duris, pasirengęs išgirsi pirmuosius šūksnius ir patekti į pirmąjį glėbį.

Nepažįstami vyrai bei moterys, orkestro muzikantai, smuikininkas Frančeskas iš konservatorijos, jauna rudaplaukė prostitutė — visi jie spaudė Tonijų glėbyje ir apibėrė skruostus drėgnais bučiniais. Laikydami rankose dovanas, laukdami savo eilės, mindžikavo gausybė tarnų. Kiekvienas kurjeris reikalavo tučtuojau perskaityti atgabentą laišką bei pateikti atsakymą. Plūdo ir plūdo gėlės, o impresarijus Rudžerius taip suspaudė jį glėbyje, jog vos nepamėtėjo į orą. Senjora Bjanka verkė.

Minia išstūmė jį į didelę atvirą erdvę už durų, kur pargriuvęs, rodos, suplėšė užpakalinę dekoraciją. Bendrame triukšme staiga pasigirdo Paolo balselis: „Tonijau, Tonijau! — ir Tonijus išstumdydamas žmones puolė to balso pusėn, pamatė ištiestas berniuko rankas, čiupo jį bei prisispaudė prie peties. Bemaž tuo pat metu kažkas jį sulaikė. Augalotas ponas sugriebė vaikiną už dešinės rankos ir įspraudė mažą, brangakmeniais nusagstytą tabakinę. Nusilenkti buvo neįmanoma. Padėkos žodžiai, kuriuos sukuždėjo, nuskriejo neteisinga kryptimi. Staiga jauna moteris pabučiavo jį tiesiai į lūpas, ir supanikavęs jis vos neparkrito aukštielninkas. Kai Paolo kojos galiausiai palietė grindis, jo vėl vos nesutrypė.

Bet Tonijus skubiai sumetė, kad Rudžerius stumia jį atgal į grimo kambarį, kur per tą laiką atsirado pustuzinis minkštų kėdžių, o ant tualetinių stalelių kūpsojo krūvos gėlių.

Jis klestelėjo ant kėdės. Staiga pasirodė kažkokia moteris, lydima keleto livrėjas vilkinčių vyrų, ir suėmusi delnais ištisą glėbį švelnių baltų gėlių, prispaudė tiesiog jam prie veido. Tonijus garsiai nusijuokė pajutęs minkštų žiedlapių vėsą. Kai pakėlė į ją akis, moteris tylėdama nusišypsojo vien akimis. Jis dėkodamas linktelėjo.

O paskui pamatė Gvidą, kuris nepastebimai įsmuko į kambarį ir dabar stovėjo prie sienos stebėdamas mokinį susižavėjimo sklidinu žvilgsniu. Tonijus nejučia prisiminė tą akimirką grafienės Lamberti namuose, kai pirmą kartą padainavo viešai: tuomet, kaip ir dabar, Gvido veide švytėjo per kraštus besiveržiantis pasididžiavimas bei meilė. Tonijus puolė mokytojui į glėbį, ir juodu sustingo apsupti tylos, kurion nugrimzdo visas kambarys. Tyloje nebeliko nieko, tik juodu su Gvidu. Arba taip jiems atrodė.

O kažkur toli Rudžerius kažkieno mandagiai atsiprašinėjo. Kažkas jam prieštaravo, girdi šeimininkė laukianti atsakymo. O senjora Bjanka baisėjosi pamačiusi kruviną Paolo dešinę ranką.

— Dieve gailestingas, tasai šuva tave apkandžiojo!

Bet juodu viso šito negirdėjo, nes kiekvienas klausėsi tik kito širdies plakimo. O paskui Gvidas švelniai palydėjo Tonijų iki kėdės ir nepatraukdamas rankų pasakė:

— Dabar mes turime nueiti bei pareikšti pagarbą didžiajam dainininkui...

— O ne, tik ne per šią minią! — papurtė galvą Tonijus. — Tik ne dabar...

— Mes privalome, ir kaip tik dabar... — primygtinai pakartojo Gvidas, o šyptelėjęs pridūrė: — Tai labai, labai svarbu mums.

Tonijus klusniai atsistojo, Rudžerius su Gvidu nuvedė jį per minią už durų, o paskui ir per kitą minią, besiveržiančią pro Betikino duris, į erdvų, ryškiai apšviestą dainininko grimo kambarį, labiau primenantį svetainę, kur įsitaisę krėsluose gėrė vyną penki ar šeši vyrai bei moterys. Su jais sėdintis Betikinas, vis dar nusigrimavęs, tebevilkintis scenos kostiumą, tuojau pat pakilo pasisveikinti su Tonijumi.

Akimirksniui kilo bendras sąmyšis, o paskui, Betikino reikalavimu, iš kambario išėjo visi, išskyrus Gvidą, kuris stovėjo dainininkui už nugaros. Gvido veidas maldaute maldavo Tonijų elgtis kuo maloniau.

Tonijus pagarbiai nulenkė galvą.

— Senjore, šį vakarą aš daug iš jūsų išmokau. Džiaugiuosi, jog man teko laimė pasirodyti vienoje scenoje su jumis...

— Ak, liaukitės! — pašaipiai pertraukė Betikinas ir garsiai nusijuokė. — Neverskite manęs klausytis visų tų nesąmonių, senjore Treski, — tęsė jis. — Mes abu puikiai žinome, kad čia buvo jūsų triumfas. Aš privalau atsiprašyti už savo gerbėjus, bet abejoju, ar jiems kada teko surengti spektaklį, bent iš tolo prilygstantį šiam.

Jis mažumėlę patylėjo, o paskui ištiesė pečius ir atstatė krūtinę, tarsi ketintų kažką pulti įrodinėdamas savo teisumą. Jo mimiką pabrėžė nenuvalytas grimas: auksinė pudra ir baltas blizgesys.

— Žinote, — pratarė dainininkas, — jau labai seniai aš nedemonstravau scenoje visko, ką sugebu. Nė vienoje scenoje. Bet pasitelkiau visus sugebėjimus šį vakarą, ir jūs matėte, jog man teko taip pasielgti. Už tai dėkoju jums, senjore Treski. Bet rytoj vakare ir poryt, ir užporyt, nelipkite prieš mane ant pakylos, neapsiginklavęs viskuo, ką jums suteikė Dievas, nes dabar aš pasirengęs susitikti su jumis. Ir jums prireiks visų jėgų, norint atsilaikyti prieš mane.

Tonijus nuraudo iki plaukų pašaknių, akyse susitelkė ašaros. Tačiau jis šypsojosi, tarsi atsiprašinėdamas už tai, kad negali susitvardyti.

Ir tada, tarsi perskaitęs Tonijaus mintis, Betikinas ištiesė rankas. Akimirksniui prisispaudė jaunuolį ir paleido.

Tonijus tarytum sapnuodamas atidarė duris, bet vis dėlto stabtelėjo, kai už nugaros išgirdo Betikiną, besikreipiantį į Gvidą:

— Bet juk iš tiesų čia ne pirmoji jūsų opera, ar ne, maestro? Ir kurgi jūs ketinate dirbti vėliau? 16

Kardinolo Kalvino surengtoje puotoje, užsitęsusioje iki pat aušros, dalyvavo šimtai svečių. Senų Romos šeimų atstovai, atvykėliai aristokratai, net karališko kraujo žmonės vaikštinėjo po erdvias, ryškiai apšviestas sales.

Kardinolas asmeniškai pristatė Tonijų daugybei svečių, ir galų gale begalinės pagyros, susižavėjimo kupinas įvairiausių jo atlikimo momentų vardijimas, mandagūs pasveikinimai, švelnūs rankų paspaudimai, kad ir kokie malonūs, visiškai nukamavo Tonijų. Jis šypsojosi girdėdamas menkinant Betikiną. Betikinas jam buvo didis dainininkas, nesvarbu kas ir ką apie tai kalbėjo.

Tačiau kuriam laikui Tonijus privertė visus užmiršti šį faktą.

Net patį kardinolą pasirodymas apstulbino. Nutaikęs momentą, jis pasivedėjo Tonijų į šalį ir pamėgino apibūdinti savo įspūdžius.

— Aš galvoju apie angelus, Markai Antonijau, — pratarė jis tramdydamas nuostabą. — Kokie jie? Kokie jų balsai? Ir kaip apskritai žemiška būtybė gali dainuoti taip, kaip šiandien dainavai tu?

— Jūs per daug kilniaširdiškas, mano pone, — atsakė Tonijus.

— Argi aš neteisus sakydamas, jog šis dainavimas buvo nežemiškas? Gal aš kažko nesuprantu? Ten, teatre, trumpam akimirksniui jie susiliejo — dvasios ir kūno pasauliai, ir iš šio susiliejimo iškilo tavo balsas. Aš mačiau aplink save paprastus žmones. Jie juokėsi, gėrė vyną, pramogavo, kaip kad elgiasi žmonės visur. Ir staiga stojo absoliuti tyla, visi sustingo išgirdę tave dainuojant. Kas tai buvo, jei ne jų jausminio pasitenkinimo viršūnė? O gal jis virto dvasiniu pasitenkinimu, kuris akimirksniui susirišo su žemiškumu?

Tonijus gėrėjosi kardinolo rimtumu. Akivaizdus Kalvino susižavėjimas jį šildė, vaikinas jautė, jog dabar mielai paliktų visus šituos žmones, gėrimą, saldų vakaro kvaitulį, kad tik galėtų pabūti vienas su jo eminencija bei pasišnekučiuoti šia tema.

Bet kardinolas jau paėmė jį už rankos ir nuvedė pas svečius. Livrėjas vilkintys tarnai atlapojo puotos salės duris, ir Tonijų su kardinolu jau vėl taikėsi išskirti minia.

— Bet tu mane kai ko išmokei, Markai Antonijau, — tarsi vogčiomis skubiai sušnibždėjo prisipažinimą Kalvinas. — Tu išmokei mane mylėti dalykus, kurių nesuprantu. Dabar aš jau nepasakysiu tau, jog mylėti nesuvokiamą grožį — tuštybė, o ne dorybė, — ir jis pabučiavo Tonijų trumpu oficialiu bučiniu.

Grafas Rafaelė di Stefanas irgi pareiškė komplimentus dainininkui bei kompozitoriui prisipažindamas, jog anksčiau opera jį ne itin žavėjusi. Jis nuolat sukiojosi netoli Tonijaus ir, nors pats ne itin daug su juo kalbėjosi, varstė aplinkinius pavydžiu žvilgsniu.

Puotai tebesitęsiant, Rafaelės povyza ėmė vis labiau ir labiau kamuoti Tonijų. Grafas taip aiškiai priminė tą miegamąjį, jog kartkartėmis jo akyse virsdavo būtybe, kuriai apskritai nederėtų rengtis, kaip rengiasi kiti vyrai. Tankūs plaukai išorinėje riešo pusėje atrodė nei šiaip, nei taip po nėrinių sluoksniais, ir Tonijui tekdavo nuolat sukti šalin žvilgsnį, nes priešingu atveju būtų dabar pat palikęs svečius bei išsivedęs Rafaelę drauge.

Tik viena aplinkybė vaikiną nuliūdino: nepasirodė Kristina Grimaldi.

Jis visur ieškojo šviesiaplaukės. Buvo tikras, kad negalėjo jos pražiopsoti, ir spėliojo, kodėl dailininkė neatėjo.

Juk teatre Kristina buvo, jis ją matė! Ateiti į užkulisius ji, suprantama, negalėjo. Bet kodėl neatvyko čionai, į kardinolo namus?

Į galvą lindo pačios bjauriausios mintys. Tonijus jautėsi smengąs į tikrą košmarą, vos tik pagalvodavo apie tai, jog jinai matė jį vilkintį moterišką suknelę. Bet juk jis nusilenkė Kristinai pamatęs ją grafienės ložėje, ir ši atsakė linktelėjimu, o paskui susižavėjusi plojo mažomis rankutėmis po kiekvienos arijos, ir jis matė jos šypseną, nepaisant juodu skiriančios bedugnės!

Tad kur ji buvo dabar?

Bet jis nesiryžo paklausti Gvido arba grafienės, kuri nuolatos sukinėjosi šalia.

Tą vakarą daugelis atėjo tik todėl, kad gavo kardinolo Kalvino pakvietimą. Taigi grafienė iš paskutiniųjų stengėsi kuo daugiau svečių supažindinti su savo muzikantais, juk tokiu atveju kitą dieną į operą galėjo ateiti žmonės, niekada anksčiau nesilankę teatre.

Tačiau operos sėkmė jau buvo užtikrinta.

Rudžerius neabejojo, jog dabar opera vyks kiekvieną vakarą iki pat karnavalo pabaigos, o Gvidas su Tonijumi tą vakarą ne kartą išgirdo klausimus apie ateities planus.

Buvo minima Bolonija, Milanas, net Venecija.

Venecija! Išgirdęs šį žodį, Tonijus atsiprašęs nukreipė pokalbį kita linkme.

Tačiau tokie pašnekesiai jį kerėjo, kerėjo ir besikartojantys pristatinėjimai karališkos šeimos nariams.

Galų gale juodu su Gvidu liko dviese. Durys buvo užrakintos. Ir juodu mylėjosi prisipažindami vienas kitam esą mažumėlę nustebinti savojo geismo stiprumo.

Paskui Gvidas užmigo, o Tonijus gulėjo atmerktomis akimis, tarsi nenorėdamas leisti šiai nakčiai pasibaigti.

Pagaliau mozaika išklotas grindis dulkėtomis juostomis išmargino žiemos saulė. Tonijus vienišas klajojo pirmyn ir atgal po erdvius nesutvarkytus kambarius, periodiškai nužvelgdamas aukštą, sulig jo ūgiu, dovanų bei laiškų krūvą, suverstą ant apskrito marmurinio stalo.

Jis atidėjo į šalį vyną ir paprašė stiprios kavos. Atsinešęs krėslą, pradėjo peržiūrinėti čežančius ornamentuotus pergamento lapus, mėgindamas įtikinti save patį, esą nieko konkretaus neieško, tiesiog daro, ką privalo padaryti. Bet vis dėlto kažko ieškojo.

Ak, nuolat pasitaikydavo venecijietiškos pavardės! Virpančia širdimi jis perskaitė tetos Katrinos sveikinimus supratęs, jog, nepaisant duoto pažado, ji irgi buvo čia. Ką gi, jis su ja nesusitiks. Nes dabar jaučiasi pernelyg laimingas. Lemų šeima taip pat sėdėjo tarp žiūrovų, ir dar kai kas iš Lizanių, ir dešimtys kitų, menkai pažįstamų žmonių.

Vadinasi, visas pasaulis stebėjo jį, persirengusį moterišku maskarado kostiumu, skleidžiantį garsus, būdingus tik dievams bei vaikams. Tarytum sugrįžo ankstesnieji košmarai, pažeminimai, tokie pat neįtikėtini, kaip patys šiurpiausi sapnai.

Jis siurbtelėjo didelį karštos kvapnios kavos gurkšnį.

Peržvelgė pluoštą susižavėjimo žodžių pilnų raštelių, ir atmintyje iškilo įdomiausieji vakarykščio spektaklio momentai. Atsilošęs krėsle bei prispaudęs prie lūpų vieno laiško kraštą, jis staiga pagalvojo, kad šią valandą abatai jau tikriausiai renkasi kavinėse ir, kaip ir jis, prisiminimais grįžta į tas pačias akimirkas.

Be to, rado įvairiausių kvietimų. Du iš rusų aristokratų, vieną iš bavaro, dar vieną iš įtakingo hercogo. Keletas kvietė į vėlyvas vakarienes po pasirodymų, ir pastarieji kvietimai Tonijų sudomino labiausiai.

Jis pagalvojo apie Rafaelę di Stefaną, apie tai, kiek laiko užtruks, kol apsirengs bei pasieks grafo namus. Rafaelė jau miega, kambaryje taip šilta... ir staiga į Tonijų siūbtelėjo švelni, minkšta miego banga; jis susidėjo rankas ant krūtinės bei užsimerkė.

Iš Kristinos jokios žinutės. O kodėl, tiesą sakant, jis kažko tikėjosi?

Kodėl?

Vis dėlto pakilęs nuo krėslo dar sykį dirstelėjo į laiškus. Ir, vėduokle išskleidęs rankoje dar neperskaitytus, pastebėjo pažįstamą rašyseną.

Negalėjo pasakyti, kieno čia rašyta. O išlankstęs laišką perskaitė štai tokius žodžius:

Mano Tonijau,

nežinia, kas būtų išėję, jei būtum laimėjęs prieš mažiau žinomą žmogų. Bet tu šventei pergalę. Tokias aukštumas pasiekia nedaugelis. Šiandien tu atkreipei į save pačių angelų dėmesį. Tegul Dievas niekada tavęs neapleidžia,

Alesandras

O žemiau, tarsi šiek tiek pasvarsčius, buvo prirašytas Alesandro adresas Romoje.

Beveik po valandos Tonijus išėjo iš rūmų. Grynas oras gaivino, taigi keletą gatvelių, skiriančių jo namus nuo tų, kuriuos Alesandras paminėjo raštelyje, vaikinas perėjo pėsčiomis.

Kai kambario durys atsidarė, ir Tonijus pamatė pažįstamą veidą, ėmė taip virpėti, kaip nevirpėjo beveik niekad gyvenime. Niekada jis nesijautė toks sužvarbęs kaip dabar, šiame tuščiame koridoriuje; niekada nesijautė esąs toks mažas, nors ūgiu jau seniai pasivijo Alesandrą.

Paskui pajuto, kaip Alesandras jį apkabino, ir pirmą kartą nuo tada, kai išvyko iš Neapolio, Tonijus vos nepravirko.

Jis stovėjo nejudėdamas, o nepralietos ašaros graužė akis. Užliejo didžiulė skausmo banga. Dabar, šiame kambaryje, su juo buvo Venecija — pati Venecija su kreivais skersgatviais bei erdviais kambariais, kurie daugelį metų sudarė jam šį miestą. O paskui viskas per vieną akimirką subyrėjo, paliko jį nuogą, atgrasų, pažemintą.

Tonijus išspaudė pačią švelniausią šypseną, kokią tik įstengė. O kai Alesandras patylom pasodino jį ant kėdės, atsisėdo priešais ir ištiesė ranką link raudonojo vyno ąsočio, Tonijus atpažino tą pačią neskubrią graciją.

Jis pastatė priešais Tonijų taurę, ir juodu drauge išgėrė. Netardami nė žodžio.

Alesandras nedaug tepasikeitė. Net odą dengiantis plonytis raukšlelių tinklas liko toks pat — panašus į šydą, pro kurį išryškėjo laikui nepavaldus švytėjimas.

Jis vilkėjo pilką vilnonį chalatą. Kaštoniniai plaukai laisvai krito ant pečių. Kiekviename grakščių rankų judesyje slypėjo neišsakyti, skausmingi įspūdžiai.

— Aš toks dėkingas tau, kad atėjai, — prabilo Alesandras. — Katrina liepė man prisiekti, kad nesiartinsiu prie tavęs.

Tonijus supratingai linktelėjo. Dievas žino, kiek kartų jis sakė Katrinai nesusitikinėsiąs su venecijiečiais.

— Atėjau turėdamas konkretų tikslą, — atsakė Tonijus, ir jam pasirodė, tarytum nuskambėjęs balsas — kažkieno kito. O pats jis tuo metu tūnojo užrakintas kažkur viduje ir patyliukais klausinėjo: „Ką tu matai, žiūrėdamas į mane? Ar matai šias ilgas rankas, šį beveik groteskiško ūgio kūną? Tu matai...“ — jis negalėjo tęsti.

Alesandras žiūrėjo į jį be galo pagarbiai bei dėmesingai.

— Mane paskatino ateiti ne tik meilė, — pradėjo aiškinti Tonijus. — Nors ir vienos meilės būtų pakakę. Ir dar noro sužinoti, kaip tu gyveni. Aš galėjau išgyventi visus savo praradimus taip ir nepamatęs tavęs. Aš turėjau su tuo susitaikyti. Nes tuomet būčiau išvengęs tokio didžiulio skausmo.

Alesandras linktelėjo.

— O kas tada? — paklausė jis nuolankiai. — Pasakyk man. Ką galėčiau tau papasakoti? Ką galėčiau padaryti?

— Turi niekam niekada nepasakoti, jog aš tavęs šito klausiau, bet pasakyk: ar mano brolio Karlo bravai — tie patys žmonės, kurie jam tarnavo, kai aš paskutinį kartą buvau Venecijoje?

Alesandras mažumėlę patylėjo, paskui atsakė:

— Tie žmonės išnyko vos tau išvykus. Valstybės inkvizitoriai visur jų ieškojo. O dabar jam tarnauja kiti žmonės, ne mažiau pavojingi...

Tonijus linktelėjo. Jo veidas atrodė bereikšmis.

Viskas buvo paprasta, labai paprasta, kaip jis ir tikėjosi. Jie pabėgo gelbėdami savo kailį. Italija juos prarijo. Galbūt kur nors kada nors jis juo sutiks ir pasinaudos proga, jei tokia pasitaikys. Tačiau jie Tonijui nerūpėjo. Būtų neįtikėtina, jei Karlas nebūtų radęs būdo jų nutildyti amžiams.

Taigi dabar jo laukė tik Karlas.

— Ką dar tau papasakoti? — paklausė Alesandras.

Po pauzės Tonijus paprašė:

— Apie mano motiną. Katrina man parašė, jog ji sirgo.

— Ji ir dabar sega, Tonijau, labai serga, — atsakė Alesandras. — Du vaikai per trejus metus, o visai neseniai — trečiojo praradimas.

Tonijus atsidusęs palingavo galvą.

Tavo brolis šiuo atžvilgiu nesivaldantis bei nekontroliuojamas, kaip ir visais kitais. Bet jos liga sena, Tonijau, — Alesandro balsas virto šnabždesiu. — Kaip ir kiti dalykai. Tu žinai jos prigimtį.

Tonijus nusuko akis į šalį šiek tiek palenkęs galvą.

Ilgokai patylėjęs, paklausė:

— Bet argi jis nesuteikė jai laimės? — jo tonas padvelkė tylia neviltim.

— Kuriam laikui. Tiek pat laimės jai galėjo suteikti kiekvienas, — atsakė Alesandras nenuleisdamas akių nuo Tonijaus. Jis tarytum tyrinėjo vaikiną ir, rodos, stengėsi suprasti, ką slepia šis klausimas. — Ji verkia dėl tavęs, Tonijau, — pridūrė netrukus. — Ir niekada nesiliovė verkusi. O kai sužinojo, jog dainuosi Romoje, troškimas tave pamatyti ją tiesiog apsėdo. Viena iš oficialiųjų man patikėtų užduočių — parvežti jai operos partitūrą ir išsamią ataskaitą, kaip viskas vyko. Privalėsiu jai papasakoti kiekvieną smulkmeną, kokią tik įstengsiu prisiminti, — jo lūpose šmėstelėjo šypsena. — Mariana tave myli, Tonijau. O paskui, nuleidęs balsą tiek, jog vos galėjai išgirsti, užbaigė: — Jos padėtis visiškai nepakeliama.

Tonijus išklausė tylėdamas, nežiūrėdamas į Alesandrą. Bet kai prabilo, balsas skambėjo įtemptai ir nenatūraliai.

— O mano brolis? Ar jis jai ištikimas?

— Susidaro įspūdis, tarytum jis nori išpešti iš gyvenimo tiek daug, lyg jame gyventų ne vienas, o keturi vyrai, — atsakė Alesandras. Jo veidas tapo rūstesnis. — Visuomeninė veikla jam sekasi puikiai, bet nedaugelis žavisi jo elgesiu asmeniniame gyvenime, ir dėl visko kaltas nepasotinamas jo geidulingumas.

— Ar ji žino?

— Nemanau, — papurtė galvą Alesandras. — Jis jai labai dėmesingas. Bet jam vis negana moterų, gėrimų, azartinių lošimų...

— O kas tos moterys? — pasidomėjo Tonijus abejingu tonu, tačiau palietė Alesandro ranką, pabrėždamas klausimo svarbą. — Papasakok man apie jas. Kokio jos tipo?

Alesandras susirūpino išgirdęs tokį klausimą. Anksčiau jis apie tai nesusimąstydavo.

— Visų tipų, — gūžtelėjo pečiais. — Žinoma, geriausios kurtizanės. Nuobodžiaujančios žmonos. O kartais net merginos, jeigu jos ypatingai gražios bei leidžiasi nuperkamos. Manau, jam svarbu tik tai, kad jos būtų dailutės ir kad dėl to nekiltų skandalas.

Jis įdėmiai žiūrėjo į Tonijų, akivaizdžiai mėgindamas suprasti, ar šiam visa tai labai svarbu.

— Bet Karlas visuomet elgiasi išmintingai bei apdairiai. O tavo motinai jis — saulė ir mėnulis, juk jos pasaulis toks mažas. Tačiau jisai negali Marianai suteikti vienintelio dalyko, kurio jai reikia — sūnaus Tonijaus.

Alesandro veidas tapo liūdnas bei susimąstęs.

— Jinai vis dar myli Karlą, — sukuždėjo Tonijus.

— Taip, — patvirtino Alesandras. — Bet kada ji turėjo bent truputį laisvės? Žinai, per pastaruosius mėnesius Mariana keletą kartų veržėsi pėsčiomis išeiti iš namų pas tave, ir būtų išėjusi, jei niekas nebūtų jos sulaikęs.

Tonijus papurtė galvą. Ir netikėtai ėmė muistytis, mosuoti rankomis, tarsi nebegalėtų viso to ištverti, nenorėtų leisti pasipilti ašaroms, bet nebeįstengtų savęs kontroliuoti. Paskui atsilošė kėdėje ir išgėrė Alesandro pasiūlytą vyną.

Kai pagaliau pakėlė paraudusias akis, šios atrodė tuščios bei pavargusios. Jis nusivylęs numojo ranka.

Vaikiną stebėjęs Alesandras impulsyviai sugriebė jį už peties.

— Paklausyk manęs, — ištarė. — Jis pernelyg gerai saugomas! Dieną ir naktį, namuose ir gatvėje jį nuolatos sekioja keturi bravai.

Tonijus linktelėjęs karčiai perkreipė lūpas:

— Žinau.

— Tonijau, kiekvieno, kurį pasiusi prieš jį, laukia nesėkmė. Be to, tokiu būdu tik dar labiau jį išgąsdintum. Venecijoje jau ir taip pernelyg daug kalbama apie tave. O po šiandieninio pasirodymo kalbų kils dar daugiau. Negaišk laiko, Tonijau, išvažiuok iš Italijos.

Tonijus vėl karčiai nusišypsojo.

— Taigi tu niekada tuo netikėjai? — tyliai paklausė jis.

Alesandro veidan plūstelėjo toks įtūžis, jog akimirksnį atrodė nebepanašus pats į save. Jis susiraukė, o paskui lūpas ištempė paniekos šypsenėlė. Niūros ironijos sklidinu tonu jis paklausė:

— Na kaip gali šito klausti? — o paskui, pasislinkęs prie Tonijaus, pridūrė: — Jei tik būčiau galėjęs, būčiau pats jį užmušęs.

— Ne, — sušnibždėjo Tonijus papurtęs galvą. — Palik jį man, Alesandrai.

Dainininkas atsišliejo į kėdės atlošą. Dirstelėjo į savo taurę, šiek tiek paskalandavo vyną ir išgėrė. O paskui pasakė:

— Vis dėlto pakentėk, Tonijau, pakentėk! Ir, dėl Dievo meilės, būk atsargus. Neleisk jam atimti tavo gyvybės. Jau ir taip jis iš tavęs pernelyg daug atėmė.

Tonijus vėl nusišypsojo, paėmė bičiulį už rankos ir švelniai, raminamai spustelėjo.

— Aš būsiu šalia, — pažadėjo Alesandras, — kada tau beprireiktų.

Juodu ilgam nutilo, bet toji tyla buvo tokia lengva ir be įtampos, tarsi vienijanti du senus bičiulius, kuriems nebūtina kalbėtis. Tonijus, rodos, nugrimzdo į prisiminimus.

Pamažu jo veidas pragiedrėjo, sušvelnėjo, akys vėl sveikai sublizgo.

— O dabar, — prabilo vaikinas, — noriu sužinoti, kaip laikaisi tu pats. Ar vis dar dainuoji šventojo Morkaus katedroje? Ir dar pasakyk: ar vakar vakare didžiavaisi savo mokiniu?

Praslinkus dar vienai valandai, Tonijus susiruošė išeiti. Ašaros vėl susitelkė akyse, taigi pasistengė, kad atsisveikinimas taptų kuo trumpesnis.

Bet kai judviejų su Alesandru akys susitiko paskutinį kartą, Tonijus staiga prisiminė viską, ką anksčiau galvojo apie šį tokį mylimą žmogų, prisiminė naivų pranašumo jausmą, kurį patyrė būdamas berniūkštis, kai laikė Alesandrą menkesniu už tikrą vyrą, bei visas kančias, susikaupusias viršum šių senų nuostatų. Visa tai vienu metu užplūdo Tonijų, jau stovintį tarpduryje.

Ir staiga aiškiai suvokė neišsakytą tiesą: juodu abu dabar tos pačios padermės būtybės, bet nė vienas nė už ką gyvenime apie tai neprasitars.

— Mes dar susitiksime, — sušnibždėjo Tonijus baimindamasis, kad balsas jo neišduotų.

Ir anaiptol neįsitikinęs tuo, ką dabar pasakė, apkabino bičiulį, akimirksniui prispaudė prie savęs, o tada apsisuko ir nuskubėjo šalin.

Artinosi vidurdienis. Tonijui būtinai reikėjo numigti, bet jis negalėjo. Praėjęs pro kardinolo rūmus taip, lyg būtų nepažinęs vartų, galų gale atsidūrė vienoje iš daugybės Romos bažnyčių, kurioje dar neteko lankytis. Bažnyčioje viešpatavo šešėliai, smilkalų kvapas, šimtų žvakių šviesa.

Nupiešti šventieji žvelgė į jį iš paauksuotų altorių. Juodai apsirengusios moterys patylom judėjo link atokiau stovinčio lopšio, iš kurio kūdikėlis Kristus tiesė į jas rankutes.

Apėjęs visas nišas, Tonijus staiga pamatė jam nežinomą šventąjį. Ir suklupo ten, šešėlyje, priešais mažą altorių, o paskui sukniubęs visu ūgiu išsitiesė ant akmenų paslėpęs veidą delnuose bei pravirko. Verkė ir verkė nesugebėdamas sustoti netgi dėl tų švelnių Romos moterų, kurios atsiklaupė prie jo ir vis šnibždėjo, šnibždėjo kažkokius paguodus žodžius. 17

Visą kitą savaitę Gvidas su Tonijum, kaip niekad anksčiau, gyveno ir kvėpavo vien tik opera. Visą dieną praleisdavo nagrinėdami ankstesniojo pasirodymo „klaidas“ ir silpnesnes vietas. Gvidas šiek tiek pakeisdavo akompanimentą ir užduodavo Tonijui sudėtingiausių pratimų, absoliučiai neįsivaizduojamų praeityje. Senjora Bjanka ardė siūles, taisė krinolinus, prisiuvinėjo naujus nėrinius arba blizgučius. Paolas visuomet buvo pasirengęs skubiai įvykdyti bet kokį pavedimą.

Savo trelėmis ir aukštosiomis natomis Betikinas pranoko pats save, o Tonijus nedelsdamas pagerindavo kiekvieną jo pasiekimą. Duetu suskambę jų balsai sukurdavo išties ypatingą grožį, nieko panašaus neprisiminė nė vienas; kas juodu girdėjo, taigi publika, nuščiūvanti tomis fantastiškomis akimirkomis, netrukus pratrūkdavo šaukti „bravo!“ Kiekvieną uždangos pakėlimą ir nuleidimą lydėjo griausmingos ovacijos.

Pirmame ir antrame aukštuose susirinkdavo visa aukštuomenė. Užsieniečiai rengė vis daugiau lošimų kortomis bei vakarienių, o bilietai į kiekvieną spektaklį būdavo išpirkti dar prieš Rudžeriui atidarant duris.

Kiekvieną vakarą užkulisiuose Gvidą apipuldavo ne tik gerbėjų minios, bet ir agentai, siūlantys kitą sezoną dirbti Drezdene, Neapolyje, Madride.

Į grimo kambarį plūdo gėlės, brangios tabokinės, kaspinėliais perrišti laiškai. Vežėjai laukdavo atsakymų. Rūškanas grafas di Stefanas kaskart kantriai linksėjo, kai maestro akmeniniu veidu kaskart pareikšdavo, esą Tonijus nepasirengęs pasinerti į visuomeninio gyvenimo sūkurį.

Pagaliau, po septinto sėkmingo pasirodymo, Gvidas atsisėdo su senjora Bjanka užrakintame grimo kambaryje ir sudarė sąrašą kvietimų, kuriuos Tonijui derėjo priimti pirmiausia.

Dabar jis galėjo bet kuriuo metu, kada panorėjęs, susitikti su grafu di Stefanu. Galėjo aplankyti Rafaelę šį vakarą.

Gvidui nebeliko abejonių. Jo mokinys išlaikė visus įmanomus išmėginimus. Jis gavo kvietimus iš geriausių pasaulių operos teatrų. Ir Gvidas pirmą kartą pritarė Rudžerio tvirtinimams, jog opera bus demonstruojama iki pat karnavalo pabaigos.

Tačiau Gvido triumfas buvo nevisiškas, kol nubudęs apyaušriu prie savo lovos nepamatė Tonijaus. Šis sėdėjo ir žiūrėjo pro atdarą langą.

Praėjusį vakarą grafas di Stefanas išsivedė Tonijų bemaž jėga. Juodu susipyko, paskui susitaikė ir išvažiavo. Ir nors di Stefano įsimylėjimas kėlė Gvidui šiokį tokį nerimą, bet kartu atrodė juokingas.

Jis pats, išsivadavęs iš grafienės, kuri sugrįžo atgal į Neapolį, praleido keturias saldžias valandas su jaunu tamsiaodžiu kastratu iš Palermo. Tasai berniukas, vardu Marčelas, dainavo gan neblogai, bet tiko tik menkiems vaidmenims, ir Gvidas atvirai jam apie tai pasakė.

O paskui prasidėjo lėtas, nuostabus bei rafinuotas meilės žaidimas, nes jaunesnysis iš judviejų pasirodė besąs pačių įvairiausių jutimų paslapčių meistras. Jo oda kvepėjo duona, be to, jis buvo vienas iš nedaugelio išromytųjų, kurie turėjo putlias krūtis, saldžias ir sultingas kaip moters.

Paskui vaikinukas buvo labai dėkingas už keletą monetų, kurias įbruko Gvidas. Ir meldė įleisti jį užkulisius, žadėdamas nusipirkti naują surdutą už pinigus, gautus iš maestro.

Supratęs, jog šie malonūs pasimatymai lauks kiekvieną naktį, Gvidas pasistengė reaguoti ramiai ir galvoti apie tai kaip apie kasdienišką dalyką.

O dabar buvo ankstyvas rytas, ir šaltas žiemos vėjas plūstelėjo į kambarį, kai Tonijus atsisuko bei priėjo prie mokytojo.

Gvidas pasitrynė akis. Jam pasirodė, kad visą Tonijų dengia mažulyčiai šviesos taškeliai. Paskui jis suprato, jog čia lietaus lašai, vis dėlto jaunuolis panėšėjo į šmėklą. Šviesa mirguliavo ant auksaspalvio apsiausto, baltų apykaklės raukinukų ir šiek tiek susitaršiusiuose juoduose plaukuose. Kai vaikinas įsitaisė šalia Gvido, atrodė kupinas žaižaruojančios energijos.

Gvidas atsisėdo lovoje ir ištiesė rankas. Jis pajuto, kaip Tonijaus lupos palietė jo kaktą, paskui blakstienas, o tada patyrė be galo pažįstamą apkabinimą.

Tą akimirką Tonijus jam atrodė esąs nuostabi, bemaž stebuklinga būtybė. Ir tuomet Gvidas išgirdo Tonijų tyliai pratariant:

— Mums pavyko, tiesa, Gvidai? Mums pavyko!

Gvidas sėdėjo ir tylėdamas žiūrėjo į Tonijų, glamonėjamas pro atvirą langą besiveržiančio gaivaus oro, kvepiančio lietumi. Ir staiga iš kažkur išniro keista mintis — atsitiktinė, bet jaudinanti: maestro pagalvojo, kad žiemos oras dvelkia tokia gaiva, lyg jis ūmai būtų persikėlęs toli toli nuo šio sudvisusio miesto, ant savo gimtinės Kalabrijos kalvų.

Ir tą akimirką, kai prieš akis iškilo visas gyvenimas, apimantis praeitį, dabartį bei ateitį, jis neįstengė kalbėti. Jis tiek daug dirbo ir pernelyg pavargo. Be to, niekaip negalėjo priprasti prie tokios laimės.

Bet maestro žinojo, kad Tonijus perskaitė jo akyse atsakymą į savo klausimą.

— Ir dabar mes galime tą padaryti, ar ne? — pasigirdo tylus Tonijaus šnabždesys. — Mes galime pradėti gyventi sau, jei panorėsim. Mums tai įmanoma.

— Jei panorėsim? Ką reiškia „jei“, Tonijau? — nusistebėjo Gvidas.

Kambaryje buvo labai šalta. Gvidas nukreipė žvilgsnį į pieno baltumo dangų Tonijui už nugaros. Pilki lietaus debesys atrodė labai tankūs, bet kartu švytėjo skaidria, beveik sidabrine šviesa.

— Kodėl tu pasakei „jei“? — švelniai paklausė jis.

Iš Tonijaus veido tryško begalinis sielvartas.

Bet gal Gvidui taip tiesiog pasirodė? Nes kai Tonijus vėl pažvelgė į jį, vaikinas šypsojosi.

Akių kampučiuose nusidriekė raukšlelių spinduliai, veidas nušvito, ir Gvidas liūdnai pagalvojo: jam niekada nepavyks iš tiesų susilieti su Tonijumi bei tapti šio grožio dalimi.

— Iš čia mes vyksime į Florenciją, — Gvidas paėmė Tonijų už rankų. — O paskui — kas žino, kur mes patrauksime! Gal į Drezdeną, o gal net į Londoną. Važiuosime, kur panorėsime!

Mokytojas jautė, kaip jo virpulys persiduoda Tonijui. Vaikinas pritariamai linksėjo, ir Gvidui atrodė, kad ši akimirka pernelyg nuostabi, kad širdis nebeišlaikys. Maestro nerado žodžių begaliniam dėkingumui už tai išreikšti.

Bet Tonijus jau nugrimzdo į savas mintis ir tarsi atsiskyrė nuo Gvido, o šiam beliko gėrėtis jo jaunyste, jo grožiu.

Staiga Gvidas suvokė, jog žiūrėdamas į Tonijų prisimena neseniai matytą jo atvaizdą — puikų portretą ant porceliano, sukėlusį jam tokį pat stulbinantį ir beveik mistinį pojūtį.

Jį apėmė susijaudinimas. Beveik švelniai — kas jam buvo visai nebūdinga — pabučiavęs mylimąjį, maestro pakilo iš lovos ir basas šaltomis grindimis perėjo per visą kambarį iki savo rašomojo stalo, kurio stalčiuje surado mažą ovalų portretą aukso filigrano rėmeliuose. Dabar, tamsoje, atvaizdo negalėjai įžiūrėti. Šiek tiek padvejojęs Gvidas pažvelgė į miglotą siluetą prie savo lovos.

Paskui priėjo ir įdėjo miniatiūrą Tonijui į rankas.

— Ji man davė prieš keletą dienų ir prašė perduoti tau, — prisipažino, nė nesitikėjęs, kad šios mažos dovanėlės įteikimas suteiks jam tokį malonumą.

Tonijus įsižiūrėjo į portretą. Iš po juostos išslydę plaukai krito jam ant veido.

— Kaip tiksliai ji tave atvaizdavo, tiesa? O svarbiausia, iš atminties. Absoliučiai! — Gvidas pakraipė galvą.

Jis žvelgė žemyn į mažutį portretą: baltą veidą, juodas akis. Miniatiūra panėšėjo į baltą liepsną, degančią ištiestame Tonijaus delne.

— Jinai ant manęs pyks, — pratarė Gvidas, — už tai, kad buvau užmiršęs paveikslėlį.

Iš tiesų maestro neužmiršo, tiesiog laukė tinkamos progos, tokios kaip ši — tylios, ramios akimirkos, ir dabar pats nesuprato, kodėl pasijuto toks patenkintas.

— O kaip ji apskritai laikosi? — sušnibždėjo Tonijus beveik be garso, tarsi traukdamas garsą į save, užuot iškvėpęs. — Gyvena viena Romoje, tapo portretus...

— O, ji be galo populiari, — nusišypsojo Gvidas. — Nors pastaruoju metu, manau, pernelyg daug laiko praleidžia teatre.

Gvidas pamatė, kaip Tonijus vėl nuleido akis į portretą.

Kaskart išėjęs nusileidus uždangai Tonijus žvelgdavo į Kristinos ložę ir grakščiai, žemai nusilenkdavo dailininkei. O ši, persisvėrusi per turėklus, šypsodavosi ir audringai plodavo.

— Bet kaip ji gyvena? — neatlyžo Tonijus. — Nejaugi niekas jos negloboja? Nejaugi grafienė ne... Aš turiu omenyje...

Gvidas sekundėlę luktelėjo, o paskui lėtai apsisuko ir nužingsniavo link rašomojo stalo. Ten jis atsisėdo ir ėmė žvelgti pro langą į šviesėjantį dangų. Žvaigždės nyko, pro debesų properšas pasirodė pirmieji žiemos saulės spinduliai.

— Nejaugi ji neturi giminaičių, kurie ja rūpintųsi? — šnibždėjo Tonijus. — Ir ką jie pagalvotų, jeigu sužinotų, jog jinai pasiuntė dovaną žmogui, kuris...

Ir vaikinas vėl nutilo, laikydamas miniatiūrą priešais save abiem rankom lyg nepaprastai trapų daiktą.

Gvidas nesusilaikęs šyptelėjo.

— Tonijau, — švelniai pasakė jis. — Kristina laisva jauna moteris ir gyvena savo gyvenimą, kaip kad mes visi gyvenam savąjį, — ir dar labiau sušvelninęs toną paklausė: — Negi man vėl teks piršliauti?

Šešta dalis 1

Paskutinį sykį nusilenkęs Tonijus prasibrovė pro tankią gerbėjų minią į grimo kambarį, liepė senjorai Bjankai mandagiai atsiprašius išsiųsti namo grafo vežėją bei skubiai persirengė.

Po antrosios pertraukos jis nusiuntė Kristinai raštelį ir paskutinioji spektaklio dalis jam virto tikra kankyne.

Tik tuomet, kai uždanga nusileido paskutinį sykį, Paolas įteikė jam dailininkės atsakymą.

Tačiau tik visiškai persirengęs ir vėl tapęs pačiu savimi, tik susivėlusiais, susitaršiusiais plaukais, Tonijus išskleidė laiškelį:

„Ispanijos aikštė, Sanfredo rūmai, mano dirbtuvė, viršutinis aukštas.“

Akimirksnį jis stovėjo nustėręs. Ir net ne iškart pastebėjo įėjusį Gvidą, kuris atnešė svarbių naujienų apie būsimąjį velykinį sezoną Florencijoje ir pirmą kartą prakalbo, jog prieš išvykdami iš šalies jie turi pasirodyti kiekviename geriausiame Italijos teatre.

— Mūsų atsakymo laukiama artimiausiu metu, — pasakė Gvidas, baksnodamas pirštu į rankoje laikomą popieriaus lapą.

— Bet kodėl jiems reikia sužinoti dabar? — sumurmėjo Tonijus.

Įėjo senjora Bjanka. Jai vos ne vos pavyko uždaryti duris.

— Tu privalai išeiti bent kelioms minutėms, — tarė ji, kaip kad sakydavo kiekvieną vakarą.

— ...Todėl, kad mes kalbame apie Velykas, o Velykos bus praėjus vos keletui dienų po to, kai baigsime pasirodymus čia. Kalbame apie Florenciją, Tonijau! — šūktelėjo Gvidas.

— Gerai, taip... Tai yra žinoma... Mes dar apie tai pasikalbėsime, — burbtelėjo Tonijus, bergždžiai stengdamasis susišukuoti.

Ar jis sulankstė raštelį? Ar įsikišo į kišenę?

Gvidas tuo tarpu įsipylė vyno.

Į kambarį įsmuko įraudęs Paolas ir su perdėtu palengvėjimu žnektelėjo prie durų ant grindų.

— Eik pas juos, Tonijau, dabar pat ir užbaik šį reikalą! — senjora Bjanka apsuko jį bei išstūmė į minią.

Bet kodėl jam buvo taip sunku? Rodos, visi norėjo jį paliesti, pabučiuoti, sugriebti už rankos ir pasakyti, koks jis jiems svarbus. O jis jautė, jog nenori nieko įžeisti. Tačiau kuo daugiau šypsojosi bei linkčiojo, tuo įnirtingiau atakavo gerbėjai, taigi galų gale prasiveržęs atgal į kambarį vaikinas virte virė iš įniršio ir vienu mauku išgėrė Gvido pasiūlytą vyną.

Į grimo kambarį vėl plūdo gėlės: milžiniškos puokštės iš oranžerijų. Senjora Bjanka jam šnipštelėjo, jog už durų laukia di Stefano žmonės.

— Prakeikimas! — šūktelėjo jis ir pačiupinėjo kišenėje Kristinos raštelį. Mergina nepasirašė, bet jis ūmai ištraukė laiškelį ir nekreipdamas dėmesio į Gvidą, Paolą bei senjorą Bjanką, spoksančius į jį kaip į pamišėlį, sudegino popierėlį žvakės liepsnoje.

— Luktelėk! — šūktelėjo senjora Bjanka, kai jis nusisuko, ketindamas išeiti. — Kur tu susiruošei? Pasakyk man, pasakyk maestro, kol neišėjai!

— Koks skirtumas! — susierzinęs atsakė jis. Ir pamatęs Gvidą nežymiai besišypsantį iš vaikiškų aistrų besijuokiančio suaugusiojo šypsena, užvirė tyliu įniršiu.

Vos įžengęs į koridorių, pamatė Rafaelės žmones. Bet jo laukė ne tarnai, o grafo bravai.

— Senjore, jo prakilnybė nori jus matyti...

— Gerai, bet ne šiandien. Šiandien nepavyks, — skubiai pasakė Tonijus ir patraukė laukan.

Akimirksnį pasirodė, jog šie žmonės pastos jam kelią. Tačiau prieš išsitraukdamas špagą ar iškrėsdamas kitą kvailystę jis lediniu tonu pakartojo neigiamą atsakymą. Matyt, Rafaelės asmens sargybiniai buvo visiškai nepasirengę tokiam posūkiui, todėl nebežinojo, kaip pasielgti, sutriko ir nesiryžo jėga įbrukti Tonijaus į gatvėje laukiančią karietą.

Bet įsėdęs į savo ekipažą dainininkas pamatė grafo vyrukus irgi užšokant ant žirgų. Todėl Tonijus, sugalvojęs gudrų planą, įsakė vežėjui nugabenti jį į Ispanijos aikštę.

Prie Sanfredo rūmų jo karieta sulėtino greitį ir ėmė šliaužti kaip vėžlys. Pravažiavęs pro rūmus, Tonijus pasiekė antrą skersgatvį, kur kelias tapo itin siauras, ir karieta bemaž kliudė sienas, nepastebimai išsmuko laukan bei uždarė dureles, o tada pasislėpęs tamsoje palaukė, kol bravai prajos pro šalį.

Taigi išmušė lauktoji valanda.

Tonijus atidarė rūmų pirmojo aukšto duris ir pamatęs fakelą, apšviečiantį laiptų aikštelę, sustojo bei pažvelgė į viršų. Apleistas ir šaltas laiptų šulinys atrodė tarsi gatvės tąsa. Žvelgdamas į jį Tonijus pasistengė apie nieką negalvoti. Kitaip mintys neišvengiamai imtų suktis apie tai, jog jau trejus, ne, ketverius metus jis negulėjo su moterimi, ir apie tai, jog jis neįstengs išvengti to, kas laukia, nors ir neturėjo nė menkiausio supratimo, kuo visa tai galėtų baigtis.

Vienu momentu jis net balsu sumurmėjo, nors ir gan neaiškiai, kad galima rasti sprendimą. Reikia įtikinti save, jog ji negraži, nepatraukli. Ir tuomet išsivaduos iš jos kerų.

Tačiau nepajudėjo iš vietos.

Ūmai visiškai netikėtai jį užklupo dviejų anglų pasirodymas pro duris. Juodu kalbėjo savo gimtąja kalba ir beveik bičiuliškai pasisveikino su vaikinu. Tonijui pasirodė, jog svetimšaliai bemaž apimti pagarbaus siaubo žvilgčioja į jo ūgį, nors ir patys buvo šiek tiek aukštesni už italus. Jaunuolis tiesiog suakmenėjo. Jis nė neabejojo, kad nepažįstamieji spokso į jį, nes jis atgrasus. Lediniu žvilgsniu nulydėjo juodu laiptais aukštyn.

Jam dingtelėjo, jog aptikęs čia veidrodį galėtų pasižiūrėti į jį ir pamatyti, kas vis dėlto esąs. Peraugėlis vaikas, kaip pačiam kai kada atrodydavo, o gal siaubūnas visiems laikams? Jis susimąstė. Užplūdus liūdesiui, darėsi silpna, bet staiga dingtelėjo mintis, jog laisvai galėtų šį vakarą nuvykti pas grafą, tuomet toji mergina, galutinai įžeista, imtų jo vengti.

Tad pagaliau pastatęs koją ant laiptelio ir pradėdamas lipti aukštyn, Tonijus pats save šiek tiek nustebino.

Studijos durys buvo atidarytos, ir pirmiausia į akis krito dangaus skliautas, visiškai juoda padangė, nusėta skaisčių žvaigždžių.

Kambaryje nedegė šviesos, tačiau pro didžiulius langus — tiesiai priešais Tonijų ir dešinėje — bei šiek tiek nuožulnias stiklines lubas atsivėrė vaizdas į naktį.

Dusliai skambėjo žingsniai; akimirksniui jis prarado pusiausvyrą, jam pasidingojo, tarsi dangus viršum šio mažučio žemės lopinėlio Romos viduryje juda, lyg viršum vandenyne plaukiančio laivo.

Žvaigždės spindėjo įstabiai. Neįtikėtinai aiškiai matėsi žvaigždynai. Giliai traukdamas į save kambarin besismelkiantį gaivų orą, jis lėtai pasisuko po dangumi, tarsi visiškai neturėtų ko bijoti šiame pasaulyje, ir netikėtai pasijuto esąs labai mažas bei visiškai laisvas.

Tik vėliau pastebėjo, jog kambaryje vis dėlto esama daiktų: stalas, kėdės, paveikslai ant molbertų, o juose — tamsios figūros, išryškėjančios šviesiame fone; eilėmis rikiavosi buteliukai bei stiklainėliai... užuodė stiprų terpentino kvapą, staiga nustelbusį sodrų ir malonų dailininkų naudojamo aliejaus aromatą.

O paskui pamatė ją, Kristiną, stovinčią šešėlyje, pačiame tolimiausiame nuo langų kampe. Jos galvą dengė laisvos gobtuvo klostės.

Baimė jį surakino, sukaustė, atėmė jėgas. Visi sunkumai, kuriuos įsivaizdavo, vėl pradėjo kamuoti. Ką jis jai pasakys? Kaip juodu pradės? Kas apskritai gali tarp judviejų įvykti? Kas laikoma savaime suprantamu dalyku? Ką apskritai juodu abu čia veikia?

Galūnės ėmė virpėti, džiaugdamasis, kad kambaryje tamsu, jis palenkė galvą. Aukštą, į dangų atsiveriantį kambarį užpildė liūdesys, liūdesys iškilo lyg siena, juodesnis už pačią naktį. Jam atrodė, kad ši mergina pernelyg nekalta, o prisiminimas apie jos grožį sukūrė sąmonėje absoliučiai nežemišką pavidalą.

Tačiau realybėje tamsi figūra jau artinosi link jo, staiga tuščiame kambaryje nuskambėjo Kristinos balsas, ir šis balsas ištarė jo vardą.

— Tonijau, — pratarė ji, tarsi juodu jau sietų tam tikras artumas, ir vos išgirdęs žemą, melodingą jos balsą, vaikinas nejučia priglaudė prie lūpų pirštą.

Dabar matė jos veidą po gobtuvu, o pats gobtuvas staiga sukėlė mintis apie vienuolius, paprastai lydinčius ant ešafoto pasmerktuosius myriop, tuomet skubiai ištiesė ranką, lengvai įveikdamas juodu dar skiriantį atstumą, ir nutraukė gobtuvą nuo jos plaukų.

Ji nekrustelėjo. Ir neišsigando. Net ir tada, kai jo pirštai pasinėrė į stangrias sruogas bei praskyrę jas susiglaudė ant pakaušio. Ji žengtelėjo artyn.

Ir netikėtai pasistiebusi prisiglaudė visu jaunu savo kūnu, gaubiamu plono vilnonio audinio bei nėrinių. Jis lietė minkštą smakrą, putlias, nekaltas lūpas, o paskui, jai staigiai suvirpėjus, pajuto merginą apėmusį geismą.

Šis geismas jį pavergė, persidavė visam kūnui, traukiančiam aistrą iš jos lūpų, šiltos, saldžios kaklo duobutės, o paskui ir iš aukštų, plonu audiniu pridengtų krūtų apvalumo.

Tonijus prisispaudė jos galvą sau prie krūtinės taip stipriai, jog tikriausiai net sukėlė Kristinai skausmą, paskui veidu įsirausė jai į plaukus žarstydamas juos žvilgančiomis rieškučiomis, kurios net ir šiame tamsiame vėsiame kambaryje švytėjo auksu. Mažutės garbanėlės sukuteno veidą, tuomet atsitraukęs nuo merginos jis tyliai atsiduso, ir šis vos girdimas garsas tuojau pat ištirpo ore.

Kristina žengtelėjo atgal ir paėmusi jį už rankos nusivedė į gretimą kambarį.

Palietus net jos pirštai atrodė keisti — trapūs it brangenybės. Jis pakėlė jos ranką prie lūpų.

Priešakyje prie sienos stovėjo lova. Visi kiti baldai buvo uždengti; kambarys atrodė seniai nenaudojamas.

— Žvakių, — sušnibždėjo jis. — Šviesos.

Ji sustingo, tarsi nesupratusi. O paskui papurtė galvą.

— Ne, leisk man tave matyti, — sušnibždėjo Tonijus ir prisitraukė ją, priversdamas vėl pasistiebti.

Bet šito jam pasirodė negana, tuomet lengvai pakėlė ją taip, kad jos akys susilygintų su jo. Merginos plaukai sukrito į priekį apgaubdami juos abu, ir akimirksnį jis nejautė nieko, išskyrus savo paties drebulį bei jos virpėjimą, tekantį į jo kūną.

Pakėlęs Kristiną lyg mažą vaiką viena ranka ir gan miglotai suvokdamas, ką daro, jis užstūmė durų skląstį. Paskui paėmęs mažą žvakidę pastatė ją prie pat lovos, kurią iš visų pusių uždengė sunkiomis aksominėmis užuolaidomis. Nuo užuolaidų sklido slogus dulkių kvapas. Tonijus užžiebė degtuką, vieną po kitos uždegė tris žvakes, ir mažą kambarėlį, sudarytą vien iš užuolaidų, minkštų patalų bei pagalvių, nutvieskė mirguliuojanti šviesa. Kristina klūpojo priešais jį. Jos veide išryškėjo įstabūs kontrastai. Tamsiai pilkos blakstienos, gaubiančios pilkšvas akis, sudrėko, tarsi ji ką tik būtų verkusi, o skaisčios rožinės lūpos atrodė niekada nepažinusios dažų. Ir staiga jis be galo nustebęs pamatė, jog po juodu apsiaustu ji vilki tą pačią nuostabią šilkinę suknelę, kurios violetiniai atšvaitai teikė skruostams nežemiško blizgesio bei pritemdė viršum korsažo nėrinių bemaž švytinčių apskritų krūtų antgamtišką baltumą. Violetinė spalva išryškino jos bruožus, vos pastebimu šešėliu paliesdama švelniais pūkeliais padengtą veido odą.

Visa tai jis aprėpė vienu žvilgsniu, bet paskui įsižiūrėjo į merginos veidą ir pasijuto sukrėstas. Ši išraiška jį išgąsdino sustiprindama jau ir taip pašėlusiai tvinkčiojantį pulsą, nes vaikinas suprato: šiame kūne gyvena tokia pat geležinė, rūsti siela, kaip ir jo paties. Kristina jo nebijojo. Ji skleidė susikaupimą, narsą ir valią. Ištiesusi ranką link žvakidės, mergina žvilgsniu paprašė užgesinti žvakes.

— Ne... — sušnibždėjo jis.

Ištiesė ranką, bet vis dar nedrįso paliesti jos veido. Kur kas lengviau buvo liesti visą jos kūną tamsoje! Vos pajutęs pirštais šilkinius pūkelius ir odą po jais, Tonijus susiraukė tarsi nuo skausmo. Ir išsyk iš merginos veido dingo rimtumas. Suraukti dulsvi antakiai išsilygino ir dabar atrodė it pieštuku nubrauktos linijos viršum žibančių akių. O akis užpildė ašaros, šiek tiek užtemdančios, bet kartu ir išryškinančios jų mėlynumą. Tačiau matėsi, kad mergina bijo pravirkti.

Tonijus užpūtęs žvakes atitraukė užuolaidas, įsileisdamas po baldakimu žvaigždžių šviesą, o paskui atsisuko į Kristiną liepsnodamas geismu ir nekreipdamas dėmesio į tai, jog ji atšoko, išgąsdinta jo atkaklumo, nuplėšė šilkus bei nėrinius ir išlaisvino krūtis.

Mergina riktelėjusi pradėjo priešintis. Bet jis vėl ją sugriebė bei apibėrė bučiniais, ir staiga jos lūpos prasivėrė, jo liežuvis prasiveržė iki jos dantų, ir Tonijus pajuto, kaip nuolankiai tirpsta viršutinė jos lūpa, ir jam ėmė atrodyti, kad jos burna — jau ne šiaip burna, o maži, gyvi atsiveriantys kūno vartai.

Paskui jis nusimetė savo drabužius, išmėtydamas aplink, ir šie atsidūrė po judviejų kūnais, kai užsiropštęs ant Kristinos ir išsitiesęs jai tarp kojų nuleido galvą tarp krūtų.

Aistra pavertė jį grubiu, varė iš proto. Merginos pavidalas bei kvapas susimaišė jo sąmonėje. Suėmęs lūpomis iš pradžių vieną, o paskui kitą spenelį jis pajuto, kaip jinai įsitempė po juo, ir tuomet kilstelėjęs aukščiau kelius pakėlė ir ją, tarsi mėgindamas apsaugoti nuo savęs paties.

Kristinos plaukai krito ant nuogų jo pečių; kakta, į kurį trynėsi jo skruostas, atrodė it šiltas akmuo; o po juo siūbuojančių minkštų krūtų karštis panėšėjo į sapną atmerktomis akimis, ir visa mergina buvo pati saldybė, nuolankumo įsikūnijimas. Tačiau skverbdamasis į slapčiausias jos vieteles, išskleisdamas ją tarsi gėlę, žiedlapis po žiedlapio, Tonijus pajuto nebegalįs ilgiau laukti, vilkinti šio momento ištisą amžinybę, pajuto privaląs paimti ją tuojau pat.

Bet kai ūmai į ją įsiskverbė, pajuto pasipriešinimą. Mergina staigiai įsitempė, ramindamas ją lūpomis Tonijus ištiesęs ranką palietė drėgnus plaukelius jai tarp kojų.

Kristina tyliai riktelėjo, tuomet jis atsitraukė ir pradėjo laukti, laukti liesdamas patį slapčiausią jos taškelį ir jusdamas, kaip šis paburksta, o aitrus kvapas prasiskverbia į pačias jo smegenis.

Mergina apsivijo jį rankomis, tarsi norėdama jame nuskęsti, o paskui pagaliau kilstelėjo šlaunis, ir jis įsigavo vidun, o patyręs aplink susiglaudusią ankštumą liovėsi valdyti savo kūną. Staiga ties pačia kantrybės riba pajuto atsirėmęs į nekaltybės barjerą, ir prasibrovė pro jį į pačią pasitenkinimo viršūnę.

Ji verkė. Verkė prisispaudusi prie jo. O paskui pakėlė mažą rankutę ir nusibraukė nuo veido šlapias sruogas. Tonijus sėdėjo ant lovos neatitraukdamas nuo jos rankų bei neatplėšdamas akių nuo trapaus kūno išlinkimų po plaukų lietumi. Ir kilstelėdamas jos veidą suprato mirsiąs, jei ji dabar jį atstums.

— Aš nenorėjau sukelti tau skausmo, — sušnibždėjo. — Juk aš nežinojau...

Bet mažutė jos burna prasivėrė pasitikdama jį taip pat noriai, kaip ir anksčiau.

Nuogas jos kūnas, nuostabūs, kvapnūs apvalumai ir duobutės šliete šliejosi prie jo, o ant paklodės juodavo mergiško jos kraujo dėmė.

Ir nors ramindamas merginą jis pradėjo meiliai kalbėtis su ja, apsupo švelniausiais žodžiais bei bučiniais, jam atrodė, kad šnekos skamba kažkur labai toli ir kad kalba kažkas kitas. Jis tiesiog mylėjo ją, beprotiškai ją mylėjo. Jinai priklausė jam. O kraujas ant paklodės išstūmė iš jo sąmonės bet kokias racionalias mintis. Kristina iki tol nepriklausė nė vienam vyrui! Aistra varė Tonijų iš proto. Jis jautė, jog visa jo gyvenimo vaga sudrebėjo ir dingo migloje, o siauras takelis, vingiuojantis į šiaurę, po žemės drebėjimo pasislėpė rūke. Jis pajuto siaubą, o dar absoliučiai aklą poreikį padaryti taip, kad mylimoji patirtų pasitenkinimą. Lygiai tokį pat poreikį, tik jau jo paties atžvilgiu, Tonijus pastebėjo kardinolo aistroje pirmosiomis judviejų naktimis prieš keletą mėnesių.

Prieš keletą mėnesių! O, rodės, praėjo jau daugelis metų. Visa tai tapo lyg tolima fantazija po laiko mėnesiena, kokia jau seniai pasidarė Venecija.

Jam norėjosi vėl ją paimti. Dabar jis parodytų mylimajai tokį meistriškumą ir tokį švelnumą, jog visas jos skausmas išnyktų kaip kraujas, tekantis jai tarp kojų. Jis bučiuotų tą įstabųjį taškelį bei šilkinę šlaunų odą, ir po pažastimis, ir po sunkiomis baltomis krūtimis. Jis jai suteiktų ne tik tai, ką gali suteikti kiekvienas vyras, o visas savo kantrybės, išmanymo paslaptis, visą kvapnųjį vyną naktų, praleistų vardan meilės bei skendint meilėje, kai savo glėbyje dar neturėjo šios brangiausios, virpančios, pažeidžiamos moters.

— Tai paslaptis, paslaptis! — sukuždėjo jis, ir širdis vėl ėmė daužytis. 2

Dešimtą valandą ryto nubudęs savo lovoje, Tonijus skubiai ėmėsi darbo ir sušildė balsą atlikdamas seriją sudėtingų duetų su Paolu. Paskui apsivilko sniego baltumo nėriniuotus marškinius, siuvinėtą liemenę, savo mėgstamiausią pilko aksomo švarką ir prisisegęs pačią sunkiausią špagą tuojau pat išvyko į Via del Corso. Ten jo karieta kurį laiką judėjo greta Kristinos, o paskui jis kuo nepastebimiau įsmuko pas ją.

Mergina atrodė nepaprastai žavi. Atsidūręs šalia, jis išsyk puolė ją aistringai bučiuoti ir neabejotinai būtų pradėjęs mylėtis čia pat, karietoje, jei tik būtų pavykę ją įkalbėti.

Kristinos plaukai buvo šilti, sklidini ryto saulės sušildyto aromato, o kai ji šiek tiek prisimerkė, tamsių blakstienų dėka akys tapdavo skaidriai mėlynos. Jis palietė tas blakstienas pirštų galiukais. Ir pajuto esąs įsimylėjęs šią kiek paburkusią apatinę lūpą.

Bet jei tik leistųsi, liūdesys vėl būtų jį užvaldęs; kai tai pajuto, liovėsi bučiavęs Kristiną, nors ir nepaleido. Pasisodino ją ant kelių, sūpavo dešine ranka, merginos plaukai užliejo jį aukso lietumi, o paskui, kai jos veide vėl apgaulingai sumišo naivumas ir rimtumas, Tonijus pirmą kartą ištarė mylimosios vardą:

— Kristina.

Juokaudamas pamėgino ištarti taip, kaip taria anglai, kaip tardavo ji pati, paversdama garsą stangria užtvara. Tačiau pasirodė besą taip sunku, jog suraukė kaktą bei ištarė jos vardą itališkai, palikdamas liežuvį priešakinėje burnos dalyje ir leisdamas orui laisvai pereiti nuo skiemens prie skiemens: Tonijus jį išdainavo.

Mergina nusijuokė įstabiu čiurlenančiu juoku.

— Ar tu niekam nepasakei, kur aš buvau šią naktį? — netikėtai paklausė jis.

— Ne. Bet kodėl aš neturiu niekam sakyti? — nusistebėjo Kristina.

Skambus merginos balselis jį užburdavo. Buvo beveik neįmanoma klausytis ne balso muzikos, o žodžių.

— Tu jauna, naivi ir akivaizdžiai nepažįsti pasaulio, — paaiškino jis. — Aš negaliu leisti tau kentėti. Jau vien mintis apie tai nepakeliama. O tu visai nesirūpini savimi.

— Ar tu ketini netrukus mane palikti?

Jį pribloškė šis klausimas. Nežinojo, ar jo jausmai atsispindi veide. Dabar negalėjo sutelkti dėmesio į nieką, tegalvojo tik apie tai, jog ji šalia, kad laiko ją savo glėbyje.

— Tuomet leisk man tave atbaidyti kartą ir visiems laikams, — pratarė ji. — Leisk pasakyti tau, kad man nerūpi pasaulio nuomonė.

— Hm-m-m...

Jis iš paskutiniųjų stengėsi klausytis. Bet Kristina buvo tokia gundanti, o įžūlumas tariant pastaruosius žodžius jį ypač sujaudino. Ji tiesiog liepsnote liepsnojo ryžtu, tarsi būtų paprasčiausias žmogus, o ne spinduliuojanti būtybė, nors, žinoma, ji negalėjo būti paprasta moteris, nes už šitokio grožio negalėjo slypėti dar ir protas.

Ne, kokie niekai! Nepaisant nepaprasto patrauklumo, dailininkės kalboje išryškėdavo neginčijamas bei galingas intelektas.

— Man nesvarbu, ką kiti apie mane galvoja, — aiškino ji. — Aš buvau ištekėjusi. Buvau paklusni. Ir dariau, kas man buvo liepiama.

— Bet tu buvai ištekėjusi už pernelyg seno žmogaus, nebeprisimenančio savo teisių arba privilegijų, — atsakė Tonijus. — Esi jauna, paveldėjai palikimą, gali vėl ištekėti.

— Aš neketinu vėl tekėti! — šūktelėjo Kristina primerktomis akimis žvelgdama į saulę, šmėkščiojančią tarp lapų. — Ir kodėl tu man visa tai sakai? — paklausė ji nuoširdžiai susidomėjusi. — Kodėl tau taip sunku suprasti, kad aš noriu būti laisva, noriu piešti, noriu dirbti savo dirbtuvėje, noriu gyventi tokį gyvenimą, koks man prie širdies?

— Ak, šitaip kalbi dabar, — pastebėjo jis, — bet paskui gali pasakyti visiškai priešingą dalyką, o juk labiausiai tau kenksmingas lengvabūdiškumas.

— Ne, — ji priglaudė pirštą jam prie lūpų. — Aš nesu lengvabūdė. Aš myliu tave. Visuomet tave mylėjau. Mylėjau tave nuo pirmos akimirkos, kai pamačiau prieš daugelį metų, ir tu tai žinojai. Tu žinojai netgi tuomet.

— Ne, — Tonijus papurtė galvą. — Tu mylėjai tą, kurį matei scenoje, bažnyčių choruose...

Kristina vos sutramdė juoką.

— Aš mylėjau tave, Tonijau, aš myliu tave dabar, — pasakė ji. — Ir savo meilėje neįžvelgiu jokio lengvabūdiškumo. O jeigu čia netgi ir esama šiokio tokio neapdairumo, man nė trupučio nerūpi.

Jis pasilenkė jos pabučiuoti, tikėdamas mylimąja tą minutę. O kai apkabino Kristiną, jam pasirodė, tarytum jos jaunystės ir tyrumo žavesys įgavo galingesnį bei nuostabesnį pavidalą.

Vis dėlto jis švelniai pratarė:

— Aš baiminuosi dėl tavęs. Ir dorai nesuprantu.

— Ką čia suprasti? — sušnibždėjo ji jam į ausį. — Argi tais metais Neapolyje tu bent akies krašteliu neįžvelgei, kokia aš nelaiminga? Juk visą laiką mane stebėjai, — mergina jį pabučiavo ir padėjo galvą jam ant krūtinės. — Ką aš galiu tau papasakoti apie savo gyvenimą? Kad tapau nuo aušros iki sutemų. Kad dirbu naktimis, esant prastam apšvietimui. Kad svajoju apie užsakymus, apie koplyčių bei didžiųjų bažnyčių sienas. Bet vis dažniau pastebiu, jog labiausiai man patinka piešti veidus — vargšų ir turtingų, tų kurie užkelia mane į mados aukštybes, ir tų, kuriuos matau gatvėse. Nejaugi visa tai taip sunku suprasti? Tokį gyvenimą?

Jo rankos be paliovos lietė mylimąją, glamonėjo, braukė atgal banguotas sruogas, o šios tuojau pat grįždavo į ankstesnę vietą.

— Žinai, kas aš? — paklausė Kristina žavingai šypsodamasi. — Ispanijos aikštėje aš patyriau tokią laimę, jog akimirksniu tapau naivuole.

Tonijus nusijuokė.

Bet netrukus jo veidas pasikeitė, nes vaikinas susimąstė.

— Naivuole, — sušnibždėjo jis.

— Na, taip. Gryniausia naivuole, — ji suraukė kaktą. — Aš nubundu, galvoju apie tapybą, eidama gulti irgi galvoju apie tapybą, apskritai man rūpi vienintelė problema: kaip prailginti dieną...

Ir jis suprato. Pačiais šiurpiausiais momentais, kai negalėdavo išguiti iš galvos minčių apie Karlą bei Veneciją, kai jam atrodydavo, kad pačios Treskių rūmų sienos suspaudžia jį, o aplinkui trykštanti šviesa — Venecijos šviesa, jis svajodavo apie tokį paprastumą, apie kokį ji kalbėjo. Kitokiomis aplinkybėmis jis irgi būtų tapęs toks pat. Gvidas pasižymėjo tuo dievišku paprastumu, nes muzika tapo visa apimančia jo aistra, jo esybe, jo svajonėmis. Paskutiniąsias septynias dienas ir naktis, kai Gvidas dirbo peržengęs išsekimo ribą, šiuo paprastumu persismelkęs jo veidas tapo keistai bereikšmis.

— Tačiau meilei bei vienatvei, — kalbėjo ji dabar, ir balse jautėsi kartėlis, — meilei bei vienatvei mano esamas gyvenimas būtų Dievo dovana.

— Vadinasi, tetrūksta tik meilės? — sušnibždėjo Tonijus. — Vadinasi, tetrūksta tik mano meilės, kad tavo gyvenimas taptų Dievo dovana?

Kristina atsistojusi apsivijo rankomis jo kaklą. Šviesa mirguliavo lapijoje jai už nugaros auksinėmis, žaliomis, tamsiomis dėmėmis, ir Tonijus užsimerkė, prispaudė ją prie savęs, apkabinęs savo ilgomis, plačiomis rankomis pajuto, kokia ji mažutė bei švelni. Atrodė, jog jeigu kada nors anksčiau jam teko patirti tokią laimę, jau seniai ją užmiršo, o šios akimirkos neužmirš niekada, kad ir kas vėliau benutiktų.

Visus jų veiksmus tą rytą ir tą dieną lydėjo lengvumas bei veržlumas.

Juodu perėjo per krautuvėles. Kristina ieškojo senų paveikslų, dėl kurių derėjosi kietai kaip vyras. Ji pažinojo savininkus, o kai kurie netgi specialiai jos laukė. Mergina ryžtingai judėjo tarp dulkėtų vertybių kalnų ir, rodos, akimirksniui užmiršo šalia esantį Tonijų.

Tamsios, įvairiausių daiktų prikimštos krautuvėlės jam labai patiko. Jis apžiūrinėjo senus rankraščius, žemėlapius, kardus. O suradęs pluoštelį Vivaldžio natų ir keletą senesnių kompozitorių rinkinių, tuojau pat juos nusipirko.

Didžiąją laiko dalį jis tiesiog susižavėjęs stebėjo Kristiną, kol meno krautuvėlių savininkai su ja derėjosi bei įkalbinėjo, o paskui vis tiek sutikdavo su jos kaina. Dailininkė nusipirko keletą romėniškų statulų fragmentų, paaiškinusi, jog naudos juos kaip modelius tapybai, ir Tonijus padėjo vežėjui rūpestingai suvynioti vertybes į senas paklodes bei nunešti iki karietos. Dar mergina įsigijo kelis portretus, suskeldėjusius ir patamsėjusius, bet sklidinus įdomių, reikšmingų detalių.

Tonijui buvo labai lengva bendrauti su Kristina. Jį žavėjo jos savitvarda. Be to, jam patiko, nors ir nesusimąstė apie tai, jos gyvenimo pilnatvės pojūtis. Jis klausėsi, kaip jinai kalba apie savo brangenybes, apie tai, jog turi išmokti geriau piešti rankas bei pėdas, privalo ištyrinėti gėles, audinius, išmokti suprasti, kas gerai, o kas blogai.

Užplūdo nepaprastas pojūtis, tarytum pažinojo šią moterį visuomet, visada buvo drauge su ja ir mėgavosi miela jos draugija, bet tuo pat metu jį stulbino kiekvienas jos judesys, kiekvienas auksinių plaukų krestelėjimas.

Karieta išvažiavo iš Romos ir atvira vietove riedėjo į pietus. Pakeliui dažnai pasitaikantys griuvėsiai teikė kraštovaizdžiui romantiško žavesio. Čia už vynuogienojų šmėkštelėdavo akvedukas, čia staiga iškildavo vieniša kolona, nuspalvinanti peizažą nykiomis irimo spalvomis. Kristina jausmingu balsu pasakojo apie įstabų Italijos grožį bei apie tai, esą ji sapnuodavusi Italijos gamtovaizdį ir tai supratusi išsyk, kai tik jį išvydo; o jos vyras, kuris visuomet buvęs jai labai geras, vežiojęs ją po visą Italiją bei suteikdavęs galimybę piešti eskizus ir tapyti, kada tik ji panorėdavo.

Kurį laiką Tonijus dar suprato, kur jie yra, kadangi kelias driekėsi netoli grafienės vilos, bet paskui karieta pasuko toliau į pietus, jūros pusėn, ir netrukus atsidūrė ilgoje alėjoje, iš abiejų pusių apsodintoje smailiaviršūnėmis tuopomis, besistiebiančiomis į žydrą dangų.

Priešakyje išniro namas, kurio stačiakampį fasadą, nusidriekusį į kairę ir į dešinę, statmenai alėjai, išmargino gilūs įskilimai bei drėgmės dėmės, o geltoni dažai, kadaise dengę sienas, nusilupo ir kai kur karojo atplaišos. Vis dėlto saulės užlietas namas švytėte švytėjo, tik langinių dengiami langai juodavo it tamsios dėmės. Juodviem privažiavus artyn, Kristina paėmė Tonijų už rankos ir nusivedė vidun pro pagrindines duris.

Tamsias akmenines grindis nuklojo lapai. Kampe kažkas sušnarėjo, į šviesą išlėkė kelios vištelės. Paskui po aukštomis lubomis nuaidėjo duslokas įkyrus avių bliovimas. Palei išpieštas sienas mėtėsi šiaudų kuokštai. Tiesiog per freskas, ant senų aplūžusių baldų, tekėjo lietaus kriokliai.

— Koks čia namas? — paklausė jis Kristinos, kuri ėjo priekyje, prilaikydama sijonus kaip princesė.

Staiga jis sustojo ir sustingo. Šių griuvėsių vaizdas sukėlė drebulį. Tonijus prisiminė, kaip prieš daugelį metų Venecijoje stovėjo tokiuose tuščiuose, saulės užlietuose kambariuose, laikydamas rankoje tamburiną; galinga ritmiška muzika suskambo ausyse bei nutilo, kai užsimerkė ir akių vokais pajuto saulės šilumą.

Gaivus oras pleveno aplinkui. Jisai nejautė nei liūdesio, nei apgailestavimo. O vėl atsimerkęs pamatė už langų ryškius saulės spindulius bei iškilusią žemę tolumoje, ir ši vieta jam pasirodė panaši į milžiniškus namo griaučius, atvirus lietui ir vėjams, žalumos ir visa ko augančio kvapams.

Kristina stovėdama ant laiptų pašaukė jį.

— Čia mano namas, — pasakė ji, kai Tonijus priėjęs paėmė ją už parankės. — Jeigu aš panorėsiu. Ar suteiksi palaiminimą? — ji žvilgtelėjo visiškai nekaltu pažeidžiamos moters žvilgsniu. — Aš galiu keliauti po visą Europą ir piešti, galiu tapyti portretus, o gal net freskas bažnyčiose, kaip kad svajojau, bet paskui grįžčiau čionai, į šį namą, namo.

Kristinai įkandin jis užkopė laiptais į erdvią salę, iš kur atsivėrė vaizdas į kaimo peizažą. Už ilgos pilkos tuopų tvoros vėjui lenkėsi aukšta kaip kviečiai žolė. Žemai viršum lauko karojo tarytum auksu apvedžioti debesys.

Mergina patylom stovėjo priešais jį pakėlusi apskritą veidelį, jos skruostai atrodė tokie minkšti, kad norėjosi tuojau pat suimti delnais mylimosios veidą.

Ir tą pat akimirką pajuto jos gyvybinę jėgą. Lygiai taip pat, kaip pajuto prieš keletą minučių, kai mergina patikėjo jam savo svajones. Staiga dingtelėjo mintis, jog aplinkui gyvena daugybė vyrų bei moterų, kurie nepažįsta tokios energijos, tokių svajonių. Tačiau jos, be abejo, pažįstamos Gvidui. Ir Betikinui. Ir visiems tiems, kurie gyvena bei dirba vardan muzikos. Ir Kristinai.

Šis žinojimas skyrė jį nuo visų grafienių, markizų bei grafų, visų tų išsipuošusių, prisidažiusių žmonių, kurie sudarė teatrą kas vakarą užpildančią publiką. Ir jis pajuto esąs pasirengęs suprasti šią moterį, suprasti, ką ji kalba bei ką daro, suprasti tikrąją jos jėgą ir suvokti, kodėl ji visuomet jam atrodė tokia vieniša, net kai šokdavo pilnose puotų salėse.

Tonijus žiūrėjo į merginą, į patamsėjusias, sunerimusias akis.

Ir stebėjosi, jog anksčiau laikė dailininkę tiesiog žemiško grožio įsikūnijimu, galinčiu jam sugrąžinti didžią prarastą galią. O štai dabar ji stovėjo priešais jį, ir jis suprato, kad šis naivios bei neprieinamos gražuolės pavidalas tebuvo kiautas, kuris dabar atsivėrė, parodydamas visą stulbinančią tikrosios jos esybės gelmę. Pamatęs liūdesį jos veide, — jam pasirodė, jog regi būtent liūdesį, — Tonijus prisitraukė Kristiną ir stipriai apkabino.

Laikė jos veidą delnuose, glostė plaukus, atsidavė jai, jusdamas, kaip ji atsiduoda jam, ir juodu mylėjosi šiaudų guolyje, šildydami vienas kitą savo šiluma.

Jisai sapnavo sniegą.

Nematė sniego nuo tada, kai išvyko iš Venecijos, ir apskritai niekada neregėjo tokios galingos pūgos, padengiančios žemę balta antklode, viską paslepiančios po savimi. Sapnavo, tarytum nubudo toje pačioje vietoje ir pamatė, jog viską aplinkui, nuo pat horizonto, dengia švarus, baltas sniegas. Plikos tuopos žvilgėjo ledu, nuostabios minkštutės, besvorės snaigės sukosi ore ir krito, krito žemėn. Įsigavusios pro atvirus langus, jos lygiu ir stebėtinai baltu kilimu užklojo grindis.

Kristina buvo čia, su juo. Bet ne taip arti, kad galėtų ją paliesti. Ir tuomet pamatė ant tolimosios sienos nupieštus šimtus anksčiau nepastebėtų figūrų: archangelus galingais sparnais bei liepsnojančiais kalavijais, siunčiančius prakeiktuosius į pragarą, ir šventuosius į dangų nukreiptais kankinių žvilgsniais. Juoda kreida nupiešti pavidalai buvo tokie gyvybingi, tarsi dailininkės ranka būtų ištraukusi juos iš sienos, kur jie anksčiau glūdėjo užmūryti. Tonijus žvelgė į surauktus jų antakius, virš galvų sūkuriuojančius debesis bei liepsnos liežuvius, pasirengusius praryti pasmerktus nusidėjėlius.

Šis paveikslas savo didybe kėlė siaubą. Kristinos figūrėlė greta atrodė tokia mažutė! Palaidais plaukais, nuo judesių besiplaikstančiu sijonu ji vaikščiojo iš vienos vietos į kitą ištiesusi į priekį ranką, keitė formą to, kas atrodė nepakeičiama ir neišreiškiama.

Kristinai atsigręžus, vaikinas pamatė, jog ir ją padengė sniegas, krintantis ant sijono, krūtų, nuožulnių pečių. Jos plaukai tapo balti nuo sniego, švelniai užklojančio juos abu.

Bet ką visa tai reiškė? Ką reiškė pūga tokioje neįtikėtinoje vietoje? Net sapnuodamas Tonijus neapsakomai troško gauti atsakymą į šį klausimą. Iš kur tokia nepaprasta ramybė, toks žiburiuojantis grožis? Ir dar sykį pažvelgęs į kalvotą žemę, nusidriekusią po perlamutriniu dangumi, jis suprato apskritai esąs ne Italijoje, o toli toli nuo visų tų vietų, kurios jam brangios, kurių jis bijo, kurios jam reikšmingos. O Venecija, Karlas, visas tas lėtas gyvenimo grimzdimas į chaosą tiesiog neegzistuoja! Jis buvo plačiajame pasaulyje ir kartu jokioje konkrečioje vietoje — visur bei niekur, o krintantis sniegas vis tankėjo ir tankėjo, darėsi baltesnis, labiau akinantis.

Stovėdamas sniege pajuto, kaip jį apsivijo Kristinos rankos. Angelai su šventaisiais žvelgė į juodu nuo sienos, o Tonijus žinojo, kad myli ją ir nebebijo.

Jis nubudo.

Šilti besileidžiančios saulės spinduliai lietė veidą. Jis gulėjo vienas ant šiaudų. Kurį laiką nejudėjo. Ir staiga iš tamsos pamažu išryškėjo didžiulis paveikslas ant sienos, lygiai toks, kokį regėjo sapne. Suprantama, pamatė jį prieš užmigdamas, nors ir neprisiminė. O priešais paveikslą stovėjo ji, mergina auksiniais plaukais. 3

Kiekvieną naktį, vos tik nusileidus uždangai, Tonijus išbėgdavo iš teatro, iššokdavo iš karietos Via del Korso ir slapstydamasis nuo jį vis dar persekiojančių Rafaelės bravų purvinomis, painiomis gatvelėmis skubėdavo pas ją, į Ispanijos aikštę.

Tarnaitė, tamsiaodė susiraukšlėjusi senutė, nuolatos šmirinėjo po kambarį valydama dulkes, bereikalingai sukiojosi aplink ir varstė Tonijų mažomis juodomis akutėmis, tarsi jis priklausytų jos nekenčiamų „vyrų“ padermei. Pamačius senę, jį apimdavo pašėlęs įniršis. Bet tuojau pat iš tamsios kambario gelmės pasirodydavo Kristina ir jį nuramindavo. Jinai gėrė jo bučinius prisimerkus, lyg narkotikus, ir tirpte tirpdavo glėbyje, o paskui maldaudavo jo truputį papozuoti.

Jį krėsdavo drebulys. Meilė atrodė esanti kančia. Visas tyras susijaudinimas, kurį patirdavo scenoje, virsdavo liepsnojančiu, laukiniu geismu.

Netrukus visą dirbtuvę nutvieksdavo žvakės, ir ryški šviesa paversdavo aukštus langus veidrodžiais. Kristina pasodindavo Tonijų priešais, išsitraukdavo popierių, pritvirtindavo ant lentos ir pradėdavo piešti pastelėmis, sparčiai tušuodama kontūrus, tad netrukus jos pirštų galiukai pasidarydavo spalvoti.

Ritmingas kreidos čežėjimas jį neretai užliūliuodavo. Iš visų pusių tarsi gyvi į jį žvelgė portretai — sodrūs, ryškūs. Kai kuriuos veidus pažinojo, kiti priklausė mistinio dydžio personažams, nutapytiems gigantiškos padangės bei debesų fone taip realistiškai, jog, rodės, tuoj ims judėti. Iš aukšto, visu ūgiu nutapyto portreto švelniai, kaip gyvas, žvelgė pats kardinolas Kalvinas, absoliučiai panašus į save, įamžintas tiksliai ir dėl to sužadinantis Tonijaus širdyje slaptą kančią.

Kristinos talentas nekėlė abejonių. Tos tvirtos pažįstamos ir nepažįstamos figūros slėgė jį visa nesutramdoma savo galia.

O tarp gausybės veidų bei figūrų dirbo dailininkė. Prieš šviesą banguojantys gyvi jos plaukai atrodė vis įstabesni ir įstabesni. Pasidarė smalsu, ar ji supyktų, jei atspėtų jo mintis: ji jam atrodė tokia egzotiška kaip balta balandėlė, nusileidusi iš dangaus aukštybių tik tam, kad pažaistų ant klavesino dangčio. Ji spinduliavo tokį jausmingumą, jog atrodė tikras geismo įsikūnijimas. Ir kaip tokiame apvalkale galėjo tūnoti protas, talentas bei šitokia valia? Šios neįmenamos mįslės vis sukosi ir sukosi jo galvoje.

Jau bemaž kraustydamasis iš proto ir savo paties malonumui tebekankindamas save, Tonijus įsivaizduodavo Kristiną skaitančią knygas, nes ji neabejotinai nuolatos skaitė knygas, arba rašančią filosofinius traktatus, kadangi jinai, aišku, sugebėjo juos rašyti, o paskui vėl žiūrėjo ir žiūrėjo į įnirtingai judančią kreiduotą jos ranką, laužančią perpus kreideles, gabalėlis po gabalėlio, kuriančią savo darbo vietoje nediduką chaosą. Kad galėtų štai šitaip karštligiškai vieną po kitos tepti spalvas, jai būtinai reikėjo laisvės. Jos veide švytėte švytėjo susikaupimas, o jis žvelgė į ją ir tesvajojo apie vieną dalyką: pagrobti bei išsinešti.

Tačiau meilės reikalams laiko likdavo pakankamai.

Ir jis bijojo to neišvengiamo ateities momento, kai užplūs skausmas.

Sąmonėje ruseno vienas miglotas prisiminimas: jis gyveno nuostabioje, stebuklingoje vietoje, pilnoje muzikos, ir staiga toji muzika nutilo, jis pajuto į sielą tykinančią klaikią baimę. Rodos, skambėjo Vivaldis, veržlieji smuikai iš „Metų laikų“. Tą akimirką, kai muzika nutilo, jis fiziškai pajuto oro tuštumą.

Galų gale paveikslas buvo baigtas. Dešimt dienų Tonijus išbuvo dailininkės nelaisvėje, atsidavęs vien tik operai, jai ir niekam daugiau.

Jau besibaigiant nakčiai, Kristina parodė jam portretą, ir jis tyliai aiktelėjo.

Emalio miniatiūroje, kurią perdavė per Gvidą, dailininkė užfiksavo jo švelnumą ir tyrumą. Tačiau naujajame portrete jautėsi niūrumas, slogus mąslumas, netgi šaltumas. Jis nė neįtarė, kad menininkė visa tai mato.

Nenorėdamas jos nuvilti, sumurmėjo kažkokius susižavėjimo žodžius. Atidėjo portretą į šalį, priėjo prie jos, atsisėdo šalia ant medinio suolo ir atėmė kreidą.

„Mylėti ją, mylėti ją“ — štai viskas, apie ką galėjo galvoti Tonijus, ką galėjo jausti, kur galėjo kreipti savo veiksmus. Ir jis stipriai apkabino Kristiną, vėl stebėdamasis, kokia siaurutė riba skiria prievartą nuo nežabotos aistros.

Mylėti tokį žmogų kaip ji reiškė priklausyti tam žmogui. Laisvė pakluso protui, ir laimė atrado geriausią vietą, geriausią laiką. Jis prispaudė ją prie savęs, nenorėdamas nieko kalbėti, ir atrodė, jog karštas, minkštas jos kūnas, linkstantis priešais jį, atskleidžia jam pačias baisiausias paslaptis.

Mylėti, mylėti, turėti ją.

Jis nunešė merginą ant lovos, nurengė, paguldė. Troško užsimiršti.

O paskui atėjo visiško atsipalaidavimo akimirka, kurią taip dažnai anksčiau patirdavo su Gvidu: kūnas pagaliau nurimo, ir jam norėjosi tiesiog būti šalia mylimosios.

Ant juodviem padengto stalo degė žvakės. Kristina apgaubė jo pečius chalatu ir nusivedė prie stalo, ant kurio tarnaitė jau pastatė vyną bei garuojančių spagečių prikrautas lėkštes. Juodu kimšte prisikimšo keptos veršienos su karšta duona, tuomet Tonijus pasisodino bičiulę ant kelių ir užsimerkę juodu pradėjo mažutį rankų bei bučinių žaidimą.

Netrukus viskas atrodė taip: kai Tonijus aklai čiupinėjo Kristinos veidelį, jinai darė tą patį, kai jis spaudė trapius jos petukus, ji įsikibdavo į jo pečius, ir šitaip tęsėsi tol, kol juodu galutinai ištyrinėjo vienas kitą.

Jis nusijuokė, ir mergina, tarsi gavusi jo sutikimą, taip pat prajuko kaip vaikas, nes absoliučiai visais atžvilgiais judviejų kūnai skyrėsi. Vaikinas pabučiavo jos šilkinę apatinę lūpą, glostė glotnų apskritą pilvą bei švelnią odą vidinėje kelių pusėje, o paskui pagriebęs ant rankų vėl nusinešė į lovą, idant surastų visus tuos drėgnus plyšelius, pūkuotas klosteles, šiltus virpančius taškus, kurie priklausė tiktai jai. O pro langus tuo metu jau dirsčiojo rytas.

Išaušo. Saulės šviesa skverbėsi į kambarį. Tonijus atsisėdo prie lango pasidėjęs rankas ant palangės ir staiga, pats nusistebėjęs, pradėjo galvoti apie Domeniką, Rafaelę, kardinolą Kalviną, kurį prisiminus širdį vis dar persmelkdavo skausmas, panašus į smuikų skambesį.

Kadaise mylėjo juos visus, štai kas įdomu. Tačiau šią tylią minutę iš tos meilės nebeliko ničnieko, kas jį kamuotų. O Gvidas? Gvidą dabar mylėjo labiau nei kada nors anksčiau, bet šita meilė buvo gili, rami ir nebereikalavo aistros.

Tačiau ką jautė dabar?

Jam atrodė, jog kraustosi iš proto. Ir toji ramybė, apgaubusi penketą minučių trukusiame sapne apie sniegą, dabar pasitraukė.

Jis pažiūrėjo į Kristiną.

Mergina ramiai miegojo savo lovoje. Jis jautėsi esąs vyras, brolis, tėvas. Norėjosi pasiimti ją iš čia ir išsigabenti toli toli — tiktai kur? Kur nors, kur krinta sniegas? Arba atgal į tą vilą už vartų, kur juodu galėtų amžiams įsikurti dviese. Užvaldė siaubingas fatališkumo jausmas. Ką jis iškrėtė? Ko iš tiesų nori? Argi jis laisvas? Ne, jam negalima nieko mylėti, jam nevalia mylėti net paties gyvenimo.

Ir staiga suvokė: jeigu nepaliks Kristinos dabar, ji amžiams jo neteks. Bet kadangi jautė begalinę šios moters galią, norėjosi verkti. Arba tiesiog gulėti šalia ir laikyti ją apkabinus.

Jis taip beprotiškai mylėjo Kristiną, jog suprato: netrukus ji galės su juo daryti ką tik panorėjusi, net ir iškrėsti kažką žiauraus. O dar jis suprato, jog anksčiau mylėdamas niekada nebijojo, nebijojo net ir Gvido. O jos bijojo ir pats nežinojo kodėl. Žinojo tik tiek, kad baimė susijusi su skausmu, kuris laukia, kai mylimoji tiesiog privalės jį atstumti.

Bet ji niekada taip nepasielgs su juo. Tonijus pažinojo Kristiną. Žinojo slaptąsias jos vietas. Jautė jos širdyje slypintį didį, paprastą gėrį, kurio ilgėjosi jo siela.

Skubiai priėjęs prie lovos apkabino Kristiną ir suspaudė glėbyje. Jos akys lėtai prasivėrė, ji sumirksėjo, žvelgdama į viršų neregės žvilgsniu.

— Ar tu mane myli? — sušnibždėjo jis. — Ar myli mane?

Staiga išsiplėtusias jos akis užpildė švelnumas ir liūdesys, kai pamatė, kokia jo būsena. O Tonijus suprato, kad mergina permato jį kiaurai.

— Taip! — atsakė ji, tarsi ką tik tai suvokusi.

Vieną vidudienį po keleto dienų, kai, rodos, pusė Romos susirinko jos studijoje, saulė liejosi pro nepridengtus langus, ponios ir ponai plepėjo, gėrė vyną bei anglišką arbatą, skaitė angliškus laikraščius, Kristina stovejo palinkusi prie molberto, išsitepusi skruostą kreida, nerūpestingai persirišusi plaukus violetiniu kaspinu. O Tonijus, žvelgdamas į dailininkę kažkur iš šono, suprato priklausąs jai. „Koks tu kvailys, — galvojo jis, — tu tik didini savo skausmą.“ Tačiau šis suvokimas nieko nekeitė. 4

Gvidas jautė: kažkas nutiko, bet buvo tikras, jog Kristina čia niekuo dėta.

Sparčiai artinosi Romos karnavalas. Opera sėkmingai vyko jau keletą savaičių, bet Tonijus vis tiek kaip įmanydamas vengė aptarinėti būsimuosius angažementus. Nepaisant Gvido spaudimo, jaunuolis meldė palikti jį vieną.

Dainininkas skundėsi esąs be galo pavargęs, prastai nusiteikęs, įtikinėjo privaląs skubiai susitikti su Kristina. Tvirtino, jeigu jau juodu abu trečiai valandai pakviesti į pobūvį, apie nieką daugiau tiesiog neįmanoma galvoti.

Atsiprašymų ir pretekstų atsirado begalė. O kai Gvidas kartais tiesiog priremdavo Tonijų prie sienos kur nors nuošaliame teatro grimo kambario kampe, vaikino veidas tuojau pat suakmenėdavo sukaustytas šalčio, kuris maestro visuomet keldavo siaubą. Tokiomis akimirkomis Tonijus tik piktai burbtelėdavo:

— Aš negaliu dabar apie tai galvoti, Gvidai. Nejaugi viso to nepakanka?

— Pakanka? Bet juk čia tik pradžia, Tonijau, — paprastai atsakydavo Gvidas.

Iš pradžių maestro nusprendė, jog dėl visko kalta Kristina.

Visų pirma, jis niekada nematė Tonijaus tokio, koks šis tapo dabar: visiškai pasinėrusio į meilę, užimančią visą laiką už teatro ribų.

Bet sykį, pasinaudojęs tuo, kad Tonijus išvyko į priėmimą, kurio niekaip negalėjo išvengti, Gvidas pagaliau aplankė Kristiną ir ne itin nustebo pamatęs nuoširdžią merginos nuostabą.

Suprantama, dailininkė nė neketino įkalbinėti Tonijaus atsisakyti velykinės sutarties Florencijoje. Juodu apskritai apie tai nesišnekėję.

— Gvidai, aš pasirengusi sekti paskui jį bet kur, — paprastai pasakė Kristina. — Tapyti aš laisvai galiu bet kurioje kitoje vietoje. Man reikia tik molberto, dažų ir drobės. Man nieko nereiškia patraukti net į pasaulio kraštą, — merginos balsas virptelėjo, — kol jis su manimi.

Seimininkė ką tik išlydėjo paskutiniuosius svečius. Kambarinės rinko taures ir arbatos puodelius. O dailininkė, pasiraitojusi rankoves, ruošė aliejų bei dažiklius. Priešais ją stovėjo karmazininių dažų, cinoberio ir ochros stiklainėliai. Merginos pirštų galiukai buvo raudoni.

— Bet kodėl, — paklausė ji nusibraukdama nuo kaktos plaukus, — kodėl jis nenori kalbėti apie ateitį, Gvidai? — jam pasirodė, jog Kristina bijo išgirsti atsakymą. — Kodėl jis primygtinai reikalauja viską slėpti, kad visi mus laikytų tiesiog gerais bičiuliais? Aš jam sakiau esanti laisva ir galinti elgtis taip, kaip man šaus į galvą, jog jis privalo persikraustyti pas mane! Gvidai, visi, kuriems įdomu, puikiai žino, kad jis — mano meilužis. Bet žinai, ką jis man ne per seniausiai pasakė? Buvo jau vėlu, o jis išgėrė pernelyg daug vyno. Tai štai, Tonijus pasakė nė kiek neabejojąs, jog nepaisant to, ką tu esi jo labui padaręs, tau padam būtų geriau, jeigu tu jį suprastum. „Štai tuomet vėjas išpūs Gvido bures“, — pareiškė jis. O apie mane pasakė, girdi man visai nebūsią gerai, jei jisai mane paliks suteršęs reputaciją ir jog nė už ką pasaulyje negalėtų to leisti. Bet kodėl jis kalba apie pasitraukimą, Gvidai? Iki šios nakties maniau, kad kaip tik tu reikalauji, jog mes išsiskirtume.

Žinodamas, kad Kristina žiūri į jį neatitraukdama akių, Gvidas dar stipriau suspaudė merginos ranką, bet nebeturėjo ką jai pasakyti. Jis žvelgė į stogus pro aukštus atvirus langus ir jautė širdyje nubundantį seną priešą, seną savo košmarą.

Jis nepasakė merginai nieko daugiau, tik pažadėjo pasikalbėti su Tonijumi ir švelniai palietęs lūpomis jos skruostą išėjo už durų.

Pamiršo Kristinos studijoje trikampę skrybėlę, bet negrįžo pasiimti, nusileido nykiais laiptais bei išėjo į žmonių užtvindytą Ispanijos aikštę, o paskui pasuko link Tiberio ir, nuleidęs galvą, sunėręs už nugaros rankas, nukiūtino šalin.

Roma apraizgė jį tinklu kreivų gatvelių, kurios vedė nuo vienos nedidukės aikštės iki kitos, pro milžiniškas statulas, žėrinčius fontanus, o jis bergždžiai stengėsi negalvoti apie tai, kas vyksta.

Po keleto valandų pastatė koją ant nuostabių įvairiaspalvių Vatikano Šventojo Petro bazilikos grindų. Praėjo pro didingus popiežių kapus. Meistriškai nukaltos akmeninės skulptūros viršum antkapių tarytum šaipėsi iš jo. Tikintieji pasauliečiai stumdėsi iš visų pusių.

Gvidas žinojo, kas darosi Tonijui. Žinojo dar prieš aplankydamas Kristiną, bet privalėjo įsitikinti.

Lakia vaizduote nepasižyminčioje, įpratusioje viską tiesiogiai suvokti sąmonėje vėl iškilo tasai vaizdas, kurį nupiešė šnekusis maestro Kavala: Tonijus, pamažu plėšiamas perpus.

Dabar jis kaip tik ir matė dviejų dvynių kovą: vieno, trokštančio gyventi, ir antrojo, kuris negalėjo gyventi be vilties atkeršyti.

Ir dabar, kai Kristina spaudė glėbyje šviesųjį dvynį, kai opera apgaubė jį palaiminimais bei pažadais, tamsusis dvynys iš paskutiniųjų stengėsi pražudyti mylintįjį iš baimės, jog to nepadaręs gali žūti pats.

Gvidas neįstengė iki galo viso to suvokti. Jo sąmonei šis paveikslas buvo pernelyg sudėtingas. Bet jis suprato: kuo daugiau gyvenimas duoda Tonijui, tuo daugiau vaikinas suvokia negalįs niekuo mėgautis, kol nesumokėtos senos sąskaitos Venecijoje.

Dabar Gvidas stovėjo vienas vidury begalinės minios, plūstančios per pačią didžiausią pasaulio bažnyčią, ir žinojo, kad niekas pasaulyje jam nepadės.

— Negaliu, — sušnibždėjo maestro ir aiškiai išgirdo savo žodžius tarp daugybės aplinkinių garsų. — Negaliu be tavęs gyventi.

Ryškūs saulės spinduliai užtemdė akis. Niekas nekreipė į jį dėmesio, ir Gvidas nejudėdamas iš vietos kalbėjo toliau.

— Mano meile, mano gyvenime, mano balse, — kuždėjo jis. — Be tavęs joks vėjas neišpūs mano burių. Be tavęs nebus nieko.

Ir toji nuojauta, kuri kankino jį pakeliui į Romą — baimė prarasti jauną bei ištikimą mylimąjį — tebuvo menkas niekas greta šios besiartinančios prarajos.

Prasidėjo karnavalas. Naktys tapo šiltesnės. Publika blaškėsi nuo vieno reginio prie kito. Į Romą sugrįžusi grafienė kas vakarą kėlė puotas.

Gvidas atsisakė visų pavasario planų. Tačiau agentams iš Florencijos vis dar nepateikė jokio atsakymo. Jei tik jam pavyktų priversti Tonijų sutikti sudaryti dar vieną sutartį! Juk davęs žodį Tonijus nieku gyvu jo nesulaužys, taigi tokiu būdu laimėtų laiko. Laimėti laiko — tik tiek jam ir tepavyko sugalvoti.

Bet sykį, netrukus po vidurdienio, kai Gvidas rašė Betikinui su Tonijum naują duetą, norėdamas patikrinti, ar jiems visa tai neįsipyko — o dainininkams jau išties spėjo nusibosti — jį aplankė vienas iš vyriausiųjų kardinolo padėjėjų ir pranešė, jog senjoras Džakomas Lizanis, atvykęs iš Venecijos, pageidauja susitikti su Tonijumi.

— Kas jis toks? — susierzinęs paklausė Gvidas.

Tonijaus nebuvo namie — juodu su Kristina linksminosi karnavale.

Bet vos tik Gvidas pamatė šviesiaplaukį jaunuolį, išsyk jį prisiminė. Prieš kelerius metus Kalėdų išvakarėse jis lankė Tonijų Neapolyje.

Tasai vaikinas buvo Tonijaus pusbrolis, moters, kuri taip dažnai jam rašydavo, sūnus. Rankose jis laikė nedidelį lagaminėlį, arba veikiau dėžutę, ir pageidavo asmeniškai įteikti ją Tonijui.

Atrodė labai nusiminęs, kai išgirdo, jog Tonijaus dabar nėra. Gvidui prisistačius, svečias paaiškino, kas nutiko: daugiau nei prieš dvi savaites Venecijoje po ilgos ligos mirė Tonijaus motina.

— Taigi jūs suprantate, — pratarė jaunuolis. — Aš privalau pranešti jam asmeniškai.

Susiklostė taip, kad Tonijus nepasirodė iki pat vaidinimo, o prieš spektaklį Gvidas nesiryžo pranešti jam slogios naujienos.

Taigi tą padaryti teko jau po vidurnakčio, kai jaunasis venecijietis sugrįžo į kardinolo rūmus nešinas skrynute ir kaip galėdamas švelniau pranešė Tonijui liūdną žinią.

Pažvelgęs tą akimirką jaunuoliui į veidą, Gvidas suprato daugiau niekada nenorįs pamatyti tokios išraiškos.

Paskui Tonijus pabučiavo pusbrolį, nusinešė dėžutę į savo kambarį, atidarė ir ilgai žiūrėjo į jos turinį, o po kurio laiko ramiai pasakė Gvidui norįs išeiti į lauką.

— Leisk man eiti su tavimi arba palydėti tave pas Kristiną, — paprašė Gvidas. — Nesistenk šios naštos pakelti vienas, be mūsų.

Tonijus ilgai žiūrėjo į maestro, tarsi nesuprasdamas žodžių prasmės. Ir Gvidas pajuto, kokia bedugnė jį skiria bei visuomet skirs nuo Tonijaus. Jam nežinoma šio žmogaus gyvenimo dalis, susijusi su tais, kuriuos jis pažinojo ir mylėjo Venecijoje, buvo vaikino paslaptis, kurion jis negalėjo įsileisti nieko.

— Prašau, — vos girdimai perdžiūvusiomis lūpomis ištarė Gvidas. Jo rankos drebėjo.

— Gvidai, jei tu mane myli, — pasakė Tonijus, — leisk man dabar pabūti vienam.

Net tokios būklės jis išliko švelnus, mėgino nusišypsoti, ramindamas ištiesė į Gvidą ranką... Ir išėjo iš kambario.

Visai netrukus pasirodė kardinolas.

Gvidas sėdėjo vienas ir apžiūrinėjo daiktus skrynutėje, kurią Tonijus paliko atidarytą.

Įdėmiai apžiūrinėdamas dėžutės turinį, jautėsi toks sugniuždytas, jog neįstengė pratarti nė žodžio.

O daiktų buvo daug.

Ten gulėjo natos, daugiausiai Vivaldžio muzika senais aptaisais, o ant viršelio mergiška rašysena buvo išvedžiotas Marianos Treski vardas. Dar knygos, prancūzų stebuklinės pasakos ir pasakos apie graikų dievus bei didvyrius — žodžiu, knygelės, paprastai skaitomos vaikams.

Bet labiausiai, perverdami skausmingu nelaimės pajautimu, Gvidą sukrėtė įvairūs vaikiški, kūdikio daikteliai.

Ten gulėjo balti krikšto marškinėliai, be abejonės, Tonijaus, pustuzinis išsaugotų mažų kostiumėlių, mažulyčiai batukai ir netgi pora mažučių pirštinėlių.

O galiausiai pastebėjo portretus, emalio miniatiūras ir vieną nuostabų paveikslą, vaizduojantį dailų tamsiaakį berniuką, koks kadaise buvo Tonijus.

Žvelgdamas į tokius įvairius daiktus, Gvidas suprato regįs žmogaus gyvenimo relikvijas, kažkam be galo brangias, bet retai kada saugomas tų, kuriems kažkada priklausė.

Ir štai dabar jos buvo nuvalytos, supakuotos ir išsiųstos į Romą kaip neabejotinas liudijimas, jog Treskių giminėje neliko nė vieno žmogaus, kuris mylėtų kadaise ten gyvenusį jaunuolį. Atrodė, tarsi Tonijus ir visi tie, drauge su kuriais jis kažkada gyveno, jau mirė.

Kardinolas švelniai paklausė Gvido, ar nereikią jo pagalbos. Išsiuntęs tarnus stovėjo vienas — kantrus, be galo kilniaširdis — ir laukė paprasto muzikanto, kuris privertė jį mindžikuoti prie durų lyg kokį liokajų.

Gvidas pakėlė į jį akis. Sumurmėjo mandagius atsiprašymo žodžius už šį konfūzą. Jis negalėjo suprasti, kaip šį žmogų jaudina tiesa apie Tonijų ir ar jis pajėgus kaip nors pakeisti padėtį.

Jis pasekė kardinolo žvilgsnį, nukrypusį į keistą ant stalo išdėliotų daiktų rinkinį.

— Numirė Tonijaus motina, — tyliai pasakė maestro.

Šie paprasti žodžiai slėpė suvokimą, jog Mariana Treski, kurios Gvidas niekada nematė ir nepažinojo, buvo veikiausiai vienintelė aplinkybė, kuri iki šiol sulaikydavo Tonijų nuo neišvengiamos kelionės į Veneciją. 5

Romos karnavalas pasiekė patį įkarštį; vyko paskutinieji, patys siautulingiausi operos sezono vakarai. Nuo ankstyvo ryto iki sutemų siaurąją Via del Corso užtvindydavo linksmi maskarado dalyviai. Abipus šios gatvės, pagrindinės miesto arterijos, stovėjo tribūnos, kimšte prikimštos kaukėtų žiūrovų. Prašmatniai išpuošti kilmingų šeimų iškilmių vežimai lėtai slinko gatve, linkdami prie žemės nuo fantastiškai apsitaisiusių indėnų, sultonų, dievų ir deivių. Didžiulė Lamberčių platforma buvo skirta iš jūros putos žengiančios Veneros temai. Pati mažoji grafienė, papuošta gėlių girliandomis, stovėjo ant jos milžiniškoje jūros kriauklėje, pagamintoje iš papjė mašė. Iš paskos lėtai, judėdamos colis po colio, dardėjo karietos. Jų keleiviai irgi dėvėjo kaukes, į abi puses barstė cukruotų migdolų konfeti, o visur aplink vaikštinėjo vyrai moteriškomis suknelėmis, moterys, persirengusios princais, jūreiviais, kaukių komedijos personažais. Tos pačios senos temos, tas pats amžinas pamišimas...

Tonijus — su kauke, apsisiautęs ilgu juodu tabarro, slepiančiu drabužius — vedėsi iš paskos Kristiną, kurios maža figūrėlė nuostabiai atrodė aptaisyta karininko kostiumu. Plaukus ji vyriškai suėmė už nugaros. Porelė čia prasibraudavo prie scenos ir kvatodavo iš kvailų Pulčinelos pokštų, čia keletui minučių nubėgdavo į kokią nors tarpuvartę pasibučiuoti, pasiglamonėti arba tiesiog atgauti kvapą.

Vakarėjant minia išsisklaidydavo, nes artinosi jaudinantis reginys — žirgų lenktynių finalas. Penkiolika arklių pirmiausia už apynasrio būdavo nuvedami iš Liaudies aikštės į Venecijos aikštę, o paskui atgal į pirmąją, kur žmonės juos paleisdavo, ir žirgai šuoliais, visiškai laisvai, lėkdavo į antrąją aikštę. Reginys buvo žiaurus, kupinas jaudinančio pavojaus. Gyvuliai stumdėsi, neišvengiamai sutrypdavo kažką iš minios ir galų gale įsiverždavo Venecijos aikštėn, kur paaiškėdavo nugalėtojas.

Paskui, kai saulė nusileisdavo, maskarado dalyviai nusiimdavo kaukes, gatvės ištuštėdavo, visi patraukdavo toliau — į puotas, gaudžiančias visame mieste, arba į pagrindinę pramogą — į teatrą.

Operos publika šėlo kaip niekad. Ir nors kaukės jau buvo nuimtos, dauguma žmonių salėje vilkėjo maskarado kostiumus, ypač laisvės suteikiančius tabarro. Moterys vyriškais kariškių kostiumais mėgavosi kelnių teikiamomis galimybėmis. Priešiškos Betikino ir Tonijaus gerbėjų stovyklos siautėjo besistengdamos perrėkti viena kitą.

Ložės atrodė tokios perpildytos, jog galėjo bet kurią akimirką sugriūti; teatrą periodiškai drebino aplodismentai bei šūksniai „bravo!“

Paskui visi vykdavo namo, o Tonijus su Kristina — į vienas kito glėbį, kad nubustų auštant bei vėl pasinertų į karnavalo sūkurį.

Bet kartais sumaišties vidury Tonijus staiga sustingdavo vietoje, užsimerkdavo ir supdamasis ant kulnų įsivaizduodavo esąs šventojo Morkaus aikštėje. Artimiausios sienos išnykdavo, jas pakeisdavo atviras dangus bei auksinė mozaika, tviskanti viršum gausios minios lyg didžiulės nemirksinčio akys. Jam atrodė, tarytum užuodžia jūros kvapą.

Greta buvo jo motina ir Alesandras, viskas vyko puikiojo paties pirmojo karnavalo metu, kai jie pagaliau gavo laisvę, o pasaulis atrodė toks nuostabus bei pilnas neįtikėtinų stebuklų. Vaikinas girdėjo jos juoką, jautė rankos paspaudimą, ir atrodė, jog visi prisiminimai apie ją buvo tobuli, nepaliesti tolimesnių nelaimių. Juodu siejo bendras gyvenimas, ir šitaip bus visados.

Jam patiko galvoti, jog ji šalia, jog kažin kokiu būdu ji žino bei supranta visa tai.

Šiomis slaptos širdgėlos dienomis jį varstė skausmas tik dėl to, kad jam taip daugiau ir nepavyko pasišnekėti su motina, pasėdėti šalia spaudžiant jos rankas savosiose, dėl to, kad nespėjo pasakyti, kaip stipriai ją myli ir dėl to, kad neįstengė ko nors pakeisti.

Ir jos mirtis atrodė sklidina to paties bejėgiškumo, kaip ir gyvenimas.

Tačiau atmerkęs akis Tonijus vėl atsidurdavo Romoje, romietės merginos, bėgiodamos aplink, vytelių šluotelėmis kuteno tuos, kurie nedėvėjo kaukių, vyrai advokatų kostiumais plūdo minią, o patys įžūliausieji — jaunuoliai moteriškomis suknelėmis — siūlėsi kitiems apnuogindami krūtines ir demonstruodami šlaunis. Matydamas aplinkui kunkuliuojantį gyvenimą, Tonijus nebe pirmą kartą suvokdavo tai, ką žinojo visuomet: jis niekada, niekada neketino skirtis su motina. Niekada, net košmariškuose sapnuose apie kerštą bei atlygį jis nesapnavo atsisveikinimo, nei ištiestos rankos, nei meilės atodūsio. Jis veikiau miglotai įsivaizdavo ją gedulo drabužiais, verkiančią tarp našlaičiais tapusių vaikų, nes jo vyras, vienintelis vyras, kurį ji išties pažino, nužudytas ir atimtas iš jos.

Mariana buvo apsaugota nuo viso šito. Visa tai atimta iš jo. Jai nebeteks apsivilkti gedulo suknelės. Ji miegojo karste. O Karlas ją apraudojo. „Jis sugniuždytas sielvarto, — rašė Katrina. — Jis kaip nesavas ir žada nieko negailėti savo vaikams. Bet nors jis dirba vis daugiau ir daugiau prisiekinėdamas, jog atstos savo vaikams ir tėvą, ir motiną, Karlo būklė tokia apgailėtina, kad jis gali bet kuriuo momentu išeiti iš valstybinės kanceliarijos pastato bei leistis klajoti po aikštę kaip beprotis.“

Tonijus pajuto, kaip Kristina suspaudė jo ranką.

Minia stumdėsi iš visų pusių ir vos jo nepargriovė. Jis vėl regėjo Marianą. Motina gulėjo karste. „Įdomu, pagalvojo Tonijus, — kaip jie ją aprengė? Ar užsegė tuos nuostabius baltus perlus, dovanotus Andrea?“ Prieš akis praplaukė laidotuvių procesija — jūra žmonių, apsitaisiusi raudonai — mirties spalva — judėjo link juodų gondolų, banguojanti minia, banguojanti jūra, jis girdėjo tylų raudotojų rypavimą, ištirpstantį sūriame vėjyje.

Kristinos veidas buvo pilnas meilės ir liūdesio.

Ji stovėjo pasistiebusi, apsikabinusi jį. Ji buvo tokia įstabiai tikra, tokia šilta, švelniai bučiuojančios jos lūpos tarytum prašė: sugrįžk pas mane.

Juodu nuskubėjo Via Condotti. Užbėgo laiptais aukštyn, į studiją Ispanijos aikštėje. Dideliais gurkšniais tiesiai iš kakliuko ištuštinę vyno butelį, užsitraukė sunkias lovos užuolaidas ir įniko karštligiškai mylėtis.

Paskui tylėdami gulėjo bei klausėsi tolimo minios gaudesio. Staiga apačioje kažkas skambiai nusijuokė. Juokas tarytum užkilo sienomis ir nusklendė į atvirą dangų.

— Kas tau, pasakyk? — pagaliau paprašė ji. — Apie ką tu galvoji?

— Apie tai, kad aš gyvas, — atsiduso Tonijus. — Tiesiog apie tai, kad aš gyvas ir labai labai laimingas.

— Eime, — Kristina staigiai pakilo. Trūktelėdama ištraukė jį iš šiltos lovos, užmetė ant pečių marškinius. — Turi dar valandą iki teatro. Jei paskubėsime, pamatysime lenktynes.

— Laiko nelabai daug, — nusišypsojo jis, vildamasis sulaikyti ją namie.

— O naktį, — kalbėjo mergina vėl ir vėl jį bučiuodama, — eisime pas grafienę, ir šį sykį tu su manimi pašoksi. Juk mudu niekada nešokome. Nė vienoje puotoje Neapolyje, kur lankėmės... drauge.

Jisai nejudėjo, ir tuomet Kristina aprengė jį tarsi vaiką, savo piršteliais rūpestingai užsagstė perlų sagutes.

— O ar tu apsivilksi violetinę suknelę? — sušnibždėjo jai į ausį Tonijus. — Jei apsivilksi, pašoksiu su tavimi.

Pirmą kartą po ilgos pertraukos jis kaip reikiant prisigėrė. Žinojo, kad apsvaigimas — liūdesio priešas. Kaip ten rašė Katrina? „Karlas slankioja po aikštę kaip pamišėlis, o vynas — vienintelis jo palydovas“?

Bet salė buvo pilna žmonių, sūkuriu skriejo ryškios spalvos, skambėjo nepailstantis muzikos ritmas. O Tonijus šoko.

Šoko taip, kaip nebuvo šokęs jau daugelį metų, atmintyje stebuklingu būdu atgijo visi senieji pa. Matydamas priešais save susižavėjusį Kristinos veidelį, jis kaskart pasilenkdavo bei vogčiomis ją pabučiuodavo, ir jautėsi tarytum atsidūręs Neapolyje, tais senais laikais, kai nuolatos svajojo apie ją.

O dar jis dabar buvo Venecijoje, Katrinos namuose. Arba tą tolimą vasarą prie Brentos.

Visas jo gyvenimas staiga jam pasirodė gigantiškas ratas, kuriame jis šoko, šoko ir šoko, apsisukdamas bei lankstydamasis energingu menueto tempu, o visi, kuriuos mylėjo, buvo šalia.

Gvidas buvo čia, ir pastarojo meilužis Marčelas — gražus jaunas eunuchas iš Palermo, ir grafienė, ir Betikinas su savo garbintojais.

Tonijui įėjus, visos galvos, rodos, pasisuko į jį. Jis tarsi išgirdo, kaip visi ėmė šnibždėtis: „Tonijus, čia Tonijus!“

Muzika plaukė ore aplink jį, o pasibaigus eiliniam šokiui, Tonijus pačiupo taurę vyno bei akimirksniu ištuštino.

Kristina, atrodo, ketino kviesti jį šokti kadrilio, bet jis švelniai pabučiavo mylimajai ranką ir pasakė verčiau pasigėrėsiąs ja iš šalies.

Jis negalėjo nustatyti, kuriuo tiksliai momentu suprato sulauksiąs nemalonumų arba kada pirmą kartą pamatė besiartinantį Gvidą.

Gal tą akimirką, kai įėjęs į salę pajuto, jog Gvidui kažkas negerai. Tonijus tuojau pat apkabino maestro ir pamėgino jį pralinksminti, kad šis nusišypsotų, net jei visiškai to nenorėjo.

Tačiau Gvido veide atsispindėjo tik nerimas, o kuždesys dvelkė neviltim.

— Eik ir pats pasakyk grafienei, kodėl mes nevažiuojame į Florenciją, — sušnibždėjo jis.

— Nevažiuojam į Florenciją?

Kada jie taip nusprendė? Ir viskas aplinkui išsyk tarsi apsiblausė, ir jau tapo nebeįmanoma apsimesti, esą čia Neapolis arba Venecija. Čia buvo Roma, artinosi operos sezono pabaiga, jo motina numirė, buvo perplukdyta per jūrą ir paguldyta į žemę, o Karlas slankiojo po švento Morkaus aikštę laukdamas jo.

Niūrus Gvido veidas atrodė patinęs, jis skubiai bei vos girdimai pakartojo:

— Taip, pasakyk grafienei, pasakyk jai, kodėl mes nevažiuojame į Florenciją.

Ir, rodos, tuo pačiu momentu Tonijus, savo paties pykčiui, pasijuto tarsi ištremtas.

— Mes nevažiuojam, nevažiuojam... — sukuždėjo jis, o tuomet Gvidas išstūmė vaikiną į blankiai apšviestą koridorių ir nusitempė pro neseniai išdažytas sienas, apdailintas tamsiai raudonu brokatu, išsiuvinėtu auksinėmis lelijomis, link kažin kokių atvirų durų.

Eidamas maestro vis kalbėjo, kalbėjo, žarstė grasinimus bei baisius, šiurpius kaltinimus.

— Ir ką gi mes darysime vėliau? — pats savęs klausė Gvidas. — Na, gerai, net jei mes nevažiuojame į Florenciją, rudenį, žinoma, galėsime vykti į Milaną. Esame kviečiami į Milaną. Dar mes kviečiami į Boloniją.

Ir jis žinojo: jeigu sustos, pasakys kažką baisaus, neatitaisomo. Kažką, kas gali išsiveržti iš tamsos, kur iki tol tūnojo.

Kambaryje laukė grafienė. Mažas apskritas jos veidas atrodė pablyškęs. Viena ranka ji prilaikė sijonus, o kita meiliai tapšnojo Gvidui per petį.

— ...Niekada ir niekur neketini važiuoti, taip? Atsakyk man, atsakyk! Tu neturi teisės šitaip su manimi elgtis! — matėsi, jog Gvido širdis sruvo krauju.

„Nereikalauk, neversk manęs to pasakyti. Nes pasakęs aš negalėsiu atsiimti savo žodžių.“ Tonijų užplūdo džiugus jaudulys, jautėsi tarsi pakylėtas. Bet kartu atrodė, tarytum stovi ant bedugnės krašto. Tereikia žengti porą žingsnelių, ir jau nebepajėgs išsilaikyti.

— Tu žinojai, tu visuomet žinojai.

Nejaugi Tonijus taip pasakė?

— Juk buvai ten, mano bičiuli, mano tikrasis, pats brangiausias bičiuli, mano vienintelis broli žemėje, tu buvai ten, tu matei savo akimis! Mano atvejis nė kiek nepanėšėjo į operacijas, atliekamas mažiems berniukams, kurie yra prausiami, puoselėjami ir globojami, o paskui gretomis siunčiami į konservatoriją lyg gaideliai į turgų! Gvidai...

— Tuomet nukreipk pyktį į mane! — meldė maestro. — Nes aš irgi ten dalyvavau! Aš buvau tavo brolio įnagis, ir tu tai žinai...

Apkabinusi Gvidą grafienė mėgino jį nuraminti. Ir tarytum iš tolo atsklido maestro aimana: „Aš negaliu be tavęs gyventi, Tonijau, negaliu gyventi be tavęs...“

Bet Tonijus buvo šaltas kaip ledas. Viskas nutolo, liūdnai ir nebesugrąžinamai. Jis išspaudė žodžius:

— Tu ten nedalyvavai. Tu tebuvai šachmatų figūrėlė, stumdoma iš vieno langelio į kitą.

Gvidas šaukė, jog jis sėdėjo šventojo Morkaus aikštės kavinėje, jog buvo ten, kai tie žmonės atėjo ir pasakė, girdi jis privalo nugabenti Tonijų į Neapolį.

— Nekalbėk apie visa tai! — maldavo grafienė.

— Aš kaltas! Aš galėjau visa tai sustabdyti! Jeigu nori keršyti, keršyk man! — šaukė Gvidas.

Nutempusi jį atgal, grafienė pasivedėjo Tonijų į šalį. Jos veidas atrodė labai senas, ir kalbėjo ji be galo tyliu balsu, nes šnekėjo apie šiurpią paslaptį, esą čia sena sąskaita ir reikią pasiųsti samdomus žudikus, o jam nesą reikalo teptis savo rankų, nejaugi jis nežinąs, jog turi draugų, kurie gali visu tuo pasirūpinti? „Tu tik tark žodį!“ Bet Tonijus beveik nesiklausydamas jos žvelgė pro langą, kur alsavo mėnesienos nutviekstas sodas, o kitapus sodo plieskė puotos salės šviesos, kur jis pats visai neseniai buvo. Ir vaikinas pagalvojo: „Kažin ar Kristina dar ten?“ Ir pamėgino įsivaizduoti ją šokančią su Alesandru.

— Aš gyvas, — sušnibždėjo.

— Ak, spindulingasis vaikeli, — pratarė grafienė.

Gvidas raudojo.

— Bet juk jis visuomet žinojo, kad ateis laikas, kai jam teks likti vienam. Aš jo nepaleisčiau, — prisipažino Tonijus grafienei, — jei jis nebūtų pasirengęs. Bet Milano žiūrovai panorės jį pamatyti ir be manęs. Ir jūs pati tą žinote...

Ji palingavo galvą.

— Bet, spindulingasis vaikeli, juk žinai, kas nutiks, jei tu dabar nuvažiuosi į Veneciją! Kaip man tave perkalbėti...

Taigi šie žodžiai nuskambėjo. Tai įvyko. Padaras, kuris tamsoje taip ilgai laukė savo valandos, pagaliau išsiveržė į laisvę, ir dabar tapo nebesutramdomas.

Ir vėl Tonijų užvaldė džiugus jaudulys. „Važiuok į Veneciją. Padaryk, ką privalai. Tegul tai įvyksta. Ir daugiau nebereikės laukti, laukti, dusti iš neapykantos bei kartėlio. Daugiau nebereikės žiūrėti į tviskantį, nuostabų gyvenimą, aplinkui besivaržantį su tamsa, begaline širdgėla...“

Bet tuomet Gvidas puolė prie jo, grafienei teko pakibti ant jo visu kūnu stengiantis sulaikyti. Dabar maestro veide atsispindėjo neužmaskuotas įniršis.

— Sakyk, kaip tu gali taip su manimi elgtis! — šaukė jis. — Pasakyk man, pasakyk, kaip gali taip elgtis mano atžvilgiu! Net jei aš tebuvau figūrėlė tavo brolio rankose, aš išgabenau tave iš to miesto, aš išvežiau tave, kai buvai sužalotas ir palaužtas...

Grafienė bergždžiai stengėsi jį nuvesti į šalį.

— ...pasakyk, ar būtum norėjęs, kad aš būčiau palikęs tave ten numirti?

Taip, jie būtų tave užmušę, jei būčiau ten tave palikęs! Ir pasakyk man, jog tu nenorėjai ničnieko, nenorėjai nieko iš to, kas vėliau tau nutiko!

— Ne! Liaukis! — grafienė iškėlė rankas.

Ir tuomet Tonijų užvaldęs džiugus jaudulys virto įniršiu. Jis atsigręžė į Gvidą ir išgirdo šiurkštų, šaižų savo balsą:

— Tu žinai priežastį. Žinai geriau nei bet kas kitas! Žmogus, kuris taip su manimi pasielgė, vis dar gyvas ir nesulaukė bausmės. Ar aš galiu vadintis vyru, pasakyk man, ar galiu vadintis vyru jos neįvykdęs!

Ūmai jį apėmė silpnumas, ir Tonijus išsverdėjo į sodą.

Prie puotos salės durų būtų tikrai parkritęs, tačiau už parankės sugriebė tarnas.

— Namo, — pratarė Tonijus, pamatęs šalia apsiverkusią Kristiną.

Buvo rytas.

Rodos, visą naktį juodu kariavo. Jis su Gvidu. Ir šie kambariai, dabar tokie šalti, iš miegamųjų virto šiurpiu mūšio lauku.

O kažkur toli už šių namų sienų jo laukė Kristina. Nesigulė, sėdėjo apsirengusi, galbūt prie lango, ranka parėmusi smakrą, žvelgdama žemyn, į Ispanijos aikštę.

Bet Tonijus neskubėjo eiti jos guosti. Jis buvo vienas. Ir matė savo atvaizdą kitapus kambario stovinčiame blausiame veidrodyje. Bereikšmis žvilgsnis pavertė jį panašiu į demoną angelo veidu. Visas pasaulis pasikeitė.

Paolas verkė.

Berniukas viską girdėjo. Ir atėjo pas jį, o jis tegalėjo atstumti vaiką tylėjimu.

Ir dabar, susirietęs kažkur prieblandoje, Paolas karčiai raudojo. Jo verksmo garsas kilo ir krito, aidėjo, kaip kad kadaise didžiulio apgriuvusio namo koridoriuose, kur Tonijus slinko palei sieną basomis, apdulkėjusiomis kojomis, ašaromis paplūdusiu veidu, o įėjęs į kambarį pamatė motiną, persisvėrusią per palangę. Bejėgiškumo bei siaubo gniužulas įstrigo gerklėje, kai atsistojęs traukė ją už sijono, o paskui nuskambėjo aido išnešiojamas jo riksmas, vis garsėjantis ir garsėjantis. Marianai atsisukus berniukas užsidengė rankomis akis, kad nematytų jos veido. O po to pasijuto krentąs. Jo galva daužėsi į sienas, į marmurines pakopas, jis negalėjo sustoti. Ir šaižiai suriko, o tada jinai, besiplaikstančiu sijonu, nusileido prie jo, pasigavo jo šauksmą bei pavertė klyksmu, kuris darėsi vis labiau veriantis.

Jis atsistojo, žengė į kambario vidurį ir vėl pažvelgė į veidrodį. „Ar tu mane myli?“ — sušnibždėjo nejudindamas lūpų. Ir pamatė Kristinos akis atsimerkiančias lyg mechaninės lėlės, ir jos burnytę, kuri sužvilgusi ištarė vienui vieną žodį: „Taaaaip“.

Paolas atsidūrė šalia. Berniukas pasirodė besąs ganėtinai sunkus, kai netikėtai pakibo ant jo. Tonijus vos išstovėjo ant kojų. Paolo verksmas aidėjo tarytum iš tolo. Vaikas taip stipriai įsikibo į Tonijų, jog šiam teko ilgais baltais pirštais atgniaužti jo rankas. Laikydamas Paolą už rankų, jaunuolis vėl pažvelgė į veidrodį.

— Kodėl tu manęs neperspėjai? — ištarė savo atvaizdui, blyškiaveidžiam milžinui juodu venecijietišku apsiaustu, už kurio, nuleidęs galvą ir žūtbūtinai prisispaudęs rankomis bei kojomis, stovėjo vaikas. — Kodėl neperspėjai manęs, kad laikas baigėsi? Jis jau beveik išseko.

Tonijus nerangiai nužingsniavo iki lovos, vilkdamas iš paskos Paolą. Krito ant pagalvių. Berniukas prisiglaudė šalia. Ir Tonijui atrodė, jog net per miegus girdi vaiko verksmą. 6

Pasiekęs teatrą jis vis dar jautė nuovargį. Kiek anksčiau nuvedė Paolą į mažą kavinukę, kur juodu abu sočiai papietavo. Dabar jam šiek tiek ūžė galvoje, ir pasaulis aplinkui žaižaravo, nors spalvas truputį išblukino lietus, išvaikęs maskarado dalyvius. Paolas nelietė maisto, kol nepamatė, kaip Tonijus pradėjo valgyti. Rodos, Tonijus leido jam išgerti per daug vyno.

Manė šiandien negalėsiąs dainuoti. Bet kartu suvokė, jog niekas neįstengtų jam to uždrausti.

Ir vos tik išgirdo žiūrovų minios trepsėjimą bei riaumojimą, vos pamatė nusigrimavusį, kostiumą apsivilkusį Betikiną — didingą apdarą sudarė šilkas ir šarvai — jam į pagalbą kartu su valios jėga atskubėjo įprastas jaudulys.

Jaunasis dainininkas rengėsi rūpestingiau nei paprastai ir baltais dažais pasišviesino veidą taip pat subtiliai bei profesionaliai kaip Betikinas. Kai pagaliau atsistojo rampos šviesoje, vėl buvo pats savimi, o balsas, priešinęsis tik pačioje pradžioje, paskui suskambo visu galingumu. Tonijus jautė karnavališką žiūrovų pagyvėjimą, skambantį kimiuose, meilės sklidinuose šūksniuose „bravo!“ Jis leido sau sekundėlei nužvelgti salę — daugybę miglotų, į jį nukreiptų veidų — ir suprato, jog ši naktis sukurta rizikingiems pasažams, įvairiausiems triukams, įvairiaspalviam fantazijos polėkiui.

Po pirmojo veiksmo į užkulisius atėjo Kristina. Pirmą kartą jinai taip iš arti matė jį vilkinį moterišką apdarą, todėl prieš įsileisdamas merginą į grimo kambarį Tonijus užsidėjo brangakmeniais nusagstytą kaukę.

O ji, žvelgdama į mylimąjį, nesusilaikiusi šūktelėjo iš nuostabos. Tiksliau, ne į jį, o į moterį tamsiai violetinio aksomo suknele, papuoštą balto atlaso rožytėmis.

— Prieik prie manęs, mielasis, — grėsmingai sukuždėjo jis, norėdamas tiesiog išgąsdinti merginą.

Pati Kristina buvo tapusi mažučiu karininku, vilkinčiu švarką su epoletais bei mūvinčiu ankštus bridžius, gundomai aptempusius lieknas jos kojytes. Panaši į drovų berniūkštį, ji prisiartino bemaž baimingai ir iškėlusi ranką palietė jo veidą. Jis jai nusišypsojo, puikiai matydamas veidrodyje, kaip atrodo saldi judviejų porelė. Artistas pasitaisė sijonus ir atsisėdo krėslan, o Kristiną pasisodino ant kelių. Ryškios trikampės medžiagos raukšlės jai tarp kojų tuojau pat sužadino nenumaldomą norą jas paliesti.

Tačiau teko pasitenkinti švelniu balto jos kaklo šilku.

Kristina pakėlė vyno taurę bei padavė jam, o paskui godžiai pabučiavo. Tonijus lėtai atsuko merginą taip, kad ši galėtų matyti jų atspindį veidrodyje: augalota moteris su tviskančia katės kauke, baltu pripudruotu veidu ir ryškiai pridažytomis lūpomis, o jai ant kelių — dailutis berniukas.

Jinai atsisuko į jį, palietė museles ant veido. Jis nusiėmė kaukę, o pamačiusi apvedžiotas jo akis Kristina dar kartą nejučia aiktelėjo.

— Jūs mane gąsdinate, senjore, — sušnibždėjo jis tuo pačiu gundančiu moterišku šnabždesiu, ir ji, jusdama gerklėje lengvą pulsaciją, apsimetė, tarsi nori jį išprievartauti.

Maža jos rankutė palindo jam po sijonais, palietė nuogas kojas, o paskui, užčiuopusi sukietėjusį penį, taip grubiai jį sugriebė, jog Tonijus vos girdimai sumurmėjo:

— Atsargiai, mielasis, nepražudyk to, kas ten dar liko!

Ji sukrūpčiojo iš juoko. Paskui prisispaudė prie jo ir atsiduso. Juodu pasistengė nusiraminti. Niekada anksčiau jis nekalbėjo jai nieko panašaus, niekada nė frivolišku tonu nešnekėjo apie tai, kas jis iš tiesų yra. Tačiau dabar galėjo juokauti šia tema ir atlaidžiu žvilgsniu žiūrėti į Kristiną tarsi į vaiką.

— Myliu tave, — sukuždėjo ji.

Jis užsimerkė. Veidrodis išnyko, o drauge ir juodu dengiantys drabužiai. O gal taip tik atrodė? Tonijus vėl svajingai pagalvojo apie taip, kaip vaikystėje mėgdavo slėptis tamsoje. Niekas negalėjo jo įskaudinti, kai tapdavo nematomas. Bet kai vėl pažvelgė į ją, suprato, jog jinai mato ne dažus, ne peruką, ne aksomą ar atlasą, o tik jį patį, tarsi juodu abu būtų nematomi tamsoje.

— Kas? — paklausė Kristina. — Apie ką tu galvoji, kai taip žiūri?

Jis papurtė galvą. Nusišypsojo. Pabučiavo ją. Ir vėl pažvelgė į žvilgantį atspindį veidrodyje. Net užsimaskavę maskarado kostiumais, juodu atrodė puiki pora.

Tą patį vakarą, tik šiek tiek vėliau, kai juodu pasiekė Kristinos dirbtuvę, Tonijus sužinojo, kad Gvidas jau pasišnekėjo su ja.

Dailininkė buvo pasirengusi palikti viską, kad tik per Velykas atsidurtų Florencijoje. Visus užsakytus portretus spėtų užbaigti iki Gavėnios pabaigos ir, žinoma, jis galėtų palaukti iki to laiko. O tuomet juodu vyktų į Florenciją drauge.

Lengvais, skubriais žingsniais vaikščiodama po studiją, ji aiškino rodydama savo darbus, girdi šitą galinti užbaigti tuomet, o šitas jau beveik baigtas. Ji jau nusipirkusi naują odinį lagaminą pastelėms; ji taip trokštanti tapyti Florencijos bažnyčiose. Kristina prisipažino niekada nesilankiusi Florencijoje. O paskui — reikiamu momentu — išsitraukė kaspiną bei išsileido plaukus.

Kaip visuomet po spektaklio, Tonijus jautėsi žvalus ir beveik besvoris; savas vyriškas kostiumas atrodė toks lengvas po visų tų graikiškų šarvų bei moteriškų sijonų. O Kristina vis dar vaidino berniūkštį, tik išleisti auksiniai plaukai suteikė jai panašumo į pažą arba angelą iš senovinio paveikslo.

Jis žiūrėjo į ją netardamas nė žodžio ir galvodamas apie tai, jog verčiau Gvidas būtų nieko jai nesakęs, ir kartu žinodamas, kad Gvidas kažkiek palengvino pasiaiškinimą jam. Bet paskutiniosios naktys su ja... paskutiniosios naktys... kaip jis nori jas praleisti?

Teisybė, dabar, žiūrėdamas į ją, nenorėjo nieko. Ir joje neįžvelgė nei liūdesio, nei baimės.

Tonijus pašaukė Kristiną į miegamąjį, ir ši tuojau pat atbėgo pas jį. Jis pastvėrė merginą bei nusinešė šnipštelėjęs: „Ganimedas“, jusdamas moterišką jos figūrą po bridžiais ir po tankiu dvieiliu švarku.

Jautėsi taip pat, kaip tuomet kavinėje su Paolu: nepaisant mieguistumo, viduje pulsavo gyvybė. Ir spalvos aplinkui buvo ryškios, sodrios. Jis glamžė pirštais plonytes paklodes, glamonėjo švelnią jos kelių lenkmenų odą. Jos pečiai atrodė tarytum nuskalauti melsva šviesa. Ir prispaudęs mylimąją prie savęs jis pagalvojo: kiek dar įstengs visa tai išlaikyti? Kada užplūs nepakeliamas, veriantis skausmas?

Meilės suminkštinta Kristina vėl uždegė žvakes, įpylė jiems abiem vyno ir pradėjo kalbėti.

— Aš važiuosiu su tavimi nors ir į pasaulio kraštą, bet kur, — pratarė ji. — Tapysiu kilmingų Drezdeno bei Londono damų portretus. Tapysiu rusus Maskvoje, tapysiu karalius ir karalienes. O Vokietija! Tu tik pagalvok, Tonijau, apie visas tas bažnyčias, muziejus bei pilis su bokštais ir bokšteliais ant aukštų kalvų! O ar tu kada nors matei šiaurės šventoves? Ten tiek vitražų! Tik įsivaizduok tokią bažnyčią, ne marmurinę, o akmeninę, aukštais, siaurais skliautais, smingančią į dangų, ir daugelį žvilgančių įvairiaspalvių stikliukų, iš kurių susidėlioja angelų bei šventųjų veidai! Tu tik pagalvok apie tai, Tonijau! O Sankt Peterburgas žiemą! Naujas miestas, pastatytas Venecijos pavyzdžiu, apgaubtas nuostabaus balto sniego antklode...

Jos balse nesijautė nevilties, o akys svajingai švytėjo, jis neatsakydamas spustelėjo mylimajai ranką, tarsi skatindamas tęsti.

— Mes keliautume visur keturiese, — kalbėjo ji. — Tu, Gvidas, Paolas bei aš. Nusipirktume pačią brangiausią kelioninę karietą ir galėtume netgi pasiimti drauge nepakenčiamąją senjorą Bjanką. O galbūt Gvidas pasikviestų ir savo gražuoliuką Marčelą. Kiekviename mieste išsinuomotume prašmatnų būstą, pietautume drauge, ginčytumėmės, lankytume teatrą! Dienomis aš tapyčiau, o vakarais tu dainuotum. O jeigu kokia nors vieta mums patiktų labiau už kitas, pasiliktume ten ir galbūt kartais išvyktume užmiestin pabūti vieni, toli nuo visų bei visko. Juk mudu dar labiau mylėtume ir suprastume vienas kitą. Tu tik įsivaizduok, Tonijau!

— Man derėjo pabėgti su keliaujančia opera, — tyliai sumurmėjo jis.

Ji pasilenkė prie jo, susikaupusi suraukė auksinius antakius, bet supratusi, jog jis nekartos to, ką pasakė, tiesiog pabučiavo jį į lūpas.

— Mes nusipirktume vilą, kurią rodžiau tau prieš mėnesį, ir ši taptų mūsų tikraisiais namais. Pavargę nuo užsienio kalbų mes sugrįžtume namo, ir Italija pasitiktų mus ryškiu savo švytėjimu! O, tu nė negali įsivaizduoti, kaip būtų nuostabu! Gvidas galėtų vakarais rašyti sonatas, o Padas užaugtų ir taptų puikiu dainininku. Jisai irgi debiutuotų Romoje.

Mes visi priklausytume vienas kitam. Kad ir kas nutiktų, liktume drauge, būtume viena didelė šeima, vienas didis klanas. Aš tūkstantį kartų apie tai svajojau, — prisipažino ji. — Ir jeigu po visų mano mergiškų svajonių gyvenimas galėjo padovanoti man tave, tuomet ir visa kita gali tapti tikrove.

Kristina patylėjo įdėmiai žvelgdama į jį.

— Ką tu pasakei Paolui, kai išsigabenai jį iš Neapolio? Paolas pats man papasakojo. Pareiškei, jog viskas yra įmanoma tuomet, kai mažiausiai tikiesi. O dabar jo gyvenimas pavirto pasaka, pilna rūmų, turtuolių ir begalinių dainų. Tonijau, viskas yra įmanoma — čia tavo žodžiai.

— Koks naivumas, — atsakė jis.

Ir pasilenkęs pabučiavo Kristiną, paglostė jos veidą žavėdamasis įstabiai minkštais, beveik nepastebimais pūkeliais, dengiančiais jos skruostus. Paskui piršto galiuku palietė jos lūpas. Ji niekada nebuvo gražesnė nei dabar.

— Ne, ne naivumas, — užprotestavo ji. — Tonijau, čia įžvalgumas.

— Paklausyk manęs, gražuole, — ištarė Tonijus šiurkščiau, negu pats norėjo. — Tu labai stipriai mane myli. Taip pat stipriai, kaip ir aš tave. Bet tu niekada iš tiesų nepažinai vyriškos meilės. Tu nepažįsti vyriškos jėgos, vyriškų poreikių, vyriškos ugnies. Tu kalbi apie šiaurės šventyklas, apie akmenis, vitražus, apie skirtingus grožio tipus. Taigi vyrai tokie pat. Yra skirtingi meilės tipai. Ir vyriška meilė — kitokia. Ateis laikas, ir tu sužinosi, jog didžiulis pasaulis pilnas paslapčių, slypinčių paprasčiausiuose dalykuose, kuriuos kiti laiko savaime suprantamais. Kalbu apie paprastą kiekvieno vyro jėgą. Ir argi tu nematai, kai viskas jau pasakyta bei padaryta, jog toji galia ir yra kaip tik tai, kas buvo atimta iš mūsų abiejų, kas buvo atimta iš manęs?

Kaip manai, ką man reiškia nuolatinis suvokimas, jog niekada negalėsiu suteikti tau to, ką gali bet kuris vyriokas, eilinis darbininkas: gyvybės kibirkštėlę tavo viduje, kūdikį, kuriame susijungtume mudu abu? Kad ir kaip karštai tvirtintum dabar mylinti mane, kaip gali būti tikra, kad neateis diena, kai tau atsiskleis tikroji mano esybė!

Jis pamatė išgąsdinęs merginą. Tvirtai lakė ją už pečių — tokių trapių, dailių, jos lūpos virpėjo, o akys blizgėjo, pilnos ašarų.

— Tu pats nežinai, kas esi, — riktelėjo Kristina, — kitaip nesakytum man viso šito!

— Aš nebekalbu apie respektabilumą, — paprieštaravo jis. — Dabar aš galiu patikėti tavimi, kai tvirtini negalvojanti apie santuoką, sakai, esą tau nerūpi šnekos, pasmerkimas dėl meilės dainininkui kastratui. Tu mane įtikinai esanti pakankamai stipri, galinti nepaisyti liežuvavimo. Bet tu nežinai, ką reiškia laikyti glėbyje vyrą! Negi, tavo manymu, aš įstengsiu ištverti akimirką, kai pamatysiu tavo akyse, jog tau nusibodau ir tu pasirengusi susirasti kitą...

— Argi jau taip blogai, kad aš myliu tavyje vyrams nebūdingą švelnumą? — piktai paklausė ji. — Ar keista, kad mieliau renkuosi tavo ugnį, o ne bet kurią kitą, kuri galėtų mane sunaikinti? Nejaugi tu nematai, koks galėtų būti mūsų gyvenimas dviese! Kodėl aš turiu norėti to, ką man gali duoti kiekvienas, kai turiu tave! Argi po tavęs kas nors kitas man gali turėti reikšmės? Kas dar gali turėti bent šiokios tokios vertės? Tu — Tonijus Treskis, talentingas ir didingas, kiti to įnirtingai siekia visą gyvenimą ir nieko nepeša. Ak, kaip aš dabar pykstu ant tavęs! Net panorau tave įskaudinti! Nirštu todėl, kad netiki manimi! Netiki, jog mudu galėtume gyventi drauge ir kaip būtų nuostabu! Tu pasirenki už mus abu, niekada tau šito neatleisiu! Supranti? Tu padovanojai man save tokiam trumpam laikui! Niekada tau šito neatleisiu!

Kristina sėdėjo palinkusi į priekį. Nuogas krūtis slėpė auksinių plaukų šydas. Užsidengusi rankomis veidą, ji tankiai krūpčiojo nuo slopinamos raudos.

Tonijus norėjo ją paliesti, paguosti, bet pats irgi jautėsi piktas ir nelaimingas.

— Tu negailestinga, — netikėtai ištarė jis. O kai mergina pakėlė užverktą, nuo ašarų ištinusį veidą, paaiškino: — Tu negailestinga berniukui, kuriuo aš buvau, ir vyrui, kuriuo galėjau tapti. Tu negailestinga, nes nematai, jog kaskart spausdamas tave glėbyje aš žinau, kas galėtų tarp mūsų būti, jeigu...

Ji uždengė delnais jam burną. Tonijus nustebęs pažvelgė į ją, o paskui atitraukė jos ranką.

— Ne! — papurtė galvą Kristina. — Tuomet mes apskritai niekada nebūtume susitikę. Ir aš prisiekiu tau visu kuo, kas man šventa, jog tavo priešai yra ir mano priešai; tie, kurie žeidžia tave, žeidžia ir mane. Bet juk tu kalbi ne apie kerštą, o apie mirtį. Vardan šito ketini nutraukti savo gyvybę. Gvidas tai žino. Ir aš žinau. O kodėl? Todėl, kad tasai žmogus turi žinoti, ar ne? Jis privalo žinoti, jog ne kas kitas, o tu atėjai jo nužudyti po viso to, ką jis tau padarė. Jis privalo žinoti, jog atėjai tu!

— Taip, tu teisi, — tyliai atsakė Tonijus. — Tikra tiesa. Tu viską suformulavai geriau ir aiškiau, nei pavyktų man pačiam.

Gerokai vėliau, kai Tonijus nusprendė, kad Kristina, išverkusi visas ašaras, užmigo, susipynusi su juo karštomis rankomis bei kojomis, jis tyliai išslydo iš merginos glėbio, atsargiai pataisė pagalvę jai po galva, nuėjo į dirbtuvę ir atsisėdęs prie lango įsmeigė akis į smulkias žvaigždes.

Vikruolis vėjas jau išvaikė sunkius debesis, bet miestas vis dar žvilgėjo, nupraustas lietaus, ir atrodė toks nuostabus mėnesienoje. Šimtai žiburėlių mirgėjo balkonuose bei languose, pro sulūžusių langinių plyšius visose siaurose gatvelėse apačioje, po blizgančiais stogais.

Jis pagalvojo: ar Kristina jį kada nors supras? Jei atsitrauks dabar, tai reikš, jog atsitraukė visiems laikams. O kaip jis galės gyventi nuolat jusdamas šį savo silpnumą, košmariško pralaimėjimo pripažinimą, suvokimą, jog leido Karlui sumaitoti ir sugriauti jo gyvenimą, o tuomet paliko jį gyventi lyg niekur nieko?

Prieš akis iškilo namai Venecijoje. Žmonos, kurios niekada nepažino, šmėkla ir vaikų šmėklų pulkelis. Išvydo žiburius viršum kanalo bei švytinčius rūmus, lėtai išnykstančius po vandeniu. „Kodėl taip pasielgta su manimi?“ Norėjosi rėkti, ir staiga pajuto Kristiną stovint šalia, jam prie šono.

Mergina atrėmė mažą galvutę jam į petį, Tonijus pažvelgė jai į akis ir išsigando pražiopsojęs svarbiausią savo gyvenimo momentą. Tikriausiai kažkada padarė kažką siaubingai blogo, priešingu atveju tiesiog negalėjo šitaip nutikti Tonijui Treskiui, gimusiam dideliems darbams!

Kliedesiai.

Tūkstančius piktadarysčių įvykdė tie, kurie niekada nebuvo nei apkaltinti, nei nubausti; nepaisant didingų pažadų, niekada nebuvo nieko daugiau, tik nelaimės bei nepritekliai — štai kur slypėjo šio pasaulio siaubas. Vaikai, suluošinti tam, kad būtų paversti serafimų choru, jų daina virto rauda, nukreipta į dangų — į dangų, kuris jų negirdi.

O jam pačiam visa tai nutiko gryno atsitiktinumo dėka — įstabaus atsitiktinumo — tik todėl, kad vieną tolimą žiemą naktimis dainuodavo siaurose Venecijos gatvelėse, apnuogindamas širdį po tokiomis pat kaip ir šios žvaigždėmis.

„O jeigu vis dėlto įsivaizduočiau, kad išties yra taip, kaip pasakė ji...“ Tonijus stovėjo tamsoje ir žiūrėjo į Kristiną, į jos galvos linkį, nuogus pečius po laisvai krintančiu apklotu, kuriuo ji apsigaubė, o kai mylimoji pakėlė į jį akis, jis pamatė kaktos baltumą bei tamsius veido kontūrus.

„Jeigu įsivaizduočiau, jog visa tai išties įmanoma... Jog kažkur žemės pakrašty, žėruojančiame jų pačių pasaulio kampelyje, juodu galėtų gyventi drauge ir mylėti vienas kitą, o visa kita — tai, kas duota kitiems — teprasmenga skradžiai!“

— Aš myliu tave, — pasakė jis bei pagalvojo: „Ir tu beveik privertei mane tuo patikėti.“

Tonijaus balsas virptelėjo. Tačiau kaip jis gali ją palikti? Kaip gali palikti Gvidą? Kaip gali išsiskirti pats su savimi?

— Taigi kada tu išvyksti? — paklausė Kristina. — Jei jau nusprendei taip pasielgti ir niekas pasaulyje negali tavęs sulaikyti...

Tonijus papurtė galvą. Kad tik ji daugiau nieko nesakytų! Mylimoji dar nesusitaikė su šia mintim, ne, dar nesusitaikė, ir bent jau šią akimirką jis negalėjo pakęsti, girdėdamas ją apsimetinėjant. Paskutinysis operos pasirodymas turėjo įvykti kitą vakarą. Bent jau tiek laiko jiems dar liko. 7

Ir štai atėjo baigiamųjų žirgų lenktynių metas. Arkliai veržėsi į priekį, įsirėždavo į minią mindydami žiūrovus, ir nors orą drebino šaižūs klyksmai, niekas negalėjo sulaikyti gyvulių veržimosi Venecijos aikštės link. Žuvusieji bei sužeistieji buvo tuojau pat nunešami į šalį. Tonijus stovėjo tribūnos viršuje spausdamas prie savęs Kristiną ir žvelgė į aikštę, kur ant pakvaišusių, suplukusių arklių galvų žmonės metė pilkus skarmalus.

Tamsa pamažu leidosi ant namų stogų. Prasidėjo didysis karnavalo užbaigimo ritualas, skelbiantis paskutiniąsias valandas prieš Gavėnios pradžią: moccoli26.

Žvakės visur.

Jos suplazdėjo visuose siauros gatvelės languose; įsižiebė ant karietų stogų, ant karčių, tarpduriuose sėdinčių moterų, vaikų, vyrų rankose... ir štai jau aplinkui mirguliavo tūkstančių tūkstančiai žvakių. Tonijus skubiai sugriebė šalimais stovinčio žmogaus žvakigalį ir palietė Kristinos žvakę, nes aplinkui jau pasigirdo grėsmingas kuždesys: „Sia ammazzato chi non porta moccolo“ — „Mirtis tam, kuris nelaiko žvakės!“

Tuojau pat kažin kokia tamsi figūra puolė į priekį ir užpūtė Kristinos žvakę, nors toji ir mėgino pridengti liepsną ranka. Nuskambėjo šūksnis: „Sia ammazzato la signorina!27 Tonijus tuojau pat vėl uždegė bičiulės žvakę, o paskui, pridengęs savąją ugnelę nuo to paties nenaudėlio, stipriu iškvėpimu iš galingų savo plaučių užpūtė jo žvakę ir ištarė tą patį prakeiksmą: „Sia ammazzato il signore!“28

Visa gatvė apačioje virto blausiai apšviestų veidų jūra. Kiekvienas stengėsi apsaugoti savosios žvakės liepsną ir tuo pat metu užpūsti kito žvakelę. „Mirtis tau, mirtis tau, mirtis tau...“

Paėmęs Kristiną už rankos, Tonijus nusivedė ją žemyn nuo tribūnos, užpūsdamas silpnus žiburėlius kairėje ir dešinėje, o žmonės aplinkui mėgino jam atkeršyti. Prasispraudęs į pačią minios tankumą, Tonijus prisitraukė Kristiną bei apkabino. Jis svajojo apie kokią nors nuošalią gatvelę, kur juodu galėtų atsikvėpti ir vėl pradėti tą mažą meilės žaidimą, kuriuo kankino vienas kitą visą šią dieną atskiesdami visa tai vynu, juoku bei bemaž desperatišku linksmumu.

Šį vakarą operos vaidinimas turėjo būti trumpas ir baigtis prieš dvyliktą, tai yra dar prieš prasidedant Pelenų dienai, o dabar jis negalvojo apie nieką daugiau, tik apie žvaigždėtą dangų, apie juodu supantį mažučių žiburėlių vandenyną bei šnabždesius aplinkui: „Mirtis tau, mirtis tau, mirtis tau...“ Ūmai jo liepsnelė užgeso, Kristinos irgi. Mergina aiktelėjo, bet tuo momentu iš visų pusių stumdomas ir kumščiuojamas Tonijus prisispaudė mylimąją bei pravėrė jos lūpas savosiomis, nekreipdamas jokio dėmesio į užgesusias abiejų žvakeles. Minia pasigavusi nusinešė juos drauge tarsi jūros banga.

— Duokite man savo ugnelės, — skubiai kreipėsi Kristina į šalimais stovintį augalotą žmogų. Uždegė savo žvakę ir perdavė liepsnelę Tonijui.

Iš apačios apšviestas jos veidas atrodė šiurpokai. Minkštos garbanėlės mirguliavo auksu. Mergina pasidėjo galvą mylimajam ant krūtinės ir priglaudė prie jo žvakės savąją, kad dideli jo delnai galėtų pridengti abu liepsnos liežuvėlius.

Galų gale atėjo metas išeiti. Minia pamažėle sklaidėsi. Vaikai vis dar užpūtinėjo žvakes tėvams bei erzino juos ritualiniu prakeiksmu, tėvai atsakydavo tuo pačiu, ir šis pamišimas pamažu persikėlė į šonines gatveles. Tačiau Tonijus stovėjo nejudėdamas, nenorėdamas palikti šios paskutinės karnavalo salelės net vardan paskutiniųjų teatrinės ekstazės momentų.

Visuose languose tebedegė žiburiukai. Gatvėse kybojo daugybė žibintų, pro šalį pravažiuojančiose karietose ribuliavo švieselės.

— Tonijau, turime mažai laiko... — sušnibždėjo Kristina.

Jis be jokių pastangų sulaikė mažą merginos rankutę prieš jos valią. Bičiulė tempė jį, bet vaikinas nejudėjo. Tuomet Kristina pasistiebė ir uždėjo ranką jam ant pakaušio.

— Tonijau, tu apie kažką svajoji...

— Taip, — sumurmėjo jis. — Apie amžinąjį gyvenimą...

Dailininkė nusivedė jį į Via Condotti. Ji bemaž šoko priešakyje ir tempė draugužį už ilgos rankos lyg už pavadėlio.

Staiga prišokęs kažkoks berniūkštis sušnypštė:

— Sia ammazzato...

Įžūliai šyptelėjęs, Tonijus iškėlė ranką ir išgelbėjo savo liepsnelę.

Vėliau viskas įvyko taip greitai, jog paskui jis nebeįstengė sudėlioti mozaikos gabalėlių į vieną visumą. Netikėtai priešakyje išdygo siluetas, paskui pasirodė grimasos perkreiptas veidas, pasigirdo šnabždesys: „Mirtis tau!“, o tada Kristina paleido jo ranką, jis parkrito praradęs pusiausvyrą ir išgirdo draugės riksmą.

Jaunuolis išsitraukė durklą tuo momentu, kai pajuto kito peilio ašmenis sau prie gerklės.

Jis numušė ginklą aukštyn, geležtė tespėjo brūkštelėti per veidą, ir atkišo į priekį savąjį durklą, smogė vieną kartą, antrą, trečią į žmogų, mėginusį prispausti jį prie sienos.

Bet tą akimirką, kai tasai žmogus ėmė visu svoriu kristi ant jo, vaikinas pajuto už nugaros esant dar vieną užpuoliką, ir staiga kaklą sugniaužė kilpa.

Užvaldytas absoliutaus siaubo, jis ėmė grumtis, kaire ranka pasiekė iš už nugaros puolantį vyrą, o dešine sukiojo durklą kito žarnose.

Pasigirdo trepsėjimas, riksmas, Kristinos riksmas. O jis jau duso, virvė įsirėžė jam į kūną... Ir staiga kilpos nebeliko.

Tonijus atsisukęs puolė smaugiką, tačiau kažkas sugriebęs jį už rankų sušuko:

— Senjore, senjore, mes jūsų paslaugoms!

Atsigręžęs išvydo niekad anksčiau nematytą žmogų, šiam už nugaros stovėjo Rafaelės bravai, tie patys, kurie persekiojo jį keletą savaičių, o tarp tų vyrukų — Kristina; bravai laikė ją, tačiau taip, tarsi gintų, anaiptol neketindami skriausti. Tonijui prie kojų gulėjo jo paties nužudytas žmogus.

Vaikino krūtinė sunkiai kilnojosi. Jis prisispaudė prie sienos, lyg niekuo nepasitikintis, į kampą įvarytas žvėris.

— Mes tarnaujame kardinolui Kalvinui, — pasakė jam nepažįstamasis.

Aiškiai matėsi, kad Rafaelės žmonės jo nepuolė. Jie stovėjo čia pat.

Aplinkui susigrūdo minia, šimtai žvakelių. Ir pamažu Tonijus suvokė: visi šie žmonės atėjo jo apginti.

Jis žiūrėjo į nužudytąjį.

Atbėgo mažų vaikų pulkelis ir tuojau pat atšoko pamatę negyvėlį. Vaikų pirštukai atrodė raudoni bei perregimi žvakių liepsnos fone.

— Jūs turite kuo greičiau eiti iš čia, senjore! — patarė jam asmens sargybinis, o Rafaelės vyrukai pritariamai sulinksėjo. — Čia gali atsirasti ir daugiau norinčiųjų jus užpulti.

Keli bravai nuvedė jį šalin, o vienas pasilenkęs apieškojo lavoną. 8

Jis sėdėjo prie pat slenksčio. Kardinolas Kalvinas nesitvėrė pykčiu.

Pasikvietęs grafą Rafaelę di Stefaną, Kalvinas karštai padėkojo už pagalbą, kurią pastarojo žmonės suteikė gindami Tonijų ir Kristiną, saugiai nugabentą į grafienės namus.

Rafaelė pareiškė nepasitenkinimą dėl to, kad užpuolikai galėjo prieiti taip arti prie Tonijaus.

Tačiau kas buvo tie plėšikai? Ir kardinolas, ir Rafaelė uždavė šį klausimą Tonijui, kuris tik pakraipė galvą bei pasakė žinąs ne daugiau už juodu.

Netrukus paaiškėjo, jog abu užpuolikai buvo užkietėję galvažudžiai. Jų kišenėse buvo rasti Venecijos pasai, aptikta venecijietiškų monetų. Vieną nudūrė kardinolo sargybinis, kitą nugalabijo pats Tonijus.

— Kas Venecijoje gali geisti tavo mirties? — kamantinėjo Rafaelė. Mažos juodos jo akutės gręžte gręžė Tonijų. Dainininko ramybė varė jį iš proto.

Tonijus vėl papurtė galvą.

Faktas, jog sugebėjo nusigauti iki teatro ir įstengė išeiti į sceną, atrodė jam tikras stebuklas, o susidoroti su savo darbu padėjo profesinis meistriškumas bei įpratimas, kurių jis nevertino iki pat pastarojo momento.

Tačiau šis kambarys jam tapo dar didesne bausme negu šviesų nutvieksta scena, kur tarytum iš tolo klausydamasis savo paties balso galėjo pasinerti į savas mintis.

Jautė malonų jaudulį, panašų į patirtąjį prieš dvi dienas, kai atvėrė Gvidui širdį, jaudulį, kuris paversdavo jį šaltu ir tvirtu, kurį lengvai galėjo paslėpti grimas bei kostiumas.

Dabar jis prisivertė sėdėti ramiai ir nejudėti. Tačiau negalėjo užmiršti žymės ant kaklo, negalėjo atsikratyti minties apie tai, kaip giliai turėjo įsirėžti virvė, kad visiems laikams atimtų iš jo balsą, o gal net gyvybę.

Be to, prisiminė prie gerklės prikištą peilį. Peilis prie gerklės, kilpa ant kaklo.

Jis pakėlė akis ir įsmeigė žvilgsnį į Gvidą, kuris stebėjo kamantinėjimą taip, lyg jaustųsi susirūpinęs bei išgąsdintas ne mažiau už kitus.

Maestro veidas tapo neišskaitomas. Galėjai neabejoti: mokytojas neketina niekam nieko sakyti.

— Nuo šiol Marką Antonijų saugos keturi žmonės, — tarė kardinolas.

Nepaisant viduje vis dar kunkuliuojančio įniršio, Kalvinas elgėsi taktiškai ir neklausė Rafaelės, iš kur ten staiga atsirado jo žmonės. Kardinolo sargybiniai kalbėjo su tais vyrais taip, lyg būtų geri pažįstami bei nesistebėtų juos ten sutikę.

„O jeigu nė vieno iš jų ten nebūtų buvę?“

Tonijus prisimerkė ir nusuko akis, kai Rafaelė pasilenkė pabučiuoti žiedo ant kardinolo piršto.

Ramybės kauke prisidengęs Gvidas kitame kambario gale atrodė paniuręs. Tarsi jau matytų krauju paplūdusį Tonijaus kūną miesto gatvėje.

Tonijus vėl pasičiupinėjo įpjovą. Rafaelė jau išėjo. Bravai liks stovėti sargyboje visuose rūmų koridoriuose. Lygiai taip pat Karlo apsaugininkai kadaise slėpėsi visuose Treskių palaco koridoriuose.

— Išeik, Gvidai, — sušnibždėjo Tonijus.

Pagaliau juodu su kardinolu Kalvinu liko vieni.

— Pone, — prabilo Tonijus. — Ar po tiekos malonių nesuteiktumėte man dar vienos? Ar negalėtume dabar mudu abu nueiti į koplyčią ir ar nemalonėtumėte ten išklausyti mano išpažinties? 9

Juodu tylėdami nužingsniavo koridoriumi. O atidarę koplyčios duris pajuto iš vidaus sklindančią šilumą. Priešais marmurinius šventuosius mirgėjo žvakės, o auksinės tabernakulio durelės švelniai švytėjo viršum baltutėliu audiniu apdengto altoriaus.

Kardinolas nuėjo iki pirmosios raižytinių kėdžių eilės priešais Dievo stalą ir atsisėdo, pasiūlęs Tonijui gretimą krėslą. Juodviem nebuvo būtinybės naudotis medine klausykla. Kardinolas palenkė galvą, leisdamas Tonijui suprasti, jog šis gali pradėti, kada panorės.

— Mano pone, — kreipėsi Tonijus. — Viskas, ką jums pasakysiu, privalo išlikti išpažinties paslaptimi. Šito negalima atskleisti niekam.

Kardinolas suraukė kaktą.

— Markai Antonijau, kodėl man tai primeni?

Jis pakėlė dešinę ranką ir ryžtingu mostu palaimino.

— Nes aš neprašau formalaus nuodėmių atleidimo, mano pone. Galbūt tiesiog ieškau teisingumo. Ieškau tiesos dangaus akivaizdoje. Aš tiksliai nežinau, ko ieškau, bet turiu jums pasakyti, kad žmogus, pasiuntęs man samdomus žudikus, yra mano tėvas, visų ir kiekvieno laikomas mano broliu.

Tolesnis pasakojimas vystėsi sparčiai, aiškiai, tarsi metai būtų nuplovę visas banalybes bei nereikalingas smulkmenas, palikdami tik esmę. Kardinolo veidas įsitempė iš skausmo ir nuo sutelkto dėmesio. Nuleisti glotnūs vokai atrodė tarytum pusrutuliai virš akių. Kartais jis palinguodavo galvą nenutraukdamas iškalbingos tylos.

— Visa tai, kas buvo padaryta man, kitą žmogų būtų seniai pastūmėję įvykdyti kerštą, — sušnibždėjo Tonijus. — Ir aš žinau, kad tik mano laimė vertė mane atidėlioti šio tikslo siekimą. Aš nejaučiu savo gyvenimui neapykantos nė paniekos. Aš jį vertinu. Balsas man ne tik Dievo dovana, bet ir džiaugsmas, ir visi aplinkiniai žmonės mane džiugino, nors geidulingumo niekad netrūko, o šit aistros akivaizdžiai stigo. Aš negaliu šito neigti. Bet aš gyvenu. Kartais pats sau atrodau tarsi vandens stiklinė, į kurią pataikius saulės spinduliui šviesa susprogsta, ir stiklinė tampa pačia šviesa.

Tad kaip aš galėjau jį nužudyti? Vėl paversti savo motiną našle, o jų vaikus — našlaičiais? Kaip galėjau į tuos namus atnešti tamsą bei mirtį? Ir kaip galėjau pakelti prieš jį ranką, kai jis — mano tėvas, kuris mylėdamas mano motiną padovanojo man gyvybę? Kaip galėjau šitaip padaryti tuo metu, kai, nepaisant mano neapykantos jam, gyvenau toks laimingas bei patenkintas, koks nesijaučiau niekad, netgi vaikystėje?

Todėl aš vis atidėliojau savo užmačias. Nusprendžiau, jog Karlas privalo turėti du vaikus. Aš laukiau. Ir netgi tuomet, kai neliko nieko, kas mane sulaikytų, kai nebeliko įsipareigojimų tiems, kuriuos mylėjau, bei kliūčių mano kelyje, baimė sugriauti savo paties laimę vertė mane nesiimti veiksmų. Bet dar svarbiau, pone, kad mano laimė vertė mane jausti kaltę dėl to, jog ketinu jį nužudyti. Kodėl jis privalo mirti, kai aš turiu visą pasaulį, meilę ir viską, apie ką tik gali svajoti vyras! Štai ko pats savęs klausinėjau.

Bet netgi šiandien, šią pat dieną, aš vis dar laukiau kovodamas su savo sąžine ir išsikeltu tikslu. Ginčijausi ne su kitais, o pats su savimi.

Akimirksnį patylėjęs, Tonijus karčiai atsiduso.

— Ir štai dabar, jūs matote, jis pats perkirto šį mazgą: pasiuntė samdomus žudikus, kad mane užmuštų. Dabar jis gali taip elgtis. Mano motina mirė ir yra palaidota. Ketveri metai praėjo nuo to laiko, kai kas nors galėjo rasti nenuginčijamų motyvų, kurie mano nužudymo atveju užtikrintų jam mirties nuosprendį. O aš visus tuos metus buvau ištikimas namams, šeimai ir net jam, paskutiniajam mūsų giminės palikuoniui.

Pasiųsdamas tuos galvažudžius nužudyti manęs jis pamėgino sugriauti patį gyvenimą, kuris laikė mane atokiau nuo jo, tą gyvenimą, kuris man sakė: užmiršk jį, lai gyvena!

Bet aš negaliu jo užmiršti. O dabar jis nepaliko man pasirinkimo. Aš privalau važiuoti tenai bei užmušti jį, ir Dievas liudininkas: nėra priežasties, dėl kurios negalėčiau to padaryti, o paskui sugrįžti pas tuos, kuriuos myliu ir kurie manęs laukia. Pasakykite man, jog nėra priežasties, dėl kurios aš privalėčiau sunaikinti save, idant atsiskaityčiau su tuo žmogumi, šiandien pamėginusiu mane nužudyti. — — Bet ar gali tu su juo atsiskaityti, Markai Antonijau, — paklausė kardinolas, — neaukodamas savo paties gyvybės?

— Taip, mano pone, — tvirtai atsakė Tonijus. — Aš galiu taip padaryti. Jau seniai radau būdą įvilioti jį į savo tinklus minimaliai rizikuodamas.

Kardinolas patylom mąstė apie viską, ką išgirdo, ir prisimerkęs žvelgė į tolį, į tabernakulį.

— Ak, kaip menkai aš tave pažinojau, kaip mažai težinojau apie tai, ką tu išgyvenai... — pagaliau ištarė jis.

— Mano galvoje sukasi vienas vaizdinys, — tęsė Tonijus. — Visą vakarą jis mane kamavo. Prisiminiau seną legendą, kurioje didžiajam užkariautojui Aleksandrui buvo pateiktas vadinamasis Gordijaus mazgas, o jis perkirto šį kalaviju. Mat šita metafora labai taikliai atspindi mano sielos būseną. Tikras Gordijaus mazgas, kur susipina troškimas gyventi bei tikėjimas, jog neįstengsiu gyventi, kol nesunaikinsiu jo ir kartu nesusinaikinsiu pats. Ką gi, jisai perkirto Gordijaus mazgą savųjų samdinių peiliais. Ir šiandien vakare, kai aš scenoje šypsojausi, kalbėjau ar net dainavau, be paliovos galvojau pagaliau supratęs, kodėl man niekad nepatiko ši sena legenda. Kokia gi čia išmintis — tiesiog imti ir perkirsti bei sunaikinti mįslę, kuri įvarė aklavietėn kur kas šviesesnes galvas? Koks grubus, tragiškas nesupratingumas! Bet vyrai paprastai taip ir elgiasi, mano pone: jie perkerta arba nukerta. Ir, ko gero, tik tie iš mūsų, kurių negalima priskirti vyrų giminei, įstengia aiškiau pamatyti gėrio bei blogio išmintį ir patirti paralyžiuojančią jos jėgą.

Ak, jei turėčiau laisvę rinktis, aš visą laiką leisčiau eunuchų, moterų, vaikų ir kalavijų vulgarumą niekinančių šventųjų draugijoje! Bet aš nesu laisvas. Jis ateina manęs. Jis man primena, jog vyriškos prigimties taip lengvai nesunaikinsi, jog ją galima pažadinti giliausiose mano gelmėse ir nukreipti prieš jį. Viskas yra taip, kaip aš visuomet maniau: aš ne vyras ir kartu vyras, ir aš negaliu gyventi nei kaip vienas, nei kaip kitas, kol jisai nesusilaukė bausmės!

— Tuomet yra tik vienas teisingas kelias iš aklavietės, — kardinolas pagaliau atsisuko į jį. — Tu negali pakelti rankos prieš tėvą už tai nesumokėdamas. Pats man taip pasakei. Nėra reikalo cituoti tau Šventojo Rašto. Tačiau tavo tėvas mėgino tave nužudyti, nes jisai tavęs bijo. Išgirdęs apie tavąjį triumfą scenoje, tavo turtą, fechtavimo įgūdžius, apie tai, kokie įtakingi žmonės tapo tavo draugais, jis negalėjo nepagalvoti, jog ketini stoti prieš jį.

Taigi tu privalai nuvykti į Veneciją. Tu turi priversti jį paklusti. Aš galiu pasiųsti drauge su tavimi savo arba grafo di Stefano vyrus, kaip panorėsi. Ir surenk su juo akistatą, jei tu šito taip trokšti. Įsitikink, jog visus šiuos metus jis kentėjo bei atliko bausmę už tau padarytą blogį. O paskui paleisk jį. Ir tuomet jis galų gale įsitikins, jog tu niekada jam nepakenksi. Tu irgi būsi patenkintas. Gordijaus mazgas atsiriš, ir kalavijų neprireiks.

Sakau tau visa tai ne kaip dvasininkas. Kalbu kaip žmogus, jaučiantis pagarbią baimę, žinantis, ką tu išgyvenai, ką praradai ir kiek, nepaisant nieko, pasiekei. Dievas niekada nebandė manęs taip, kaip bandė tave. O kai aš nusidėjau savo Viešpačiui, tu buvai man, nuodėmingajam, atlaidus ir neparodei nei paniekos, nei begalinio pranašumo mano silpnybės akivaizdoje.

Elkis taip, kaip aš tau pasakiau. Žmogus, leidęs tau taip ilgai gyventi, iš tiesų nenori tavęs žudyti. Jis labiausiai trokšta gauti tavo atleidimą. Ir tik pamatęs jį klūpantį prieš save ant kelių, galėsi savo tėvą įtikinti, jog tau pakanka stiprybės jam atleisti.

— Bet argi man pakanka stiprybės? — paklausė Tonijus.

— Kai suprasi, jog ši stiprybė — pati galingiausia iš visų, tu jos įgysi. Tu tapsi tuo, kuo nori būti. O tavo tėvas bus amžinas šio tapsmo liudininkas.

Gvidas nemiegojo, kai įėjo Tonijus. Maestro sėdėjo tamsoje prie savo rašomojo stalo, iš ten sklido tylūs garsai: štai jis pakėlė taurę, štai gurkštelėjo iš jos, štai beveik be garso pastatė taurę ant medinio stalo paviršiaus.

Paolas gulėjo susirietęs į kamuoliuką Gvido lovos viduryje. Mėnesiena apšvietė ašarotą berniuko veidą bei pasklidusius plaukus; matėsi, kad vaikas užmigo nenusirengęs ir kad jam buvo šalta, nes gulėjo apglėbęs save abiem rankom.

Tonijus, pakėlęs sulankstytą apklotą, užklojo berniuką. O paskui pasilenkęs pabučiavo Paolą.

— Juk ir tu apraudi mane? — atsisuko jis į Gvidą.

— Galbūt, — atsakė Gvidas. — Gal tave. O gal save. Ir Paolą. Kristiną irgi.

Tonijus priėjo prie stalo. Luktelėjo, kol tamsoje pamažu išryškėjo Gvido veidas.

— Ar spėsi parašyti operą iki Velykų?

Maestro padvejojęs linktelėjo.

— Tuomet nueik pas impresarijų ir susitark su juo. Pasamdyk karietą, pakankamai didelę, kad jūs visi — Kristina, Paolas, senjora Bjanka — galėtumėte nukakti į Florenciją ir ten išnuomoti mums namą. O aš pažadu: jeigu negrįšiu anksčiau, tuomet Velykų sekmadienį būsiu šalia tavęs dar prieš atsiveriant teatro durims.

Net po pamažėle smarkėjančio lietaus šydu šis miestas atrodė pernelyg gražus, kad būtų realus. Jis labiau panėšėjo į protu nesuvokiamą svajonę. Senoviniai rūmai dunksojo viršum ribuliuojančio vandens, sukurdami vieną didingą, nuostabų, nesibaigiantį miražą. Saulė skverbėsi pro pradriskusius debesis sidabru ataustais krašteliais, viršum styrančių laivų stiebų sklandė žuvėdros, pleveno ir nuo vėjo plaikstėsi vėliavos, panašios į ryškius šviesos žybsnius blankiai švytinčio dangaus fone.

Septinta dalis 1

Vėjas plakė visą aikštę dengiančią ploną vandens plėvelę, o kažkur tolumoje skambėjo varpai — taip suspausti šalčio, jog jų garsas atrodė panašus į žuvėdrų klykavimą.

Prasidėjo šventas senovinis spektaklis — Šviesiausios Tarybos narių išėjimas pro valstybinės kanceliarijos portikus. Raudonos mantijos vilkosi per vandenį, vėjas plėšė baltus perukus, bet eisena judėjo kranto link, valstybės vyrai vienas paskui kitą lipo į juodutėlius gedulo barkasus ir plaukė aukštyn neprilygstamos didybės prospektu — Didžiuoju kanalu.

Ak, nejau šis vaizdas niekada nesiliaus stulbinęs, nesiliaus alinęs širdį ir protą? O gal šito niekuomet nebūna gana dėl tų penkiolikos karčios tremties metų Stambule? Amžinai kankinantis, amžinai paslaptingas, amžinai negailestingas miestas, Venecija — svajonė, kuri vėl ir vėl tampa realybe.

Karlas pakėlė prie lūpų brendį, šis išsyk nudegino gerklę. Viskas aplinkui susiūbavo ir atsistojo į savo vietas. Sustingo į dangų besiveržiančios žuvėdros. Vėjas degino akis.

Jis atsisuko bei vos neprarado pusiausvyros. Ir pamatė savo patikėtinius, savo bravus, kurie iki tol stovėjo it neryškūs šešėliai, o dabar prislinko arčiau, dvejodami, ar jam reikalinga pagalba, ar ne, bet pasirengę tuojau pat pribėgti, jei jis pargriūtų.

Karlas nusišypsojo. Pakėlęs prie burnos gertuvę, gurkštelėjo didelį gurkšnį. Minia tuojau pat pavirto lėtai judančių spalvų telkiniu, atsispindinčiu vandenyje, tokiu pat nematerialiu, kaip ir pats lietus, ištirpstantis nebylioje migloje.

— Už tave, — sukuždėjo jis orui, dangui bei jį supančiam materialiai efemeriškam stebuklui, — už tave kiekviena ir visokeriopa auka, mano kraujau, mano prakaite, mano sąžine. — Užsimerkęs susiūbavo praūžus vėjo gūsiui. Jam patiko, kaip vėjas vėdino odą, patiko skendėti nuostabiame svaigulyje, kai nebejauti nei skausmo, nei sielvarto. — Už tave aš žudau, — sušnibždėjo. — Už tave aš nužudysiu.

Jis atsimerkė. Patricijų raudonomis mantijomis jau nebebuvo. Ir akimirksniui jis įsivaizdavo — patirdamas ganėtinai malonų jausmą — jog jie vienas po kito nuskendo jūroje.

— Jūsų prakilnybe, leiskite parvesti jus namo.

Atsisukęs jis pamatė Frederiką, įžūloką vyruką, laikantį save ne tik asmens sargybiniu, bet ir jo tarnu.

Ir brendis atsidūrė prie lūpų anksčiau, nei apsisprendė išgerti.

— Tuoj, tuoj... — Karlas norėjo kažką pasakyti, bet pajuto akis aptraukiantį ašarų šydą, sudrumsčiantį iškilusią viziją: tušti kambariai, tuščia lova, jos suknelės, vis dar kybančios ant kabliukų, ir netgi ore tebesklandantis jos kvepalų aromatas. — Laikas nieko nesušvelnina, — ištarė balsu. — Nei mirties, nei netekties, nei fakto, kad netgi mirties patale jinai ištarė jo vardą!

— Senjore!

Frederikas akimis parodė tamsų siluetą, kuris išsyk pasistengė dingti iš akių — vieną iš kas žingsnis pasitaikančių valstybės šnipų.

Karlas nusijuokė.

— Apskųsk mane! Ei tu, girdi? „Jis šlaistosi girtutėlis, nes jo žmoną po žeme graužia kirminai!“

Jis nustūmė į šalį tarną.

Minia išpampo lyg gyvas padaras, ir išsikleidė tik tam, kad vėl susiglaustų. Vėjo blaškomas lietus plakėsi į akių vokus, lūpas, virtusias šypsena, perkreipusia veidą. Karlas susverdėjo, bet tuojau pat vėl išsitiesė ir gurkštelėjęs dar vieną gurkšnį pasakė:

— Laikas.

Pasakė garsiai, beatodairiškai, kaip šneka tik kaip reikiant įkaušęs žmogus, ir pagalvojo: „Kartais laikas nė kiek nepadeda“, o paskui sušnibždėjo:

— Girtumo svaigulys irgi. Nesuteikia nieko, tik galimybę kaskart matyti šį grožį ir jo slepiamą visa ko prasmę.

Debesų kraštus puošė sidabras, žaižaruojanti auksinė mozaika atrodė gyva. Įdomu, o ką ji regėdavo apsvaigusi, tomis minutėmis, kai plėšdavo jam iš rankų vyną, o jis jos prašydavo: „Mariana, lik su manimi, nebegerk, lik su manimi!“? Ir apskritai, ar ji ką nors sapnuodavo, kai gulėdavo be sąmonės savo lovoje?

— Jūsų prakilnybe, — sušnibždėjo Frederikas.

— Palik mane vieną!

Deginantis brendis panėšėjo į skystą ugnį; gėrimo šiluma palaikė Karlą nepraleisdama ledinio oro, ir staiga jį pervėrė mintis, jog visas šis grožis, pasirodo, labiausiai reikalingas tuomet, kai kažkas pats pasiekia ribą, už kurios nebejaučia skausmo.

Lietus dar stipriau pliūptelėjo iš dangaus. Įkypos čiurkšlės šnypšdamos tiško į didžiulę balą, tyvuliuojančią priešaky.

— Ką gi, labai greitai jis bus su tavimi, mano meile, — sušnibždėjo Karlas perkreipęs lūpas. — Jis bus su tavimi, judu gulėsite drauge didžiajame žemės patale.

Kaip žemai ji galų gale puolė! „Aš važiuosiu pas jį! Supranti, aš važiuosiu pas jį! Nedrįsk laikyti manęs čia įkalintos! Jisai Romoje, ir aš važiuosiu pas jį!“ O jis jai atsakydavo: „Ak, brangioji, argi tu įstengtum bent batus ar šukas pati susirasti?“

— Ta-a-aip! Judu vėl būsite drauge, — šie žodžiai išsiveržė tarsi oras. — O tuomet, tuomet aš galėsiu kvėpuoti!

Jis užsimerkė, vildamasis, jog atmerkęs akis vėl išvys šitą grožį, sidabrinį saulės šviesos sprogimą ir aukso bokštus, dunksančius viršum žėrinčios mozaikos.

— Mirtis ištaisys visas mano praeities klaidas, mirtis padarys taip, kad daugiau nebebus jokio Tonijaus, kastrato Tonijaus, dainininko Tonijaus! — sušvokštė jis. — Mirties patale ji šaukėsi tavęs, supranti? Jinai tarė tavo vardą!

Jis vėl gurkštelėjo brendžio, pajuto malonų virpulį visame kūne ir apsilaižė lūpas, norėdamas ilgiau jausti skonį.

— Ir tu sužinosi, kaip aš už visa tai sumokėjau, kaip kankinausi, kaip brangiai man kainavo kiekviena akimirka, kurią atidaviau tau! O dabar jau nebeturiu ko tau atiduoti, mano pavainikis sūnau, nuolatinis, nenuramdomas mano varžove! Ir štai dabar tu mirsi, mirsi dėl to, kad aš galėčiau gyventi!

Vėjas plaikstė jo plaukus, degino veidą, skverbėsi per ploną surduto audinį, subrukdamas tarp kojų ilgus juodo apsiausto skvernus.

Bet netgi pasviręs į šoną, nuvydamas mirties kambario viziją, kurios pastarosiomis savaitėmis nepavykdavo nė akimirksniui atsikratyti, Karlas pastebėjo, jog tiesiai į jį per visą aikštę žingsniuoja — visiškai reali — gedulo drabužiais apsitaisiusios moters figūra, kurią jis jau ne sykį matė šiomis girtomis, priešiškumo sklidinomis, karčiomis dienomis čia gatvelėje, čia krantinėje, čia vėl gatvelėje.

Jis prisimerkė nukoręs galvą į šalį.

Jos sijonai taip pamažu plaukė viršum žvilgančio vandens, jog atrodė, tarytum ji juda ne raumenų dėka, o karštligiškos gedinčios sąmonės pastangomis.

— O tu esi viso šito dalis, brangioji, — sukuždėjo jis, mėgaudamasis savo paties balso skambesiu galvoje, nors niekas kitas nepastebėjo nei jo paties, nei atkimšto butelio rankoje. — Ar tu tai žinai? Tu viso šito dalis, bevarde, beveide, bet tokia daili būtybe! Lyg šiai vietai nepakaktų savo grožio, ji dar pagimdė tave, apsitaisiusią kaip mirtis, juodą kaip mirtis, amžinai besiartinančią prie manęs, tarsi mes būtume meilužiai, tu ir aš, mirtie...

Aikštė susiūbavo, bet vėl atsistojo savo vieton.

Ir tuomet brendis, vynas bei kančia, keistai susimaišę, atliko savo darbą: atėjo momentas, kai jis galėjo iškęsti viską. „Taip, Tonijui teks mirti, nes aš neturiu pasirinkimo, nes aš negaliu pasielgti kitaip! Ir tegul — jei reikia — šitai ištirpsta poezijoje, mano giedantis paukštužėli, mano dainininke, mano sūnau kastrate! Ilga mano ranka pasieks Romą, sugriebs tave už gerklės, ir tu nutilsi amžiams, užtat aš pagaliau galėsiu kvėpuoti!“

Po arkada šmėžavo jo bravai, niekada pernelyg neatsitolinantys.

Karlas panoro vėl nusišypsoti, pajusti šypseną savo veide. Taip skaisčiai žaižaruojanti aikštė tiesiog turi susprogti beformiu švytėjimu.

Tačiau jį jau slėgė kitas jausmas, kita vizija, kažkas, kas ištirpdė šį patrauklų malonumą, siūlantį jam skonį... ko? Kažin ko panašaus į begarsį riksmą iš pražiotos burnos.

Karlas išgėrė brendžio. Gal dėl visko kalta toji moteris arba judantys jos sijonai, jos šydas, vėjo prilipintas prie veido, sužadinantis keistą nežymią paniką, skatinančią gurkštelėti dar sykį ir dar?

Jinai ėjo artyn taip pat, kaip artinosi ir anksčiau!

Kas ji? Gal kurtizanė, Gavėnios proga apsirengusi juodai? Ji lėtai eina jo pusėn, ji artinasi! Rodos, iš visos aplinkui šmirinėjančios minios tos moters pasirinktas tikslas — būtent jis, ta-a-a-aip! Jinai jį persekioja, dėl to jau nebekyla abejonių. O kur jos tarnaitės? Gal slepiasi atokiau, kaip ir Karlo vyrukai?

Jam patiko įsivaizduoti, kad jinai jį persekioja. Taip, jinai jį persekioja. Iš po juodojo savo šydo ji matė jo šypseną. Ir mato jo šypseną dabar.

„Aš noriu šito, aš noriu viso šito! — jis net sugriežė dantimis. — Aš noriu šito, aš visai nenoriu kentėti, tik pasakyk man, tik pasakyk man, tik tegul jie man pasako, kad jis nebegyvas!“

Karlas plačiai atmerkė akis. O kai pamatė miglotą jos veido ovalą ir rankų judesius po plevenančiu vualiu, ji pasirodė jam esanti ne žmogiška būtybė, o kažin kokia šmėkla, pasiųsta sekti įkandin bei guosti.

Ūmai ji nusisuko, bet nesiliovė judėjusi. Reginys buvo toks įstabus, jog Karlas šiek tiek palenkęs galvą vėl prisimerkė, kad geriau matytų.

Jinai tolo, ir dabar visos gazo klostės išsiskleidė, o sijonai susiūbavo nuo vėjo. Nepaisant kulniukų, ji nė sykio nekluptelėjo, ėjo ryžtinga vyriška eisena, o paskui vėl apsisuko aplink.

Karlas tyliai nusijuokė. Jis niekad gyvenime nematė šitaip besielgiančios moters.

O kai ji atsisuko, sijonai išsiskleisdami apsisuko kartu su ja, ir nepažįstamoji vėl pradėjo artintis šiurpoku besvoriu žingsniu; Karlui šoną pervėrė staigus skausmas.

Kartu su iškvėpimu iš krūtinės išsiveržė švilpesys.

„Girta, kvaila kurtizanė, našlė — kad ir kas tu būtum, — galvojo jis, ir pyktis skverbėsi vidun, tarsi kūne staiga būtų atsiradusi tamsi dėmė, pro kurią galėjo prasiskverbti nuodai, — ką tu žinai apie tai, kas yra aplink tave, ir ar tu gali įsivaizduoti, jog esi viso šito grožio dalis! Tu sudarai dalį šio grožio, nepaisant tavo atgrasių, banalių bei neišvengiamai pasibjaurėtinų minčių!“

Butelis buvo tuščias.

Visai neketino jo išmesti, bet staiga šis sudužo į šipulius ant šlapių akmenų jam po kojomis. Plonytis vandens sluoksnis suribuliavo. Po vandeniu blizgančios šukės nugrimzdo į dugną. Karlas jas užmynė. Jam patiko traiškomo stiklo garsas.

— Dar vieną! — mostelėjo ranka. Ir akies krašteliu pamatė, kaip vienas šešėlis artėdamas vis didėja bei aukštėja.

— Senjore! — tarnas įteikė butelį. — Prašau, eime namo.

— Ak! — jis atkimšo butelį. — Argi aš šiandien neturiu dėl ko liūdėti? — jis piktai pažvelgė Frederikui į veidą. — Dabar, kai mes stovime čia, jis veikiausiai jau pradėjo irti, ir visos tos moterys, alpusios nuo jo balso, dabar verkia bei rauda, o jo bičiuliai, turtingi ir įtakingi Romos bei Neapolio ponai, tikriausiai ruošia jam prašmatnias laidotuves.

— Senjore, meldžiu...

Karlas papurtė galvą. Vėl tasai klaikus kambarys ir tas... kas ten buvo?... Tasai siaubas, kurį juste pajuto, tarsi prieskonį ant liežuvio, kai ji staiga atsisėdo lovoje: „Tonijau!“

Jis uždėjo ranką Frederikui ant krūtinės bei atstūmė jį.

Ir pradėjo gerti lėtai, dideliais gurkšniais, svajodamas, kad sugrįžtų liūdesys, šviesus bedugnis jausmas be jaudulio bei nerimo.

O kurgi ji, juodai apsirengusi moteris? Kur ji dingo?

Apsisukęs ant kulnų pamatė ją vos už dešimties žingsnių nuo savęs. Neabejojo, jog ji pasuko galvą ir pažvelgė į jį, vos tik Karlas dirstelėjo nepažįstamosios pusėn!

Taip, jinai pažvelgė į jį.

Žvelgė į jį iš nakties tamsos. Jisai ją niekino ir kartu žinojo, jog tuo momentu, kai nusišypsojo jai susižavėjusia šypsena, jo akys geidulingai sužibo. Visuomet tas pats įžūlumas, tas pat koketavimas, tas pats slėpynių žaidimas, nors iš vidaus jį griaužia sielvartas. „Manai, aš tavęs noriu, manai, geidžiu tavęs! Taip, aš trokštu išgerti tave tarsi vyną, o paskui numesti šalikelėn tau dar nespėjus suprasti, kas įvyko. Bet ji! Tai buvo laikui nepavaldi meilė. Ir aš ją pražudžiau! „Tonijau!“ — ir daugiau nė vieno žodžio iki pat mirties.“

Jis gėrė brendį pernelyg godžiai: gėrimas tekėjo smakru, varvėjo ant drabužių.

Kažkas su juo pasisveikino, nusilenkė ir skubiai nuėjo šalin pamatęs, kokios jis būklėn. Bet jie atleis! Visi jam atleisdavo. Juk suprantama: žmona numirė, vaikai rauda gedėdami motinos, verkia ir jis. O kažkur už penkių šimtų mylių į pietus toji negarbė, senas skandalas. „Ak, senatorius Karlas Treskis! — tikriausiai kalba jie. — Kiek jam teko ištverti!“

Dar kažkas. Frederikas palietė alkūnę. O jis neatitraukė akių nuo moters juodais drabužiais. Toji aiškiai bandė jį suvilioti.

— Juk sakiau, palik mane vieną.

— ...Atplaukė, ir jame nieko nebuvo, senjore.

— Jame? Neišgirdau, ką sakei.

— Pašto laive, senjore. Ten nebuvo...

Kekšė grakštumu priminė katę; ji dvelkė elegancija — suknelės plevėsavimas arba jos žingsniavimas prieš vėją. Jis jos geidė, jisai jos geidė! O kai viskas bus baigta, jis atsiklaups ir prisipažins: „Aš jį nužudžiau. Aš neturėjau pasirinkimo, aš ne...“ Karlas apsisuko aplink ir įdėmiau pasižiūrėjo į Frederiką.

— Ką tu pasakei?

— Pašto laive nieko nebuvo, senjore. Jokio pranešimo negavome, — ir nuleidęs balsą bemaž pašnibždomis pridūrė: — Jokio pranešimo iš Romos.

— Jei nebuvo, tuomet bus.

Karlas ištiesė pečius. Taigi laukimas tęsiasi, o kartu ir kaltės jausmas. Ne, ne kaltė, tiesiog nesmagumas, įtampa, trukdanti kvėpuoti.

Dabar jis laukė to pranešimo bemaž apimtas siaubo. Po pirmojo įtūžio protrūkio, kai paklausė, ar gali pasikliauti jų ištikimybe, šie atsakė: „Mes atgabensime jums įrodymą.“ — „Nejaugi? Ir kokį gi? — paklausė jis tuomet. — Kruviną galvą maiše?“

Tada Karlas nusijuokė, ir netgi jie, galvažudžiai, nustėro iš siaubo, nors ir pamėgino nuslėpti išgąstį, nutaisę neišskaitomus veidus — tarsi nukaltus iš medžio, grubius, nenušlifuotus. „Nereikia vežti man įrodymų. Reikia tik įvykdyti užduotį. O naujiena greitai mane pasieks.“

Dainininkas Tonijus Treskis! Kaip tik taip jisai vadinamas, netgi girdinti Karlui, net kreipiantis į jį, jo brolį, drįstama sakyti: „Dainininkas Tonijus Treskis!“

Prieš daugelį metų kiti irgi žadėjo atvežti įrodymą, bet Karlas atsisakė. O kai jie vis dėlto išvyniojo jo akivaizdoje krauju nudažytą skarmalą, ir jis išvydo kruviną masę, atšoko už kėdės, kad nebematytų, ir subliuvo: „Patraukite šalin, patraukite!“

— Jūsų prakilnybe... — Frederikas kreipėsi į jį.

— Aš neisiu namo.

— Jūsų prakilnybe, jeigu pranešimo vis dar nėra, vadinasi, tikėtina, kad...

— Kas tikėtina?!

— Tikėtina, kad jiems nepavyko.

Frederiko balse skambėjo šioks toks susierzinimas ir nerimas. Jo akys bėgiojo po aikštę, bet tik aklai nuslydo pro netikėtai pasirodžiusią moterį juodais drabužiais. „Taigi tu jos nematai? O aš matau!“ — nusišypsojo Karlas.

— Nepavyko? — nusišaipė jis. — Dėl Dievo meilės, juk jis tik sumautas kastratas! Jie galėjo plikomis rankomis jį pasmaugti.

Karlas kilstelėjo butelį ir beveik bičiulišku mostu pastūmėjo Frederiką, kad neužstotų nepažįstamosios. Moteris vėl buvo čia. „Puiku, gražuole, nagi eikš pas mane!“ — sumurmėjo jis patylom ir skubiai nurijo brendį.

Deginantis gėrimas praskalavo burną, praskaidrino akis. Besvoris lietus krito be garso, panašus į sidabro nėrinius.

Šiluma krūtinėje atrodė tikra prabanga; Karlas neatitraukė nuo burnos butelio.

Paskutiniosiomis savo dienomis Mariana blaškėsi po kambarį ištraukinėdama spintų bei komodų stalčius: „Atiduok! Tu neturi teisės jo iš manęs atimti! Aš jį čia pasidėjau! Tu manęs nesulaikysi!“

O paskui nuskambėjo senojo gydytojo perspėjimas: „Ji save nužudys“. O galų gale koridoriumi bėgančios Ninos klyksmas: „Ji nekalba, ji nejuda!“ — ir verksmas, verksmas...

Likus keturioms valandoms iki mirties ji tai žinojo. Jinai atsimerkė ir pasakė: „Karlai, aš mirštu.“

„Aš neleisiu tau numirti, Mariana!“ — šaukė jis. O paskui ji akimirksniui atsipeikėjo, atsisėdo lovoje, išplėtė akis. „Tonijau!“ — ir daugiau nepratarė nė žodžio.

Tonijus, Tonijus, amžinai vien tiktai Tonijus.

— Senjore, metas namo... Jeigu užduoties nepavyko įvykdyti taip, kaip derėjo, esama pavojaus, jog...

— Ką? Jiems tereikėjo nusukti sprandą vištgaidžiui! Jeigu jie to dar nepadarė, vadinasi, padarys. Nebenoriu daugiau apie tai kalbėti. Eik!

„Dainininkas Tonijus Treskis!“ — paniekinamai išsišiepė Karlas.

— Bet pašto laive turėjo būti koks nors pranešimas.

— Aha, įrodymas, — pratarė jis. — Įrodymas.

Galva kruviname maiše.

„Patraukite šalin, patraukite šalin, patraukite šali-i-i-n!“

Jinai niekad nesiliovė kamantinėjusi: „Juk ne tu tą padarei? Juk ne tu?“ Ir jis tūkstantį kartų kuždėjo neigimo žodžius. Tūkstantį kartų pirmosiomis dienomis, kai visi buvo pasirengę jį užpulti kaip maitvanagiai. Ten, už uždarų durų, ji spaudėsi prie jo, kabinosi nagais it paukštis: „Mano sūnus! Mano vienintelis sūnus! Mūsų sūnus! Tu to nepadarei!“

„Tad pasakyk dabar!“ Jis juokėsi, juokėsi: „Ne, brangioji, tūkstantį kartų ne! Aš negalėčiau padaryti nieko panašaus. Jis pats žengė šį neapgalvotą žingsnį.“ Ir tuomet jos veidas sušvelnėdavo, jinai juo patikėdavo, bent jau tą akimirką, kai būdavo jo glėbyje.

— ...Kam šitaip gedėti?

Kas taip pasakė?

Karlas skubiai atsigręžė ir pamatė dvi skubiai nutolstančias figūras: sunkūs ilgi patricijų drabužiai, balti perukai... Budrūs bei amžinai smerkiantys varžovai!

Frederikas buvo jau toli, labai toli, stebėjo iš arkados, o greta jo ir kiti. Keturi puikūs durklai, keturi raumenų kalnai — pakaktų apginti jį nuo bet ko, išskyrus beprotybę, išskyrus kartėlį, išskyrus jos mirtį, begalinius, klaikius metus be jos, begalinius metus...

Girtas ilgesys griūte užgriuvo. „Kaip aš jos geidžiau, savosios Marianos! Kaip nupasakoti tą jausmą?“ Net kai verkdavo ant jo rankų, net kai klykė, kad atiduotų butelį, net kai girtos akys žvelgdavo smerkiamai, o lūpos nuslysdavo į šalis atidengdamos akinamai baltus dantis! „Argi tu nematai, kad aš dabar su tavimi, — kalbėdavo jai. — Mudu drauge, o jie visi pasitraukė, ir jau niekada neįstengs mūsų išskirti, tu tokia pat graži kaip visuomet, ne, ne, nenusigręžk nuo manęs, pažvelk į mane, Mariana!“

Ir tik trumpai akimirkai tas neišvengiamas švelnumas, nuolankumas: „Aš žinau, tu negalėtum taip pasielgti, nuskriaustum bet ką, tiktai ne Tonijų! O jis laimingas, tiesa? Juk ne tu... ir jis laimingas.“

„Ne, mano mieloji, mano brangenybe, — atsakydavo jis. — Jis būtų mane apkaltinęs, jei būčiau tą padaręs. Juk savo akimis matei jo pasirašytus popierius. Ką jis laimėtų neapkaltindamas manęs?“

„Tik laiko, kol sugalvos, kaip mane nužudyti. Štai ką jis laimėjo. Ak, pirmiausia mano sūnūs, mano sūnūs Treskių giminei, o taip, viskas Treskių giminei, štai dėl ko jis nuslėpė tiesą, dainininkas Tonijus, fechtuotojas Tonijus, Tonijus iš Treskių giminės!“

Ar paskalos kada nors baigsis?

„Neapoliečiai, pasakysiu jums, siaubingai jo bijo, jie uoliai stengiasi jo nesupykdyti. Girdėjau, jisai įniršęs, kai jį įžeidęs tasai jaunas toskanietis, ir perrėžęs berniukui gerklę! O tos peštynės tavernoje, kai jis nužudė kitą berniuką? O-o, jis pavojingas — jis vienas iš pavojingiausių kastratų, pačių pavojingiausių...“

„O kur manoji kekšė juodais drabužiais? — ūmai pagalvojo Karlas. — Kur mano gražioji dama Mirtis, mano kurtizanė, taip narsiai viena vaikštinėjanti po aikštę? Galvok apie gyvą, užmiršk mirusią. Mirusią, mirusią, mirusią.

Taip, galvok apie gyvą kūną, šiltą kūną, slypintį po juodais apdarais. Kad tik tu būtum graži, kad tik būtum verta kiekvieno cechino29!“

Tuo tarpu milžiniška bala, nuo kurios paviršiaus vėjas nuvijo lietų, vėl virto nuostabiu veidrodžiu. Ir tame veidrodyje jis pamatė artėjančią figūrą tamsiais apdarais. Ne, jau stovinčią priešais.

Ak!

Karlas nusišypsojo žvelgdamas į jos atspindį vandenyje. „Taigi, narsioji, gundanti kekše juodais drabužiais, reikalai pasistūmėjo į priekį!“

Bet balsiai jam iš lūpų išsiveržė vienui vienas žodis:

— Gražuolė.

Ar ji tai pamatė?

„O jeigu aš nutrauksiu tavo skraistę? Tu neišdrįsi manęs mulkinti, tiesa? Ne, tu būsi graži! Ir dar pamaiva, lengvabūdė, turinti aštrų liežuvėlį! Derėsies bei koketuosi, ir visą laiką manysi, jog aš tavęs geidžiu. O juk visus tuos metus aš netroškau nieko, išskyrus vienintelę moterį, tiktai vieną gražią ir pamišusią moterį. Kuri sušuko: „Tonijau!“ — ir numirė ant mano rankų.“

Dabar gedulą dėvinti nepažįstamoji buvo taip arti, jog galėjo įžiūrėti išsiuvinėtą vualio kraštelį. Juodo šilko siūlai, nuostabios gėlės, juodo gintaro lašeliai.

Ir staiga po šydu kažkas subolavo. Nuogos jos rankos!

„Veidas, koks jos veidas? Nagi, atidenk veidą!“

Ji stovėjo ramiai ir gan toli, kur kas toliau, nei atrodė, kai žiūrėjo į jos atspindį baloje. „Juk ji tiesiog milžinė, o ne moteris! Ar taip tik atrodo? Tegu sau eina! Aš neisiu įkandin. Išgėriau per daug brendžio ir jaučiuosi pernelyg nelaimingas.“ Jis jau buvo pasirengęs kilstelėti ranką ir pakviesti Frederiką.

Bet moteris nenuėjo.

Rodos, jos galva po šydu grakščiai palinko į šoną. Visas ilgas jos kūnas tarytum krypo jo pusėn, ir miglotos, sentimentalios mintys staiga išsisklaidė.

— Taip, mieloji? — sušnibždėjo Karlas, tarsi iš taip toli ji galėtų išgirsti.

Bet tuo metu pro šalį ėjo kiti žmonės; keli vyrai tamsiais, vėjo plaikstomais apsiaustais atskyrė jį nuo nepažįstamosios to neįtardami, tačiau Karlas neatplėšė akių nuo vienišos, gundančios jos figūros, o moteris — Karlas jautė — žvelgė tiesiai į jį iš po savo gedulo šydo.

Ir kaip tik tuomet, kai jis staiga išsigando pamesiąs ją iš akių, pro tuo momentu priešais ją atsidūrusio žmogaus petį pamatė, kaip nepažįstamoji baltomis savo rankomis pakėlė vualį. Ir Karlas išvydo jos veidą.

Akimirksniui nustėro.

Ir tuomet jinai priėjo. Karlas žinojo nesąs toks girtas, kad regėtų haliucinacijas. Ji buvo graži! Ji buvo tokia pat graži, kaip ir viskas aplink, ir pati tai žinojo! Moteris ėjo artyn, tarsi jo paties iškviesta dvasia, ji turėjo neįtikėtiną manekeno veidą, lėlės, didumo sulig žmogumi.

Tasai veidas atrodė porcelianinis, tobulai baltas. O dar tos akys!

Dabar jau jisai ėjo jos pusėn, ir lietus sukosi sidabrinėje šviesoje, taigi jam teko prisimerkti, kad geriau ją įžiūrėtų, kai grįžtelėjusi per petį nepažįstamoji vėl parodė savo veidą. „Taip, paskui ją! Paskui ją!“

Dabar gražuolė narsiai, žavingai įžūliai kvietė jį paskui save!

Ak, buvo taip keista, taip malonu, jam taip šito reikėjo dabar, nes skausmas bent trumpam atsitraukdavo.

Moteris ėjo vis greičiau ir greičiau.

O pasiekusi priešais nusidriekusį kanalą atsisuko.

Vualis lėtai nusileido.

Bet ir puiku, atrodė be galo gundomai. Karlas ėmė ją vytis ir žengęs kelis žingsnius atsidūrė beveik šalia jos. Jos sijonai bemaž lietė vandenį. Jam atrodė, jog mato, kaip alsuojant pakyla ir nusileidžia jos krūtinė.

— Įžūli tiek pat, kiek ir graži! — pratarė jai, nors ji vis dar buvo pernelyg toli ir negalėjo išgirsti. Moteris pasisuko ir mostelėjo gondoljerui.

Jis pastebėjo už nugaros susiburiančius savo žmones, o Frederiką einantį artyn.

Ir tuomet bėgte pasileido jai įkandin, sunkiai bei nerangiai žengė į valtį, kuri išsyk susiūbavo po juo ir tarsi įstūmė Karlą į uždarą kajutę, kur jau dingo moteris.

Atsilošęs ant sėdynės jis tuojau pat pajuto jos suknelės taftos prisilietimą.

Valtis pajudėjo. Tvokstelėjo kanalo dvokas. O priešais jį sėdėjo toji gražuolė nuostabiu apdaru, jisai girdėjo jos alsavimą.

Širdis daužėsi, upeliais žliaugė prakaitas. Štai pabėgimo kaina! Bet Karlas turėjo ją! Nors vos galėjo ją įžiūrėti; šviesa skverbėsi į kajutę pro užuolaidų plyšelį.

— Aš noriu tave matyti, — sušnibždėjo, stengdamasis nugalėti nemalonų maudulį krūtinėje, — aš noriu matyti...

— Ką jūs norite matyti? — sušnibždėjo ji.

Jos žemas kimokas balsas skambėjo be jokios baimės. Be to, ji buvo venecijietė, kaip jis ir tikėjosi!

Karlas nusijuokė! Ir atsisukęs į ją trūktelėjo į viršų vualį.

— Tavo veidą!

Jis užgriuvo ant jos ir uždengė jos burną savąja, įspausdamas moterį į pagalves. Ir išsyk pajuto, kaip įsitempė jos kūnas, nepažįstamoji kilstelėjo rankas, norėdama jį sulaikyti.

— O ką tu sau manei? — jis atsitiesė, apsilaižė lūpas ir pažvelgė tiesiai į prieblandoje švytinčias juodas jos akis. — Manei galinti su manimi žaisti?

Moteris žvelgė į jį nepaprastai keistu, nustebusiu žvilgsniu. Jos veide nesimatė nei koketiško pasipiktinimo, nei apsimestinio išgąsčio. Ji tiesiog žiūrėjo į jį tarytum jo pakerėta, tarsi tyrinėdama jį, kaip kad tyrinėtų kokį negyvą daiktą, ir dabar, prietemoje, nepažįstamoji jam atrodė gražesnė už visas kada nors matytas būtybes.

Neįtikėtinas grožis! Karlas laukė, kada visa tai baigsis, kada sulauks neišvengiamo nusivylimo ir pamatys neabejotinus jos trūkumus. Bet kol kas nepažįstamoji išliko tokia nuostabi, jog jam atrodė, tarytum pažinojo šį grožį visada, jog jis slypėjo mažoje sielos slaptavietėje, kur jis geidulingai bei begėdiškai kuždėjo meilės dievui: „Duok man tai, kaip tik tai, ir tai, būtent tai!“ Ir štai jinai prieš akis! Ir niekas šiame veide jam neatrodo svetima. Nei jos akys, tokios juodos, riestomis blakstienomis, nei stangri skruostų oda, nei didelė, gundanti, stebėtinai daili burna!

Karlas palietė jos odą. Ak! Atitraukė pirštus, o paskui perbraukė per juodus antakius, per skruostikaulius, per lūpas.

— Ar tau nešalta? — iškvėpė. — O dabar noriu, kad iš tikrųjų mane pabučiuotum!

Šie žodžiai nuskambėjo kaip išsprūdusi dejonė; suėmęs delnais jos veidą, jis prispaudė moterį prie sėdynės atlošo ir ėmė aistringai bučiuoti, akimirksniui atsiplėšdamas ir vėl bučiuodamas.

Atrodo, gražuolė dvejojo. Sekundėlei jam pasirodė, jog ji tarsi suakmenėjo, o paskui kupina ryžto, kuris jį pralinksmino, atsidavė bučiniui: jos lūpos prasivėrė, kūnas suglebo, ir tuomet jis — nepaisant girtumo — pajuto pirmąjį krustelėjimą tarp kojų.

Ir nusijuokė.

Atsilošė ant pagalvių. Pro užuolaidėles šmėsčiojo blausūs šviesos žybsniai. O jos veidas atrodė pernelyg baltas, net nežmogiškas. Tačiau ji buvo žmogus. Taip, taip, tuo jis jau įsitikino!

— Jūsų kaina, senjora? — Karlas atsisuko į ją ir atsidūrė taip arti, jog balti pripudruoti plaukai pakuteno veidą. Moteris pažvelgė į jį bemaž paliesdama blakstienomis. — Ko jums reikia, ko jūs norite?

— O ko norite jūs? — nuskambėjo tas pats gilus, šiek tiek kimus balsas. Nuo šio garso Karlas pajuto spazmą gerklėje.

— Tu žinai, ką aš turiu omenyje, mieloji... — sumurkė jis. — Kiek tau sumokėti už malonumą nurengti tave? Toks grožis reikalauja atlygio, — ir jis švelniai palietė lūpomis moters skruostą.

Bet toji kilstelėjo ranką.

— Jūs veltui švaistote tai, kuo galėtumėte ilgai mėgautis, — atsakė. — O iš jūsų aš nepaimsiu nieko.

Juodu buvo kambaryje.

Iš pradžių ilgai kopė laiptais — vis aukštyn, aukštyn drėgnomis pakopomis, ir jam tai nepatiko. Tokia apleista vieta! Aplinkui šmirinėjo žiurkės, Karlas net girdėjo jas cypsint. Visa tai tapo nesvarbu: paslaptingoji gražuolė pagirdė jį tokiu aistringu bučiniu, ir jos oda buvo tokia, tokia oda, už kokią galėjai nužudyti!

O dabar juodu buvo kambaryje.

Jinai vis vertė Karlą valgyti, o vynas po brendžio atrodė panašus į vandenį.

Šis namas jam buvo nepažįstamas.

Patį rajoną žinojo, ir aplinkinius namus, pilnus šiltų mažų miegamųjų bei kurtizanių, kurios jam visai patiko. Bet šitas namas...

Žvakės spigino į akis. Ant stalo stovėjo atšalę valgiai, o atokiau matėsi lova, gan nerūpestingai pridengta auksu ataustomis užuolaidomis. Nuo židinyje liepsnojančios ugnies pasidarė nepakenčiamai karšta.

— Pernelyg karšta, — pastebėjo Karlas.

Moteris uždarė visas langines. Kai kas šiame kambaryje jam kėlė nerimą: per daug voratinklių palubėje, aplinkui tokia drėgmė, drėgmė ir puvėsių kvapas.

O greta prabanga: taurės, sidabrinis dubuo... Visa tai panėšėjo į teatro dekoracijas: kai prieini pernelyg arti scenos, staiga pamatai gegnes ir užkulisius.

Tačiau dar kažkas jam kėlė nerimą, kažkas ypatingo. Kas gi? Ogi... jos rankos.

— Dieve, jos tokios didelės... — sušnibždėjo Karlas. Nuosavo balso garsas bei ilgėliausių baltų pirštų vaizdas privertė suakmenėti, nors tuo pat metu jis miglotai nerimavo, ypač dėl šiandieninių atminties spragų.

Ką ji pasakė? Negalėjo prisiminti, kaip juodu išlipo iš gondolos.

— Per karšta? — paklausė moteris. Tuo pačiu kimiu kuždesiu, kuris kėlė norą paliesti jos gerklę.

Tuo momentu Karlui vėl prašviesėjo akyse, ir jis pirmą kartą išvydo visą nepažįstamąją. Ne rankas, o ją visą. Jeigu ir buvo koks nors kitas momentas, kai matė ją visu ūgiu, negalėjo šito prisiminti. Ir tuomet pagalvojo, veikiausiai tiesiog iš įpročio, jog jo žmonės, be abejo, sukiojasi netoliese.

Bet jinai buvo tokia nuostabi!.. Kilstelėjęs taurę, Karlas žvelgė į miglotą gražuolės siluetą, tankiai mirksėdamas ir stengdamasis įveikti girtą svaigulį. Burgundiškasis buvo malonaus skonio, bet per silpnas.

— Neprieštarauji, mieloji? — paklausė atkimšdamas gertuvę.

— Jūs jau nebe pirmą kartą klausiate, — nusišypsojo toji. Jos balsas panėšėjo į alsavimą. Ir argi kada nors bent viena pažinota moteris turėjo tokį balsą?

Ji dėvėjo prancūzišką peruką. Nepriekaištingos baltos garbanos, nusagstytos mažučiais perlais, bangomis krito jai ant pečių. Ir dar ji buvo tokia jauna! Kur kas jaunesnė, nei pamanė gondoloje, kur ji atrodė čia apskritai neturinti amžiaus, čia visai sena. Be to, ji akivaizdžiai gimusi Venecijoje. Nė pats nežinojo kodėl, bet tuo nė kiek neabejojo.

— Dar visai vaikelis, — švelniai ištarė Karlas.

Ūmai jo galva staigiai linktelėjo į priekį, ir jis suprato, kaip smarkiai įkaušo. Stengdamasis išsaugoti orumą, atsitiesė. Gražuolės lūpos buvo ne tamsiai rožinės, ne šviesiai rožinės, o kažin kokios sodresnės, natūralios spalvos. Ne, nepridažytos. Gondoloje jis paragavo šių lūpų, pajuto jų skonį bei kvapą. Nepažįstamoji buvo nepaprastai daili. Ypač traukė jos akys, kurios žvelgė į jį neatsiplėšdamos.

O jos suknutė ir išsiuvinėta juosta, aptempusi iškirptės kraštą! Išsyk apėmė noras kyštelėti tenai ranką, perplėšti juostą bei išleisti krūtis laisvėn.

— Kodėl laukei tiek metų, kodėl anksčiau neatėjai pas mane?! — žaismingai nusijuokė jis.

Tačiau jos veidas netikėtai persimainė.

Ji visa tarytum nusipurtė. Tačiau viskas įvyko taip greitai, kad Karlas suabejojo, ar tik nebus pasivaidenę. O dabar atsilošusi kėdėje gražuolė plačiai nusišypsojo ir šiek tiek primerkė akis.

— Atrodo, laikas pats tinkamiausias, — atsakė ji.

— Taigi tinkamiausias, — it aidas atsiliepė jis.

„Ak, jei tu žinotum, jei tik tu žinotum!“ Kaskart laikydamas glėbyje moterį, Karlas įsivaizduodavo glamonėjąs savo žmoną, kiekvieną kartą savo žmoną jis vis tvirčiau bei tvirčiau spaudė prie savęs, o paskui ateidavo šiurpus momentas, ir jis pamatydavo laikąs ne Marianą, o tiesiog nieką, tiesiog kažką... kaip kad ir ši... kaip ši kekšė.

Geriau negalvoti dabar apie visa tai. Geriau apie nieką negalvoti.

Karlas ištiesė ranką ir pastatė liepsnojančią žvakę sau iš dešinės.

— Kad tave geriau matyčiau, vaikeli, — ironiškai pamėgdžiojo prancūzišką pasaką.

Paskui nusijuokęs atrėmė galvą į aukštą sunkaus ąžuolinio krėslo atlošą.

Bet kai moteris pasilenkė į priekį, pasirėmė alkūnėmis į stalą ir priartino veidą prie šviesos, jis ūmai pasijuto sukrėstas. Užėmė kvapą, Karlas sustingo šiek tiek kilstelėdamas pečius.

— Ar aš jus gąsdinu? — sušnibždėjo nepažįstamoji.

Karlas neatsakė. Buvo kvaila jos bijoti! Bet jis pajuto viduje užverdantį įniršį, prisiminė, jog jo laukia neišvengiamas nusivylimas, kai galų gale išryškės paslaptinga veido išraiška maskuojamas koketavimas, o galbūt ir vulgarumas, ir, savaime suprantama, godumas. Jis pajuto košmarišką nuovargį. Pasijuto išsekęs. O tasai kambarys toks ankštas... Jis įsivaizdavo, kaip atsigula į savo lovą, įsivaizdavo Marianą, gulinčią greta... O paskui lėtai, karčiai pagalvojo: „Ji kape.“

Ir apskritai jis pernelyg girtas tokiems dalykams. Baiminosi, jog tuoj susivems. Be to, visiškai aiškiai žinojo nepatirsiąs pilno malonumo.

— Bet kodėl jūs toks liūdnas? — paklausė kambario šeimininkė murkiančiu balsu.

Jam pasirodė, jog moteris iš tiesų nori išgirsti atsakymą. Ir dar joje slypėjo kažin koks valdingumas... Tačiau kas tai? Negailestingumo bei grožio derinys. Nepažįstamoji išties galėjo jį priversti... Bet juk iš pradžių jis visuomet taip galvodavo, o kuo viskas pasibaigdavo? Grumtynės ant paklodės, paskui — jo žiaurumo protrūkis, nors ir ganėtinai silpnas, o tada neišvengiamos derybos bei kartais grasinimai. Taip, jis pernelyg girtas tokiems dalykams, pernelyg apsvaigęs.

— Aš turiu eiti, — pratarė Karlas vos judindamas lūpas.

Dabar derėtų išsiimti piniginę, jei tik ją turėtų. Apsiaustas! Kur dingo jo apsiaustas? A, štai jis, ant grindų. Gražuolė būtų visiška kvaiša, jei sumanytų jį apvogti. Ir ji puikiai tą žino.

Moters veidas jam atrodė... pernelyg didelis. Nenatūraliai didelis. Tačiau juodos, viena nuo kitos nutolusios akys buvo tiesiog neįtikėtinos. Jis žvelgė į gražuolės pirštus, kuriais ši suko garbanėles prie smilkinių, dailią kaktą, nepriekaištingai kylančią iki brangaus prancūziško peruko. Tačiau jokia moteris neturi tokių didžiulių rankų. O dar tos akys! Ūmai Karlui suribuliavo akyse, ir jis nebesuvokė, kur esąs. Prisiminė, jog lygiai tą patį patyrė gondoloje, ir ši būsena neturėjo nieko bendro su vandeniu. Ar turėjo?

Atrodė, jog kambarys juda, tarsi juodu vis dar sėdėtų ankštoje valtyje.

— Aš turiu... eiti. Man reikia atsigulti.

Ir tuomet jis pamatė, kaip moteris atsistoja.

Stojasi, stojasi ir stojasi.

— Bet tai neįmanoma, — sumurmėjo Karlas.

— Kas neįmanoma? — sukuždėjo jinai.

Gražuolė atsistojo šalia, jis traukė į save jos aromatą, ne tiek prancūziškų kvepalų kvapą, o jos pačios gaivą, jos saldumą, jos jaunystę. Gražuolė kažką laikė rankose; kažką panašaus į didelę kilpą iš... iš odos. Diržą su sagtimi.

— Neįmanoma, kad tu... būtum tokia aukšta, — atsakė Karlas.

O ji pakėlė kilpą jam virš galvos.

— Jūs tik dabar pastebėjote? — paklausė šypsodamasi.

„Velniškai daili!“

Tuo momentu atrodė, jog gali ją įsimylėti, įsivaizduoti tai, pamilti šią moterį. Dingojosi, tarytum joje esama kažko... Ne nuspėjamas paslaptingumas ir neišvengiamas vulgarumas, o kažin koks begalę kartų stipresnis įnirtis...

— Bet ką tu darai? — nusistebėjo jis. — Kas čia... tavo rankose?

Tos rankos visai nepanėšėjo į žmogaus rankas.

Moteris užmetė ant jo odinę kilpą. „Kaip keistai ji elgiasi!“ Karlas pažvelgė žemyn ir pamatė, jog kilpa suveržė jam krūtinę bei rankas.

— Ką tu padarei? — vėl paklausė Karlas.

O paskui, pamėginęs pajudėti, suprato.

Ji užmetė kilpą ir ant kėdės atlošo, ir užveržė taip stipriai, jog jis negalėjo pasilenkti į priekį, o rankas įstengė pakelti tik iki alkūnių. Visa tai buvo neapsakomai keista!

— Ne! — pratarė jis šypsodamasis. Paskui staigiai sulenkė rankas per alkūnes, kilstelėjo į viršų ir vos neišlaistė brendžio iš gertuvės. Tada ūmai kryptelėjo į priekį.

Pajudėti pasirodė besą neįmanoma. Didžiulis, sunkus krėslas nė nekrustelėjo.

— Ne! — pakartojo vėl. Jo šypsena tapo šalta. — Man taip nepatinka, — ir, tarsi auklėdamas mažą vaiką, švelniai papurtė galvą.

Tačiau moteris užėjo jam už nugaros, taigi jis nebegalėjo jos matyti. Pamėginęs ištempti diržą dešine ranka suprato, kad kilpa užveržta pernelyg stipriai.

Tada sukryžiavęs rankas jis sugriebė diržą pirštais. Brendis apvirto ant stalo. Slapi pirštai slydo diržo oda. Kažkas tvirtai laikė diržą už nugaros.

Keistoji moteris pasirodė prie jo dešinio peties.

— Taigi jums nepatinka? — paklausė ji.

Karlas vėl pažvelgė į ją šaltai šypsodamasis. Kai šis kvailiojimas baigsis, privers ją kaip reikiant sumokėti. Kai nuplėš jai drabužius ir užspaus burną ranka, ji atsidurs visiškoje jo valioje. Nieko itin žiauraus, šiaip, nedidelė pamoka. Jis jau įsivaizdavo, kaip užkiša pirštus už šios plačios išsiuvinėtos juostos bei perplėšia ją.

— Nagi, nusek visa tai, brangioji, — tyliu lediniu ir įsakmiu tonu paliepė jis. — Nusek nuo manęs visa tai, vikriau!

Jinai stovėjo šalia nuleidusi rankas išilgai kūno, o Karlas žvelgė į gigantišką plaštaką, neįtikėtinai ilgus pirštus, plonus bei baltus, ant kurių netgi žiedai atrodė pernelyg dideli: rubinai ir smaragdai. Šita moteris anaiptol nebuvo vargšė! Rubinai, smaragdai bei perlai plaukuose!

Netikėtai atkišęs į priekį dešinę ranką, Karlas sugriebė gražuolę už riešo ir prisitraukė ant kelių.

— Man visa tai nepatinka, — šnipštelėjo jai į ausį. — Ir aš įkąsiu tau į dailų kakliuką, jei dabar pat neištiesi rankos bei neatsegsi sagties.

— Ak, nejaugi jūs taip pasielgsite? Nejaugi? — paklausė moteris be menkiausios baimės.

Tuo tarpu jam kažkas darėsi. Kai žvelgė į ją, į tobulą jos veidą, sąmonė prašviesėjo, tačiau kūną dar kaustė girtas silpnumas. Priešakinėje kaktos dalyje telkėsi skausmas. Diržas taip stipriai suveržė rankas, jog kaire jis veikiausiai negalėtų pasiekti moters kaklo. Tačiau, jei prireiktų, akimoju sulaužytų jai ranką bei pargriautų ant grindų. Ir tuomet viskas baigtųsi. Bet Karlas buvo pernelyg girtas. Jam apskritai nereikėjo čionai ateiti.

— Nusek diržą! — įsakė dar kartą. — Mikliau!

Nepažįstamoji neatsiliepdama žvelgė tiesiai į jį. Ir staiga jis pajuto, jog ji kažkaip suglebo bei subruzdo jam ant kelių. Ir tuo pačiu momentu pastebėjo, kad juodos jos akys pačiame centre nežymiai švyti mėlynai. Artėjantis jos veidas užstojo Karlui šviesą. Ji buvo taip arti, jog juto jos alsavimą — tokį gaivų ir tyrą, kad vėl ėmė jos geisti, kaip užsigeistų net tuomet, jei ji būtų neišvaizdi, vien dėl jos jaunystės.

Tą akimirką jam reikėjo kūno. Jos lūpos palietė Karlo lūpas, ir jis netikėtai atsimerkė bei nejučia paleido nepažįstamosios riešą. Tačiau toji nepajudėjo iš vietos. O užsitęsęs bučinys sukrėtė jį, sužadino tokį stiprų geismą, jog, atrodė, tą akimirką nebuvo nieko svarbesnio.

Jis atsitraukė nuo jos ir palietė galva krėslo atlošą.

— Nurišk diržą, — ištarė tyliai, švelniai. — Nagi, aš noriu tavęs! Aš tavęs geidžiu... — pakartojo pašnibždomis. — Kodėl mane provokuoji, kvaila moterie?

— Bet aš ne moteris, — sukuždėjo ji kaip tik tuo momentu, kai jis uždengė jai burną bučiniu.

— Hm-m-m-m... — Karlas šiek tiek suraukė kaktą. Kvailame jos pokšte slypėjo prieštaravimas, klaikus prieštaravimas. O jo pasimėgavimas buvo tingus, kovojantis su svaiguliu, taigi jis tik miglotai suvokė, jog nepažįstamoji perkėlė jo rankas ant krėslo ranktūrių ir prispaudė delnais. Švelniai, žaismingai, kankindama jį kiekvienu judesiu ir labai, labai keistai...

— Ne moteris? — jos oda atrodė kažin kokia nežemiška, tokia saldi, minkšta ir kartu ne... — Tuomet kas tu? — sukuždėjo jis nusišypsodamas, nenutraukdamas bučinio, — jeigu ne moteris?

— Aš esu Tonijus, — iškvėpė ji jam į burną. — Jūsų sūnus.

— Tonijus.

Karlas atsimerkė ir dar nesuvokus ištartų žodžių prasmės kūnu perbėgo košmariški, karštligiški traukuliai, galvoje suūžė, rankos trūktelėjo, mėgindamos kartu ir nublokšti moterį, ir sulaikyti, ir sugriebti, ir numesti. Iš gerklės išsiveržė laukinis riksmas.

O gražuolės jau nebebuvo ant kelių. Ji stovėjo priešais, tiksliau — dunksojo priešais ir žvelgė į jį; tą akimirką Karlas suprato viską, suvokė visą šį maskaradą, supaisė, kas vyksta, bei pakvaišo.

Jo pėdos slidinėjo ir daužėsi į grindis, rankos mėgino ištrūkti iš diržo kilpos, galva maskatavo į šalis.

— Frederikai! — baubė jis. — Frederikai! — riaumojo ir toliau įnirtingai blaškydamasis, stengdamasis ištrūkti, riaumojo be žodžių, bergždžiai kojomis talžydamas akmenines grindis.

O paskui staiga, visiškai netikėtai, tarsi akimoju supratęs, kad krėslas nejuda, kad jis bejėgis, kad negali ničnieko padaryti, nutilo ir sustingo.

O jinai žvelgė į jį iš viršaus į apačią bei šypsojosi.

Palenkęs galvą į šalį jis atsišliejo į krėslo atlošą. Išplėstos jo akys varstė ją, o ji juokėsi žemu, paslaptingu juoku, tokiu pat kimiu bei jausmingu, kaip ir anksčiau skambėjęs jos balsas.

— Gal norėtumėte dar kartą mane pabučiuoti, tėve? — sušnibždėjo ji, o dailiame, nepriekaištingame veide tą akimirką sustingo neįtikėtinai miela, nerūpestinga šypsena.

Karlas spjovė į ją.

Sukandęs dantis, ištiesęs rankas, mėgindamas sugriebti ją išskėstais pirštais, spjovė dar kartą.

O paskui atšlijo atgal virpėdamas, dar labiau nukardamas galvą į šoną: viskas jam staiga pasidarė absoliučiai aišku, o sumanyto ir įgyvendinto plano tobulumas jį pribloškė.

Scena, nesibaigiančios šnekos apie jo grožį ir meistriškai kuriamas iliuzijas, apie tai, jog rampos šviesoje jis atrodo lyg moters įsikūnijimas, o dar tos rankos, tos klaikios, košmariškos rankos, bei toji oda!

Karlas pajuto gerkle kylantį šleikštulį. Sukandęs dantis įtempė visą valią, kad nepasiduotų panikai ir neleistų jai pasimėgauti jo pažeminimu.

Tačiau liautis riaumojęs bei dejavęs — riaumojęs bei dejavęs pro sukąstus dantis — jis neįstengė.

Jinai! Karlas užsimerkė krūpčiodamas. Jį pykino. Jis nurijo šleikštulį ir ėmė tirtėti dar smarkiau. O kai atsimerkė, priešais jį stovėjo Tonijus, žinoma, Tonijus, laikantis rankose didžiulį prancūzišką, perlais nusagstytą baltų plaukų peruką.

Šypsena dingo iš jo veido. Stikliniame išplėstų akių žvilgsnyje atsispindėjo panieka.

Vaikinas tarsi šarvus nusimetė juodą korsetą. Nusirišo sijonus, ir šie nukrito ant grindų. Ir štai, vienais sulamdytais baltais marškiniais bei bridžiais, drėgnais susitaršiusiais plaukais, priešais Karlą stojo gigantiškas, pavojingas lyg plėšrūnas vyras. Už diržo kyšojo durklas brangakmeniais inkrustuotu kotu. Žengtelėjęs iš taftos krūvos, sumestos ant grindų, jis paėmė durklą į ranką — ilgą savo ranką.

Karlas vėl nuslopino šleikštulį. Burnoje jautėsi pasibjaurėtinas skonis. Tyla tvyrojo tarp judviejų tarytum plonytės vielos vibracija.

Juodu ilgai žvelgė vienas į kitą — demonas ledinėmis akimis, angelo veidu, ir jis, Karlas, tyliai, kvailai prunkštelėjęs.

Jis apsilaižė lūpas. Perdžiūvusias, rūgštokas. Ant suskeldėjusios apatinės lūpos sukepė kraujas.

— Mano žmonės... — pratarė jis.

— ...pernelyg toli ir jūsų neišgirs.

— Ateis...

— ...dar labai labai negreitai.

Ir Karlas vėl prisiminė — nors ir gan miglotai — laiptus, kylančius vis aukštyn, aukštyn. Tuomet dar pasakė jai: „Girdžiu kažkur tekantį vandenį. Gal prasiveržė kanalas...“ Jis užuodė kanalo smarvę. O ji, toji būtybė, pabaisa, tasai demonas, atsakė jam: „Nesvarbu. Čia nėra nė gyvos dvasios...“

Nieko, visame name nė vienos gyvos dvasios, kuri galėtų jį išgirsti. Nieko visame didžiuliame apgriuvusiame sename name.

O čia, šiame kambaryje, kur liepsnoja židinys, jis tuomet priėjo prie lango įkvėpti oro, ir savo akimis pamatė ne gatvę, kurioje stovi ir laukia jo žmonės, o tamsų vidinio kiemo šulinį, smingantį per keturis aukštus žemyn! Juodu vieni atsidūrė pačiame šio namo viduryje, ir Tonijus žingsnis po žingsnio leido jam visa tai suprasti!

Ak, visas šis sumanymas buvo pernelyg tobulas, pernelyg gudrus!

Prakaitas žliaugė kūnu. „Ir prieš šį padarą aš pasiunčiau tik porą primityvių galvažudžių!“ Prakaitas sruvo nugara bei po pažastimis. Karlas pajuto, kokie drėgni ir slidūs pasidarė delnai, kai suspaudė bei atgniaužė kumščius, vėl grumdamasis su panika, primygtiniu poreikiu priešintis, nors ąžuolinis krėslas nepasislinko nė per colį.

O juk kiek kartų perspėjo Frederiką netrukdyti, kai jis su moterimi! Kiek sykių uždraudė ištempti jį iš lovos!

Pastatymas išties puikus, tik deja, čia ne opera. O jis dar sakė: „Juk jisai apgailėtinas kastratas! Jie gali jį pasmaugti plikomis rankomis!“

Karlas pamatė, kaip Tonijus atsisėdo prie stalo veidu į jį. Marškinių apykaklė atrišta, šviesa mirguliavo ant skruostikaulių, ir kiekvienas šiurpiai grakštus judesys priminė gigantiškos katės, panteros judesius.

Karlas pajuto užverdančią neapykantą, pavojingą neapykantą, nukreiptą į šį veidą, tobulą veidą, į kiekvieną atsiveriančią smulkmeną, į viską, ką visuomet žinojo ir taip skausmingai troško sužinoti apie dainininką Tonijų, apie Tonijų — raganą rampos šviesoje, jauną bei nuostabų Tonijų, garsųjį Tonijų. Kūdikį, užaugintą Andrea, palaimintą, apgaubtą atlaidumo, po tuo pačiu stogu, tais pačiais metais, kai jis nesitvėrė įniršiu Stambule, Tonijų, turėjusį viską, nuo kurio neįmanoma pabėgti, nuo kurio nė akimirksniui negali pasislėpti, Tonijų, Tonijų, Tonijų, kurio vardą ji išrėkė net mirties patale. Tonijų, kurio rankose jis dabar atsidūrė, tapo bejėgiu belaisviu, nepaisant peilio ir ilgų, silpnų kastrato galūnių, nepaisant visų bravų bei apsaugos priemonių.

Jeigu jis nebūtų šiurpiai, klaikiai užriaumojęs, toji neapykanta būtų išvariusi jį iš proto.

Bet jis galvojo, galvojo. Jo žmonėms reikėjo laiko. Laiko suprasti, kad namas tuščias, kad viduje pernelyg tamsu. Laiko, jog pradėtų nerimauti.

— Kodėl tu manęs nenužudei? — paklausė Karlas ir staigiai įtempė raumenis, tikrindamas diržo tvirtumą, rankomis kabindamasis už oro. — Kodėl nepadarei to gondoloje? Kodėl nenužudei manę-ę-ęs?

— Greitai, slapta? — pasigirdo pažįstamas kimus kuždesys. — Be jokio paaiškinimo? Taip, kaip jūsų žmonės ketino nužudyti mane Romoje?

Karlas prisimerkė.

Laiko, jam reikia laimėti laiko. Frederikas uoste užuodžia pavojų. Jis supras, jog kažkas ne taip. Juk, žinoma, jis kažkur netoliese, kažkur šalia šio namo.

— Noriu vyno, — pratarė Karlas.

Jo akys nukrypo į stalą, į mėson įbestą peilį kauliniu kotu, kurio pasiekti niekaip negalėjo, į taures ir ant šono gulinčią brendžio gertuvę.

— Noriu vyno! — pareikalavo garsiau. — Kad tu prasmegtum, bet jeigu jau neužmušei manęs gondoloje, tuomet duok man vyno!

Tonijus tiriamai žvelgė į jį, tarsi turėtų savo žinioje visą pasaulio laiką.

O paskui neįtikėtinai ilga ranka pastūmėjo taurę Karlui.

— Prašau, tėve, — ištarė.

Karlas pakėlė taurę, bet norint gurkštelėti, teko pasilenkti. Siurbtelėjęs į burną vyno jis praskalavo burną, nuplaudamas šlykštų skonį, o kai vėl pakėlė akis, galva taip stipriai apsvaigo, jog vėl nusviro į šoną.

Jis ištuštino taurę.

— Duok dar, — pareikalavo.

Peilis buvo per toli. Net jei pavyktų kaip nors prisitraukti stalą, dar sunkesnį už krėslą, kuriame sėdėjo surištas ir bejėgis, jis nieku gyvu nesuspėtų laiku sugriebti peilio.

Tonijus pakėlė butelį.

Frederikas supras, kad susiklostė nenumatytos aplinkybės. Jis prieis prie durų. Durys. Durys.

Kopdamas laiptais priešais gražuolę, Karlas girdėjo name nuaidėjusį triukšmu tarsi patrankos dundėjimą. Tuomet dingtelėjo mintis, kad moteris negalėtų taip lengvai užstumti skląsčio, kaip kad pavyko jai.

Tačiau jo žmonėms ir toks skląstis nesukliudys.

— Kodėl tu to nepadarei? — vėl paklausė jis. — Kodėl nenužudei manęs anksčiau?

— Todėl, kad norėjau pasikalbėti su jumis, — atsakė Tonijus taip tyliai, jog jo žodžiai panėšėjo į kuždesį. — Aš norėjau sužinoti... kodėl jūs mėginote mane nužudyti. — Iki tol bejausmis jo veidas dabar raustelėjo. — Kodėl pasiuntėte į Romą samdomus žudikus, nors per ketverius metus nė trupučio jums nepakenkiau ir nieko jūsų neprašiau? Gal mano motina sulaikydavo jūsų ranką?

— Tu žinai, kodėl aš juos pasiunčiau! — pareiškė Karlas. — Kiek dar ketinai laukti prieš prisikasdamas iki manęs? — Jis pajuto, kaip užsiplieskė ir išrasojo veidas, apsilaižė sūrias lūpas. — Visi tavo veiksmai bylojo, kad atvažiuosi! Tu paprašei atsiųsti tėvo špagas, galybę laiko praleisdavai fechtavimo salonuose, Neapolyje sugebėjai papjauti eunuchą, o kažkokį jauną vyruką iš Toskanos privertei sprukti. Visi tavęs bijojo!

O tavo bičiuliai! Galingi bičiuliai, apie kuriuos man be paliovos visi pasakojo. Lamberti, kardinolas Kalvinas, di Stefanas iš Florencijos... O paskui scenoje tu išdrįsai pasinaudoti mano vardu. Juk čia buvo man į veidą sviesta pirštinė! Tu sąmoningai gyvenai taip, tarsi tyčiotumeisi iš manęs. Tau taip gyvenant, durklo smaigalys vis artėjo ir artėjo prie mano gerklės!

Jis atsilošė krėsle. Krūtinę draskė skausmas, bet vis dėlto jautė didžiulį palengvėjimą. Kaip puiku, ak, kaip puiku buvo pagaliau išsakyti visa tai balsu, jausti, kaip žodžiai veržiasi nevaldomu nuodų bei karščio srautu.

— O tu manei, kad pulsiu viską neigti? — liepsnojančiu žvilgsniu jis stebeilijo į priešais patylom sėdinčią figūrą, į ilgas baltas rankas, klaikius pirštus, žaidžiančius su kauliniu ilgo peilio kotu. — Kadaise palikau tau gyvybę manydamas, jog suspaudęs ją tarp kojų paspruksi kuo toliausi. Bet tu pavertei mane kvailiu. Dieve, nepasitaikė nė vienos dienos, kad negirdėčiau apie tave, nebūčiau priverstas kalbėti apie tave, neigti tą, neigti aną, prisiekinėti esąs nekaltas, lieti netikras ašaras, pliurpti visokias banalybes, įteikinėti atstatydinimo prašymus, meluoti, meluoti be galo. Tu pavertei mane kvailiu, be to, be galo sentimentaliu kvailiu, bijančiu pralieti tavo kraują!

— Ak, tėve, prikąskite liežuvį! — pasigirdo nustebinto Tonijaus kuždesys. — Ne itin išmintingai elgiatės!

Karlas nusijuokė nelinksmu, sausu juoku, nuo kurio skaudžiai nudiegė smilkinius.

Pats to nepastebėdamas, jis vienu mauku išgėrė vyną ir pamėgino pasiekti butelį. Tas ūmai pats palinko, ir skystis išbėgo į taurę.

— Neišmintingai elgiuosi? — jis tebesijuokė. — O tu nori, kad aš viską neigčiau? Arba svajoji išgirsti maldavimą pasigailėti? Ką gi, tada tau teks gerokai nusivilti! Greičiau trauk savo špagą, įžymiąją špagą, kurią tikriausiai turi čia kažkur paslėpęs, ir panaudok ją pagal paskirtį. Praliek savo tėvo kraują! Parodyk man, jog nesugebi pasielgti gailestingai, kaip kad aš pasielgiau su tavimi!

Vienam akimirksniui dideli burgundiškojo gurkšniai jį atvėsino, nuplaudami skausmą ir sausą juoką, tarsi nusitempiantį drauge žodžius.

Jis norėjo ranka nusibraukti lūpas bei siuto, negalėdamas to padaryti.

Ir dėl to, kad negalėjo nusivalyti lūpų, vėl supanikavo, pajuto stiprų — bei neįgyvendinamą — norą ištrūkti iš šių spąstų.

— Aš nenorėjau siųsti tų žmonių į Romą! — išrėkė jis. — Bet aš neturėjau pasirinkimo! Jeigu viskas būtų susiklostę kitaip, jeigu būčiau išgirdęs, jog tu užaugai ramus, drovus, nuolankus, bijantis savo paties šešėlio! Pažinojau daug tokių eunuchų. Toks, pavyzdžiui, buvo tasai apgailėtinas senis Bepas, kuris pasikorė savo celėje išsyk po tavo išvykimo. Toks ir tasai tylenis Alesandras. Nepaisant įžūlumo, nepasižymintis nė menkiausia dvasios stiprybe. Argi gali bijoti tokių kastratų? Bet tu! Tavo atveju šis mechanizmas nesuveikė! Tu buvai pernelyg stiprus, pernelyg gražus, pernelyg kilmingas! O galbūt buvai tiesiog pernelyg suaugęs? Gandai apie tave nesiliovė. Žinai, kartais man atrodydavo, kad tu guli su manimi ant vienos pagalvės, gyveni ir kvėpuoji po mano stogu! Ką man beliko daryti? Pasakyk! Aš neturėjau pasirinkimo!

Pro žvakių skleidžiamų dūmų uždangą jis matė Tonijaus veide tą pačią nuostabą, bet kartu sūnaus veidas tapo labiau susimąstęs ir bemaž liūdnas.

— Ak jūs neturėjote pasirinkimo! — karčiai sušnibždėjo Tonijus. — O kodėl jūs nesumanėte tiesiog atvažiuoti į Romą? Kodėl mudu negalėjome susitikti taip, kaip susitikome dabar, ir aptarti to, ką aptarinėjame dabar?

— Susitikti? Aptarti? — pakartojo Karlas paniekos kupinu balsu. — Ir kuo gi visa tai būtų pasibaigę? Mano maldavimu atleisti už tai, kad paverčiau tave kastratu? — jis nusijuokė. — Argi neprisimeni, kaip vis meldžiau tavęs nusileisti man, paklusti? Tavęs, savo pavainikio sūnaus! O tu atsisakei. Tu pats nulėmei savo likimą. Tu taip nusprendei, ne aš!

— Vargu ar pats tuo tikite, — sušnibždėjo Tonijus.

— Aš neturėjau pasirinkimo! — užriaumojo Karlas. — Sakau tau dar kartą: aš neturėjau pasirinkimo. Velniop žmones, kuriuos pasiunčiau į Romą, niekai. Kur kas geriau tai, kad jie pastūmėjo tave apsispręsti įvykdyti savo misiją ir atvykti čionai. Ir tu tą žinai. Kartoju tau: aš neturėjau pasirinkimo!

Jo žvilgsnis apsiblausė. Bet jis vis tiek matė, koks dailus to velniško padaro veidas, ir — kokia ironija — toks jaunas. Jaunystė, jaunystė, štai ką jis labiausiai apraudojo!

Tačiau taurė vėl buvo tuščia. Vynas varvėjo per smakrą. Jis ištiesė ranką link butelio.

— Susitikti su tavimi, aptarti... — Karlas atsiduso. Jo krūtinė kilnojosi, akys buvo primerktos.

Jis menkai tesuprato, ką daro, ką kalba. Jo žvilgsnis klaidžiojo po tolimas, vorų apgyvendintas lubas, didžiulį apytamsį skliautą, ant kurio vos pastebimai mirguliavo žvakių liepsnelės ir žvilgėjo lietaus lašai, prasiskverbiantys pro plonytį įtrūkų tinklą.

Jam reikėjo laiko, reikėjo sulaukti, kol sutems, o visi iš vidaus besiliejantys žodžiai panėšėjo į nuodus, besisunkiančius iš senų žaizdų.

Karlas jautė viduje pasklindančią vyno šilumą, visą kūną apimantį vangumą ir begalinį silpnumą, bet jam nerūpėjo.

Jį siutino visa ši neteisybė, žiauri, negailestinga neteisybė, besitęsianti metų metus. Begalinė melo bei kaltinimų virtinė, ir už viską reikėjo mokėti, mokėti, mokėti! Čia slypėjo kažin kokia paslaptis: viskas, ko jis pasiekdavo, jam taip brangiai kainuodavo, jog galiausiai kaina pasirodydavo besanti per didelė. Argi jisai kada nors mėgavosi kuo nors, už ką nereikėtų sumokėti jaunyste, krauju bei begaliniais ginčais, ir ar patyrė kada nors bent lašelį supratimo, bent vieną akimirką, kai galėjo visa tai kažkam iškloti?

— Ką tu apie tai žinai? — ūmai užlietas naujos energijos paklausė jis. — Apie mano Stambule praleistus metus, kai tu tuo tarpu buvai lepinamas, paikinamas ir puoselėjamas! Apie tai, jog Mariana buvo iš manęs atimta, o kai sugrįžau, jinai dėl visko apkaltino mane, apkaltino mane! Žinai, ji niekada manimi netikėjo! Visuomet buvo tiktai Tonijus, Tonijus, vien tik Tonijus! Aš tūkstantį kartų jos maldavau mesti gerti, atvesdavau gydytojus, slauges. Ko tik aš nedariau! Ji turėjo brangenybių, paryžietiškų suknelių, tarnų, pasirengusių išpildyti kiekvieną jos įgeidį, švelniausias aukles mūsų mažyliams! Aš jai daviau viską! Tačiau ko ji norėjo, kai viskas buvo pasakyta ir padaryta? Tiktai Tonijaus! O dar ji norėjo vyno, vyno, kuris paguldė ją mirties patalan, o mirties patale ji šaukėsi tavęs!

Karlas pasižiūrėjo, kokį įspūdį jo žodžiai padarė Tonijui. Ką jis pamatė? Nepatiklų žvilgsnį? Nevalingą skausmą? Jis negalėjo to pasakyti. Bet jam nerūpėjo.

— Ko gero, visa tai turėtų tave paguosti, — karčiai pastebėjo vėl palinkdamas į priekį gurkštelėti vėsaus vyno. Galva visai apsunko. — O jos paskutinės dienos! Žinai, ką ji man pasakė prieš mirtį? Kad aš ją pražudžiau, sužlugdžiau, išvariau iš proto, paverčiau girtuokle ir atėmiau vienintelį džiaugsmą, mūsų sūnų! Štai ką ji man pasakė!

— O jūs ja, žinoma, nepatikėjote? — sušnibždėjo Tonijus.

— Patikėti tuo? Po to, ką dėl jos iškentėjau?! — įsitempęs odinis diržas taip stipriai įsirėžė į kūną, jog Karlas atsišliejo į kėdės atlošą, tebespausdamas rankoje butelį. — Po to, ką dėl jos padariau! Išvykau tremtin iš meilės jai! Kas apskritai po visų Stambule praleistų metų, kai ji tuo tarpu gyveno mano tėvo namuose, suktų dėl jos galvą!

Bet aš ją mylėjau, toji aistra tęsėsi penkiolika metų. O kas ją pražudė? Anaiptol ne laikas ir ne mano tėvas, turėk omeny. Ją pražudei tu! „Tonijau!“ — ištarė ji ir numirė. Ji nė nežiūrėjo į mūsų vaikus...

Jo balsas virptelėjo. Pats dėl to nustebo. Dabar, jei būtų galėjęs, būtų užsidengęs veidą rankomis.

Diržas veržė nepakeliamai skaudžiai, bet būtų buvę kur kas blogiau, jei jis būtų mėginęs ištrūkti iš šios kilpos, išmėginti jos stiprumą. Ir jis iš paskutiniųjų stengėsi save tuo įtikinti sėdėdamas ramiai, bet bandydamas ranka pasiekti veidą bei pamažėle purtydamas galvą.

— Tu klausi, ar aš ja patikėjau. Kokią teisę tu turi manęs klausinėti! Kokią teisę turi čia sėdėti ir mane teisti!

Jis pasiekė gertuvę bei skubiai išpylė brendį į taurę. Išgėrė iki dugno mėgaudamasis gėrimo stiprumu, ir visas kambarys ūmai susiūbavo, viskas tarytum ėmė virsti aukštyn kojomis. Staiga sąmonėje iškilo skausmingas vaizdas: jauna, graži Mariana tą dieną, kai jis pirmą kartą pasiėmė ją iš vienuolyno ir atsigabeno į savo buveinę, ir kaip ji suriko supratusi, kad jis neketina jos vesti.

Karlas krūptelėjo prisiminęs piktų žodžių laviną, kuria jinai jį užtvindė, kai pamėgino ją nuraminti tikindamas, girdi jam tereikią laiko laimėti prieš tėvą.“ Aš vienintelis jo sūnus, supranti, jis tiesiog privalo man nusileisti!“

Ne, šito dabar nereikia. Karlas jau bemaž kliedėjo. Jį kamavo miglotas, žodžiais nenusakomas to meto pojūtis, kai dar buvo gyva motina, visi broliai, pasaulis atrodė toks džiugus, sklidinas vilties ir meilės. Tuomet tarp jo bei tėvo egzistavo galingas buferis, ir nebuvo nieko, ko jis negalėtų atitaisyti. Bet visa tai buvo iš jo atimta taip pat žiauriai, kaip paskui buvo atimta ji, atimta jaunystė, ir dabar atrodė, jog atmintyje teliko tik kova bei kartėlis, ištrynę visa kita.

Jis suvaitojo. Ilgai žvelgė į pietų stalą. Miglotai prisiminė, kur esąs ir kas jį čia laiko. Jis pajuto esąs surištas, pajuto skaudžiai veržiantį diržą, o paskui, vėl kažkur prasmegęs, priminė sau, jog dabar jam tereikia vieno dalyko — laimėti laiko.

Žvakės jau baigė degti, o liepsna židinyje virto rusenančių žarijų krūva. Kai tą rytą jis girtas patraukė į Broglio ir prisiekė vesti ją, nesvarbu ar gaus leidimą, ar ne, tėvas, atgręžęs jam nugarą, tos siaubingos savitvardos sklidinu balsu ištarė: „Tu drįsti pasipriešinti man?“ O ji raudojo ant lovos purviname jo kambaryje: „O Viešpatie švenčiausias! Ką tu man padarei?“

Rodos, jis vėl suvaitojo.

Staiga belaisvis nustebęs pastebėjo, kad kambaryje tapo tamsiau, o pati patalpa pradėjo atrodyti didesnė. Tonijus sėdėjo priešais ir žvelgė į jį, nutaisęs tą pačią miną. Tik lūpų linija pasidarė griežtesnė.

Juodi jo plaukai išdžiūvo, švelnios garbanos įrėmino veidą. Į ką jis dabar panėšėjo? Net peilis nesutrukdė išlikti panašiam į portretus, dešimtis portretų, nutapytų prieš daugel daugel metų, kai jie visi dar buvo drauge, jo broliai ir jis, ir motina tebegyveno... Tačiau čia buvo Tonijus!

Karlą vėl supykino.

— Tu... — viduje užvirė įniršis, kūnu perbėgo virpulys. — Tu laikai mane čia nelaisvėje, tu surengei man teismą! Tai štai ko tu čionai atvykai! Manęs nuteisti! Tu, likimo numylėtini, — jis nusišypsojo, o paskui nusijuokė tuo pačiu, tyliu šiugždančiu juoku, drauge nusinešančiu žodžius, — mano tėvo išrinktasis, o dar dainininkas, ta-ai-aip, garsusis dainininkas, Romos įžymybė, kurio karietą moterys apiberia gėlėmis, kurį savo rūmuose priima karaliai, kurio piniginėn teka aukso upeliai. Pats Tonijus, kurio kiekvieną norą išpildo didysis kardinolas Kalvinas!

Tonijaus veide šmėkštelėjo kažkoks jausmas.

— Taip, taip! — sausai nusijuokė Karlas. — Manai, aš nieko nežinau apie atgrasią lemtį, į kurią taip neapgalvotai, pasidavęs impulsui, tave pastūmėjau? Manai, nieko negirdėjau apie tavo meilužius, gerbėjus, draugužius? Argi liko bent vienerios durys, kurios tau neatsilapotų? Argi tu negavai bent ko nors, ko panorėjai? Kastratas! Dieve mano, ar jie apskritai tau ką nors išpjovė, jei romiečių lovose sukėlei tokią apgultį, kokios neregėjo nė barbarų ordos! Ir štai tu pasirodai čia — turtingas, jaunas, dievų numylėtas, nepaisant, jog esi siaubūnas, sugundai savo tėvą ir surengi man teismą. Klausi manęs, kodėl padariau taip, kodėl padariau kitaip!

Karlas nutilo, bergždžiai stengdamasis pirštais nusibraukti lūpas. Taurės dugne likęs brendis nudegino burną.

— Sakyk, — jis palinko į priekį, galva vėl nusviro į šoną, — nejaugi tu pasiliktum visa tai, jei galėtum susigrąžinti, Tonijau? Ar visko atsisakytum vardan gyvenimo, kurį aš nuo to laiko gyvenu? — jis įsmeigė žvilgsnį į sūnų. — Pagalvok prieš atsakydamas. Gal pirmiausia man derėtų papasakoti, koks tasai gyvenimas. Jau nekalbant apie žmoną, be paliovos raudančią sūnelio, nekalbant apie brangiąją tavo tetulę Katriną, kuri dieną ir naktį puldinėjo mane it harpija vis giliau bei giliau suleisdama nagus, laukdama, kada mane išduos menkiausias nuo liežuvio nusprūdęs žodelis! O visi tie sukriošę senatoriai ir patarėjai, jo šalininkai? Tikri maitvanagiai, nė sekundei nenuleidžiantys nuo manęs akių!

Ne, aš kalbu ne apie juos, dabar kalbu apie Veneciją, apie pareigų ir atsakomybės sklidiną gyvenimą, kurį taip žiauriai iš tavęs pavogiau, dainininke Tonijau, įžymusis Tonijau, kastrate! Ką gi, įdėmiai manęs paklausyk.

Karlas sušvelnino bei nuleido balsą, tarsi ketindamas atskleisti svarbią paslaptį, ir prabilo karštligiškai greitai:

— Štai pirmiausia didžiuliai pūvantys rūmai, palengva iščiulpiantys iš tavęs visą turtą begale savo kambarių, irstančiomis sienomis, griūvančiais pamatais, kurie lyg gigantiška jūrų pintis susiurbia viską, ką duodi, ir be paliovos reikalauja daugiau, galų gale virsdami pačios Respublikos simboliu. O didžioji vyriausybė kiekvieną tavo gyvenimo dieną kviečia tave į valstybės kanceliariją, kur privalai lankstytis, šypsotis, derėtis, meluoti, prašyti bei pirmininkauti, kol vyksta nesibaigiantys, amžini pakriki plepalai, sudarantys kasdieninės išdidžiojo miesto veiklos esmę, miesto, neturinčio nei valdžios, nei ateities! Šnipai ir inkvizitoriai, ritualai ir tradicijos, ant beprotybės ribos balansuojanti pompastika! O juk dėl kiekvieno naujo spektaklio, reginio, šventės, jubiliejaus, iškilmių arba ekstravagantiško pasirodymo jie vis lenda bei lenda į tavo kišenę!

O kas po to, kai tu pagaliau atsikratai sunkių drabužių ir būtinybės paistyti visokius niekus? Štai pagaliau, nutrintomis kojomis bei nuo amžino apsimetinėjimo įskaudusiais veido raumenimis, tu laisvas ir gali šimtąjį kartą išleisti pinigus Ridotto arba permiegoti su ta pačia kurtizane, arba ta pačia mergina iš tavernos, arba su neištikima kieno nors žmona, su kuria jau vien praėjusią savaitę septynis kartus susikivirčijai... Tačiau valstybės šnipai amžinai šmirinėja panosėje, o tavo priešai tik ir temoka tave smerkti, narstyti tavo elgesį, o kai supranti, kaip nuo viso šito pavargai, kaip tau viskas įsipyko, kaip tau stinga oro, apsidairai aplink, žvalgaisi į šalis, nužvelgi ankštą salą nuo vieno krašto iki kito ir supranti, jog kitą dieną vėl viskas prasidės nuo pradžių!

Ir tu sugrįžai namo manęs teisti!

Tu nori visa tai susigrąžinti! Nori gauti tai vietoje operos, vietoje savo gražuolės anglės iš Ispanijos aikštės, nori atsisakyti savojo balso, pavertusio tave dievu tarp žmonių, neprilygstamu bei vieninteliu, tik tam, kad sugrįžtum čionai ir taptum vienu iš tūkstančio godžių aristokratų, besipešančių už tas pačias brangias bei beviltiškai nuobodžias valstybines pareigybes šioje Respublikoje, kad tik pasiliktų tarp šių sienų, supančių tą pačią aikštę, kurioje tu šiandien sušokai savo klastingą šokį!

Vėl tylus juokas. Jis, kaip ir žodžiai, paklusdavo savam impulsui, prasiverždavo, kada norėdavo, negalėjai jo sulaikyti.

— Pasiimk tą prakeiktą dvokiantį namą! Pasiimk prakeiktą prasmirdusią vyriausybę! Pasiimk visa tai ir...

Jis netikėtai nutilo.

Karlas žvelgė priešais save, ir akimirksnį jam pasidingojo, kad smegenys tapo absoliučiai tuščios, energijos sprogimas, uždegęs jas, dabar išblėso, palikdamas jį silpną bei išsekusį.

Smegenys mėgino į kažką įsitverti, bet jis nė pats nesuvokė, į ką.

Nepaisant to, čia slypėjo esminė gija. Ir jeigu tik jis į ją įsikabintų, o įsikibęs patrauktų į savo haliucinacijų bei kliedesių labirintą, neabejotinai atsidurtų aikštėje lyjant lietui, tuo momentu, kai virš galvos skrajojo žuvėdros, o vėjas plaikstė vėliavas. Jis prisiminė tą šviesų liūdesį, tokį išbaigtą ir visa apimantį, o dabar tokį tolimą, ir tą momentą, kai apgaubė ramybė, viltis bei gilus dėkingumas už tai, kad bent akimirkai viskas įgavo prasmę. Jei tik Tonijus būtų miręs, jei tik Tonijus pagaliau būtų palaidotas, jeigu tik... tuomet jis galėtų kvėpuoti.

Karlas žvelgė į sūnų. Rodės, jau ištisą amžinybę juodu praleido drauge šiame kambaryje.

Šnypštė vaškiniai žvakigaliai, ugnies beveik nebeliko, bet kambaryje tebebuvo šilta, o galva... Galva plyšte plyšo!

Bet kažkas buvo ne taip.

Kažkas buvo visiškai ne taip. Ir tasai „ne taip“ egzistavo jo galvoje. Kažkas buvo ne taip, nes jo žodžiai nebuvo melas ar tiesiog gudrybė, tauškalai, padedantys laimėti laiko, kad suspėtų ateiti jo žmonės. Iš jo veržėsi visai kas kita, ir šis prisipažinimas pasižymėjo tiesos švytėjimu bei jėga, bet negalėjo būti tiesa — ne jo kalbos, o pats jo gyvenimas.

Tonijaus veidas dabar atrodė kitoks. Jis tarsi akimoju suaugo, veide atsispindėjo gilūs ir sudėtingi jausmai. Tarsi šios gundytojos, šios kerėtojos viduje ūmai būtų atgijusi siela.

Bet Karlui visai nerūpėjo, ką dabar išgyveno Tonijus.

Jis stebeilijo į chaosą, viešpataujantį jo paties galvoje. Siaubas buvo šalia, visai arti, tasai siaubas, kurį pajuto aikštėje, kurį pats pasikvietė, siaubas, susisukęs jam ant liežuvio it nebylus riksmas!

Jis iš paskutiniųjų stengėsi kažką paaiškinti, kažką, kas niekada, niekada nebuvo suprantama.

Argi jis apskritai norėjo ką nors žudyti, kastruoti? Argi jis apskritai norėjo kovoti? Jis tiesiog buvo priverstas...

Tylėjimas jį slėgė. Klaikiai kamavo ramybės būsena! O paskui, tarsi tylėjimui nebetekus galios jį sulaikyti, Tonijus pakilo iš savo vietos.

Karlas neatplėšė akių nuo ilgų jo rankų, pakėlusių juodus drabužius — korsetą bei sijonus, perlais nusagstytą baltą peruką.

Ir pasibaisėjęs pamatė, jog Tonijus užmetė visa tai ant rusenančių žarijų krūvelės, ir pajuodusias plyteles, kuriomis buvo išklotas židinys, nušvietė užsiplieskusi liepsna. Kiaurymę peruko viduje užpildė dūmai.

Perlai sutvisko prieš šviesą, o paskui perukas, akimoju apimtas mažų liepsnos liežuvėlių, pradėjo raukšlėtis, traškėdamas trauktis, tarsi iš abiejų pusių sugnybta burna. Po juo skaisčiai liepsnojo juoda tafta.

— Kodėl tu visa tai degini? — išgirdo Karlas savo paties balsą. Ir vėl apsilaižė lūpas. Gertuvė ištuštėjo, taurė irgi...

Niekad anksčiau jis nejautė nieko panašaus. Suprato privaląs kažką pasakyti, suprato turįs pradėti kalbėti, surasti būdą atitolinti pabaigą, kad vyrukai spėtų jį surasti... Bet negalėjo atsikratyti siaubo.

— Mane privertė, — sušnibždėjo taip tyliai, kad tik pats galėjo save išgirsti. — Mane verste privertė! Aš už viską sumokėjau milžinišką kainą! Bet ar vertėjo? Ar buvo verta? — jis papurtė galvą, jo žodžiai nebuvo skirti Tonijui. Jis kalbėjo sau pačiam.

Bet Tonijus išgirdo.

Rankoje jis laikė žarsteklį, kurio įkaitęs galas švytėjo tamsoje. Lėta, katiniška eisena Tonijus prisiartino prie Karlo, laikydamas rankoje žarsteklį.

— Bet jūs užmiršote dar vieną dalyką, tėve, — prabilo vaikinas ramiu, šaltu balsu, lyg šnekučiuotųsi su bičiuliu. — Jūs man papasakojote apie žmoną, kuri jus nuvylė, vyriausybę, išsunkiančią iš jūsų visus syvus ir jus žlugdančią, apie varžovus, kurie jus persekioja, apie mano tetą, nuolatos jus kaltinančią, papasakojote apie daugelį dalykų, kurie jus kamuoja ir paverčia jūsų egzistenciją kančia. Bet iki šiol jūs man ničnieko nepasakojote apie savo sūnus!

— Savo sūnus... — Karlas prisimerkė.

— Jūsų sūnus, — sušnibždėjo Tonijus. — Apie jaunuosius Treskius, mano brolius. Kuo jie nusikalto, tėve? Juk jie dar kūdikiai! Kaipgi jie jus kankina, kokią neteisybę patiriate iš jų? Gal jų verksmas pažadina jus naktimis? Gal jie vagia iš jūsų užsitarnautą poilsio laiką?

Karlas kažką nerišliai burbtelėjo.

— Nagi, tėve! — tyliai pro dantis iškošė Tonijus. — Juk tikriausiai, jei visa kita — tik pareigos ir sunkus, nuobodus darbas, tikriausiai jie to verti, tėve, jei prieš ketverius metus jūs taip šiurkščiai suardėte mano gyvenimo tėkmę!

Karlas žvelgė priešais save. Dvejodamas papurtė galvą, paskui pasitempė, kilstelėjo pečius, prispaudė pėdas prie grindų.

— Mano sūnūs... — pratarė, — mano sūnūs... Ogi mano sūnūs užaugs, suras tave ir užmuš už tai! — suriko jis.

— Ne, tėve, — Tonijus nusisukęs nerūpestingai nusviedė į ugnį žarsteklį. — Jūsų sūnūs niekada nesužinos, kas jums nutiko, — sukuždėjo jis. — Jeigu jūs čia numirsite.

— Šlykštus melas! Jie užaugs geisdami tavo mirties, jie gyvens laukdami dienos, kai...

— Ne, tėve. Juos išauklės Lizaniai, ir jie niekada beveik nieko nesužinos nei apie kurį nors iš mūsų, nei apie seną mudviejų vaidą.

— Melas, melas, mano žmonės niekada nepaliks...

— Jūsų žmonės pabėgs iš šio miesto kaip žiurkės, vos išgirdę, jog nesugebėjo jūsų apsaugoti.

— Valstybės inkvizitoriai tave suras ir...

— Jeigu jie žinotų mane čia esant, būtų seniai areštavę, — ramiai atsakė Tonijus. — O daugybė žmonių matė, kaip jūs išplaukėte iš aikštės kekšės draugijoje.

Karlas mėgino sudeginti jį žvilgsniu, neįstengdamas pratarti nė žodžio.

— Taigi niekas nesužinos, kas jums nutiko, tėve, — atsiduso Tonijus, — jeigu jūs čia mirsite.

Vaikinas nusisukęs perėjo per kambarį — jam teprireikė keleto žingsnių — ir atidarė lakuotą ginklų spintą.

Tarsi suakmenėjęs Karlas stebėjo, kaip lengvai, grakščiais judesiais Tonijus ištraukė iš spintos padėvėtą surdutą bei apsivilko, paskui prisisegė prie šono špagą ir užsimetęs ant pečių apsiaustą susirišo po kaklu. Gilios juodos vilnos klostės krito ant grindų.

Ilgi pirštai užmetė ant galvos gobtuvą, tamsiame trikampyje subolavo Tonijaus veidas.

Karlas šoktelėjo į priekį. Jį krėtė traukuliai. Sukandęs dantis jis visu svoriu pamėgino nustumti kėdę atgal. Bet kėdė nejudėjo.

Figūra artinosi. Juodas apsiaustas plaikstėsi tuo pačiu ritmu kaip sijonas tuomet aikštėje. Tonijus dirstelėjo į vakarienės likučius ir ištraukė iš paukštienos peilį ilgu kauliniu kotu.

Įniršio ašarų sklidinos Karlo akys nemirksėjo. Ne, dar ne viskas baigta. Ne, dar ne pabaiga. Jei bent minutei pagalvotų, kad čia galas, imtų rėkti kaip beprotis, nes viskas negalėjo šitaip pasibaigti, negalėjo pasibaigti štai šitaip neteisingai, taip pat neteisingai! Jo sąmonėje tvinkčiojo tik neapykanta Tonijui, neapykanta ir baisus apgailestavimas, kad kadaise jo nenužudė.

— Žinai, ką aš visuomet maniau padarysiąs tuo momentu, — sukuždėjo Tonijus, — kai jis ateis?

Jis laikė peilį priešais Karlą. Ašmenys blizgėjo nuo paukštienos riebalų ir šviesos žaismo.

Karlas prisispaudė prie kėdės atlošo.

— Aš visuomet galvojau atimsiąs iš tavęs akis, — sušvokštė Tonijus, atsargiai pakeldamas peilį, — kad tu, kuris mylėjai taip, kaip aš niekada negalėsiu mylėti, ir kuris pradėjai sūnus, kurių aš niekada negalėsiu pradėti, taptum taip pat atkirstas nuo gyvenimo, kaip buvau atkirstas aš, bet kartu liktum gyvas, kaip ir aš!

Ašaros, prasiveržusios Karlui iš akių, nusirito skruostais. Jis krutino lūpas ir tylėdamas žvelgė į Tonijų. O paskui sutelkęs visą turimą valią, spjovė jam į veidą.

Tonijaus akys išsiplėtė.

Beveik automatiškai jis kilstelėjo apsiausto kraštą ir nusišluostė seiles.

— Labai narsus poelgis, ar ne, tėve? — sukuždėjo. — Narsos tu turi? Tiesa? Prieš daugelį metų tu pasakei, jog šia narsa pasižymiu ir aš. Prisimeni? Bet argi narsa, tėve, skatina tave priešintis man dabar, kai mano valioje tavo gyvybė ir mirtis? Argi čia narsa, kai atsisakai paklusti, nesutinki nusilenkti net vardan sūnų, net vardan Venecijos, net vardan paties gyvenimo?

O gal čia kur kas grubesnis dalykas, kur kas primityvesnis? Ar tik ne išdidumas ir savimeilė pavertė tave tiesiog nežabotos savo valios vergu, taigi kiekvienas prieštaravimas jai žaibiškai sužadina tavo širdyje mirtiną priešiškumą, nepriklausomai nuo to, kas pastatyta ant kortos?

Priėjęs arčiau, jis prakalbo dar aistringiau:

— Argi ne išdidumas, savimeilė bei nežabota savivalė privertė tave išsigabenti mano motiną iš ją priglobusio vienuolyno, sugriauti jos gyvenimą ir išvaryti iš proto, kai jai tuomet galėjo pasitaikyti dešimtis puikiausių partijų, ji dešimt kartų galėjo ištekėti ir gyventi sveika bei laiminga? Ji buvo „Pietos“ numylėtinė, jos dainavimas tapo legenda. Bet tu įsigeidei ją turėti, nepaisant to, ar ji taps tavo žmona, ar ne!

Argi ne savimeilė, išdidumas bei savivalė paskatino tave pasipriešinti savo tėvui grasinant nutraukti giminę, kuri tęsėsi tūkstantį metų prieš tavo gimimą!

O ką tu padarei, kai sugrįžęs namo pamatei, jog bausmė už visus tuos nusikaltimus dar nepanaikinta? Apimtas išdidumo, savimeilės ir savivalės tu pamėginai susigrąžinti tai, kai laikei savo nuosavybe, net jei tai reiškė prievartą, išdavystę bei melą! „Nusileisk man!“ — kalbėjai tu, o kai aš negalėjau tau nusileisti, įsakei mane iškastruoti, išvaryti iš tėvynės ir išskirti su visais bei viskuo, ką pažinau ir mylėjau. Tu supratai, kad aš verčiau niekada negrįšiu į Veneciją, bet neapkaltinsiu tavęs, nes mane mažiau baugina sava negarbė negu mūsų giminės išnykimo grėsmė. O dabar tu man sakai, jog visa tai, dėl ko tu mane pažeminai bei suluošinai, tėra tik persekiojimas, nepakeliamos pareigos ir vieni nemalonumai!

Dieve mano, tu nusmukdei bei bemaž sunaikinai mūsų namus, tu pražudei ir išvarei iš proto žmoną, iškastravai savo sūnų bei sugriovei jam gyvenimą, o dabar drįsti skųstis dėl kaltinimų bei įtarinėjimų ir pareiški buvęs priverstas meluoti!

Gailestingasis Dieve, kas gi tu toks iš tiesų, jei tavo savivalė, tavoji savimeilė bei išdidumas reikalauja tokios kainos!

— Aš tavęs nekenčiu! — suriko Karlas. — Aš tave prakeikiu! Gailiuosi, kad tavęs nenužudžiau! Jei tik galėčiau, nudėčiau tave dabar!

— O, tikrai tikiu, — atsiliepė Tonijus silpnu, virpančiu balsu. — Bet tu ir vėl man pasakytum, jei tau pasitaikytų tokia proga, jog šiuo atveju, kaip ir visais kitais, tu neturėjai pasirinkimo!

— Taip, taip ir dar kartą taip! — subliuvo Karlas.

Tonijus nutilo. Jis vis dar virpėjo, veikiamas savųjų žodžių jėgos ir dabar, rodos, mėgino nusiraminti, tyla atvėsinti užvirusį pyktį. Jo akys žvelgė į Karlą be jokių emocijų. Tiksliau, visas veidas vėl nušvito nekaltumu.

— O dabar tu nepalikai man pasirinkimo, ar ne? — paklausė jis. — Tu padarytum viską, kad aš būčiau priverstas tave užmušti, čia, dabar, nors visi instinktyvūs jausmai manyje mėgina tave išgelbėti, nepaisant tavo paties noro.

Karlo veidas, sustingdytas įniršio, vos pastebimai virptelėjo.

— Aš nenoriu tavęs žudyti! — sušnibždėjo Tonijus. — Nepaisant visos tavo neapykantos, negailestingumo bei begalinio pykčio, aš nenoriu tavęs žudyti. Ne iš gailesčio tau, nelaimingam žmogui, o dėl priežasčių, kurių tu niekada negerbei ir niekada, niekada nesupratai.

Jis patylėjo laukdamas, kol atgaus kvapą. Jo veide atsispindėjo židinio ugnis.

— Aš turiu omenyje, kad tu — Andrea sūnus, — paaiškino lėtai, bemaž nuvargusiu balsu. — Kad tu — jo kūnas ir kraujas, tu — mano kūnas ir kraujas. Tu — Treskis, mano senelio namų šeimininkas. Tu globoji mažamečius mano brolius, kurių aš nenoriu palikti visiškais našlaičiais. Ir tu, nepaisant karčių tavo skundų, Venecijos vyriausybėje atstovauji mūsų šeimai!

Vardan viso šito aš palikčiau tave gyvą. Dėl to aš atvažiavau čionai vildamasis, kad įstengsiu išsaugoti tavo gyvybę, o dar ir dėl liūdnos tiesos, kad tu — mano tėvas, ir aš nenoriu susitepti rankų tavo krauju!

Tonijus vėl nutilo. Peilį tebelaikė rankose, o apsiblaususios akys žvelgė į tolį. Rodos, jį užgriuvo nepakeliamas nuovargis, jo nuotaika ryškiai pasikeitė.

Įžvalgusis Karlas pasikeitimą pastebėjo, nors jo veidas išliko pašaipus, bylojantis, jog jis netiki Tonijaus nuoširdumu.

— O dar galbūt pagaliau todėl, — sukuždėjo Tonijus, — kad aš nenoriu leistis tavo priverčiamas taip padaryti. Nenoriu stoti priešais Viešpatį kaip tėvažudis ir inkšti, kaip inkšti tu: „Aš neturėjau pasirinkimo!“ Bet ar tu gali suprasti? Ar gali suprasti išmintį, pranokstančią tavo savivalės bei išdidumo ribas? Ir sutikti, jog nėra kito būdo išnarplioti šį keršto, neteisybės bei kraujo mazgą?

Palenkęs galvą į šalį, Karlas žiūrėjo į Tonijų viena primerkta akimi. Neapykanta sūnui pulsavo viduje širdies plakimo ritmu.

— Aš pavargau tavęs nekęsti, — tyliai kalbėjo Tonijus. — Pavargau tavęs bijoti. Man dabar atrodo, kad tu man — niekas, atgrasi audra, paklaidinusi neapsaugotą mano laivelį. To, ką praradau, neįmanoma sugrąžinti. Bet aš nebenoriu vaidytis su tavimi. Nebenoriu neapykantos, nebenoriu pykčio.

Pasakyk man, tėve, nors tu nieko manęs neprašei, ar tu gali patikėti tuo, kad man iš tavęs nereikia nieko daugiau, tik tavojo pažado? Tu prižadi nuo šiol nemėginsiąs manęs nužudyti, o aš tuomet palieku tave čia

gyvą bei sveiką. Aš išvyksiu iš Venecijos taip pat, kaip atvykau, ir niekada nemėginsiu pakenkti nei tau, nei tiems, kuriuos myli. Jeigu tu netiki tuo dabar, patikėsi, kai paliksiu tave. Bet dėl to, tėve, dabar tu turi nusileisti. Privalai duoti man žodį. Štai dėl ko aš čionai atvažiavau. Štai kodėl iki šiol tavęs nenužudžiau. Aš noriu, kad tarp mūsų viskas būtų baigta! Noriu, jog tu sugrįžtum į mūsų namus, pas mano broliukus. Noriu, kad tu duotum žodį!

Karlas lėtai suraukė antakius. Žemu, gomuriniu balsu sumurmėjo:

— Tu tyčiojiesi iš manęs...

Tonijaus veidas mėšlungiškai persikreipė, bet jau po sekundės išsilygino. Jis nuleido akis.

— Tėve, dėl Dievo meilės! — sukuždėjo jis. — Dėl paties gyvenimo!

Karlas įdėmiai žiūrėjo į sūnų. Jo regėjimas tapo skvarbus, skausmingai skvarbus, nors visas kambarys jau skendėjo tamsoje. Jis jautė tokią neapykantą šalia dunksančiai tamsiai figūrai, jog kitos mintys vargiai tegalėjo prasmukti jo sąmonėn.

Jis pamatė, jog peilis Tonijaus rankoje sujudėjo. Tonijus grakščiai jį apsuko ir laikė kotu į Karlą. Panorėjęs šis galėjo ginklą sugriebti.

— Tėve, tavo pažadas! Tavo gyvenimas už mano gyvenimą, dabar ir visiems laikams. Pasakyk tai! — pratarė Tonijus. — Pasakyk taip, kad aš tavimi patikėčiau.

Karlas lėtai lėtai linktelėjo.

— Pasakyk tėve! — pakartojo Tonijus.

— Aš pažadu... kad niekada daugiau... nemėginsiu tavęs nužudyti... — sumurmėjo jis.

Ir apstulbęs pamatė, kaip Tonijus ištiesė peilį.

— Paimk, perpjauk diržą. Ir mes būsime laisvi vienas nuo kito visiems laikams.

Karlas paėmė peilį, akimirksniu prikišo prie diržo bei perpjovė iš vidinės pusės prie kairiojo dilbio. Oda garsiai pokštelėjusi nutrūko, jo krūtinė ir rankos tapo laisvos. Atsargiai, laikydamas rankoje peilį, jis atsistojo.

Tonijus paėjo kelis žingsnius atgal, bet judėjo sulėtintai. Ilgas juodas apsiaustas plaikstėsi aplink jį, ugnis auksu atsispindėjo apsiausto pakraščiuose ir žybčiojo tamsiose Tonijaus akyse.

Karlo akys lėtai išsiplėtė. Jei tik jis galėtų pamatyti, kas slypi po juodomis vilnos klostėmis, visiškai paslėpusiomis Tonijaus figūrą! Jei tik galėtų geriau įžiūrėti jo veido išraišką! Tačiau sugebėjimas racionaliai mąstyti dabar tapo pajungtas neapykantai, visą vakarą maitintai įtūžio protrūkiais, kilusiais dėl to, kad ne kas kitas, o Tonijus laikė jį čia, Tonijus, kurio nekentė ir kurį seniai turėjo nužudyti, o svarbiausia, Tonijus kastratas, pavertęs jį visišku kvailiu.

Ir tuomet paskutinį sykį jo akys lėtai bei iškalbingai nužvelgė priešais stovinčią figūrą, lūpos išsitempė ir nusišypsojo didžiausios paniekos kupina šypsena.

Tą pačią akimirką jis puolė į priekį atkišęs peilį.

Bet aukšta tamsi figūra išsisuko lyg vaiduoklis tokiu neįtikėtinai staigiu judesiu, kad Karlas vos jį pastebėjo. Ir tuojau pat pasisukęs išgirdo žvangant Tonijaus špagą. Siauras šviesos spindulys pervėrė juodu skiriančią erdvę, o aštrus skausmas — Karlo krūtinę.

Peilis skimbtelėdamas nukrito ant grindų.

Karlas pirštais įsikibo į špagos ašmenis, jį pervėrusius ugnimi, o kai pamėgino kažką pasakyti, burnon plūstelėjo šiltas skystis, kuris tuojau pat nusruveno per smakrą.

Ne, viskas dar nebaigta, nebaigta! Bet jo balsas nuskendo klaikiame gargaliavime.

Kai pasijuto krentąs, kai aplinkui susitvenkė tamsa, o sąmonę užpildė absoliutus siaubas, jis pamatė, jog mirguliavimas Tonijaus akyse virptelėjo ir išsiliejo, o veidas persikreipė iš skausmo, bet paskui vėl išsilygino bei nušvito įprasta nekaltybės šviesa. 2

Dvi valandas Tonijus praleido kambaryje šalia tėvo.

Nužudytojo kūnas atšalo, visos ugnys užgeso. Žvakės ištirpo, o žarijos židinyje virto pelenais. Tonijus norėjo užkloti Karlą juodu jo tabarro. Norėjo priglausti jo rankas prie kūno. Bet nieko nepadarė. O kai visiškai sutemo, atsistojo bei išėjo iš namo.

Jeigu kas nors ir matė jį pasirodant pro šonines duris, jis pats to nepastebėjo. Niekas jo nepersekiojo, kai ėjo taip gerai pažįstamomis gatvelėmis. Nė vienas šešėlis neslinko iš paskos, kai traukė per plačią tuščią aikštę.

Kai prisiartino prie šventojo Morkaus bazilikos durų ir pamatė šias esant užrakintas, sutrikęs sustojo kaip žmogus, nesugebantis iškart suvokti, jog niekaip negali įeiti ten, kur nori.

Galų gale atsišliejo į portiko koloną ir pažvelgė į juodą dangų viršum miglotų varpinės kontūrų.

Valstybės kanceliarijos languose degė tik keli žiburiai. Bet kai kurių aikštės kavinių durys, nepaisant lietaus, tebebuvo atviros. Per aikštę prieš vėją skubantys žmonės nekreipė į jį jokio dėmesio.

Netrukus Tonijaus veidas ir rankos visai sustingo nuo šalčio. Bet jis vis tiek nejudėjo iš vietos. Įkypos lietaus čiurkšlės permerkė drabužius.

Naktis tęsėsi. Laikrodis mušė vieną valandą po kitos. Kavinėse užgeso šviesos, ir net elgetos pasitraukė iš arkadų. Miestas aplinkui užmigo.

Iš civilizacijos ženklų teliko tik laiką mušantis laikrodis bokšte bei nelygi keleto fakelų šviesa tolumoje.

Tonijui atrodė, kad skausmas ir šaltis, kuriuos jautė, susilieja į vieną visumą. Jis negalėjo patikėti savo poelgio teisingumu bei jautė poreikį įsivaizduoti tuos, kuriuos mylėjo, pajusti jų buvimą. Nepakako it maldą kartoti jų vardus. Jis vaizdavosi esąs kažkokioje ramioje, saugioje vietoje su kardinolu Kalvinu ir mėginąs jam paaiškinti, kas įvyko.

Bet visa tai tebuvo svajonės.

Jis stovėjo vienas, ir jis nužudė savo tėvą.

Ir jeigu jam lemta dabar išeiti, jam teks nešti šią naštą visą likusį gyvenimą. Jis niekada niekam nepapasakos, kas nutiko. Jis niekada nieko neprašys atleisti nuodėmes ar dovanoti.

Galų gale, kai beveik išaušo, Tonijus smarkiau užsitraukė apsiausto gobtuvą, kad paslėptų veidą, ir patraukė į aikštę.

Iš ten pažvelgė į didingus pastatus, kuriuos kadaise laikė pasaulio riba, o paskui apsisukęs visiems laikams išvyko iš Venecijos. 3

Keletą dienų Tonijus keliavo į pietus, Florencijos pusėn. Žiema dar nesibaigė, ir laukus naktimis nubalindavo šalna. Svetimų žmonių draugija pašto karietose jam buvo nepakeliama, taigi jis verčiau kiekvienoje stotyje pasiimdavo pabalnotą žirgą. Kartais tiesiog eidavo kelio pakraščiu vesdamasis arklį už apynasrio, dėl to retsykiais likdavo be nakvynės.

Į Boloniją įžengė pėsčiomis: purvu aptaškytu apsiaustu, suplyšusiais batais; jei ne špaga, galėjai palaikyti jį valkata.

Gatvėse jį erzino triukšmas ir šurmulys. Tonijus taip mažai valgė, jog galvoje viešpatavo spengianti tuštuma; jis visiškai nepasikliovė savo juslėmis.

Vėl atsidūręs už miesto, suprato daugiau nebegalįs eiti. Pasibeldęs į artimiausio vienuolyno duris, įteikė pusę turimų pinigų vienuolyno viršininkui.

Jis lengviau atsikvėpė, kai vienuolis nuvedė jį į lovą, paskui atnešė duonos bei vyno, o drabužius ir batus nunešė išvalyti bei pataisyti. Už lango matėsi mažas saulės užlietas sodelis. Prieš užmerkdamas akis Tonijus paklausė, kelinta šiandien diena ir kiek liko iki Velykų sekmadienio.

Neabejojo tik dėl vieno dalyko: Velykų sekmadienį būtinai turi būti kartu su Gvidu bei Kristina.

Slinko dienos, iš jų susidarė savaitės.

Tonijus gulėjo lovoje ir žvelgė į sodą, kuris jam priminė kitus laikus, kai buvo patenkintas gyvenimu, saulė glostė plytelėmis išklotus takelius bei žybčiojo fontano čiurkšlėse, arkados nišos skendėjo šešėlyje. Bet kada tai buvo ir kur, jis negalėjo tiksliai prisiminti. Galvoje viešpatavo tuštuma.

Jis apgailestavo, kad dabar Gavėnia ir negali pasiklausyti vienuolių giesmių.

O kai ateidavo naktis ir likdavo celėje vienas, apimdavo neįtikėtinos nevilties jausmas, ir jis paniškai bijojo, kad dabar kasmet šis jausmas stiprės bei darysis skausmingesnis. Tonijus įsivaizdavo motiną, miegančią savo lovoje girtu miegu, ir negalėjo atsikratyti minties, kad ji nusinešė į kapus kažin kokią išminties kupiną paslaptį.

Viduje nevyko jokių pokyčių. O gal taip tik atrodė. Bet pamažu jis pradėjo daugiau valgyti. Paskui ėmė vis anksčiau keltis ir eidavo su vienuoliais į rytines mišias. Be to, vis dažniau susizgribdavo galvojąs apie Gvidą bei Kristiną.

Ar sėkmingai pavyko jų kelionė iš Romos? Ar Paolas dėl jo jaudinosi? Tonijus vylėsi, kad Marčelas, dainininkas iš Sicilijos, irgi išvažiavo drauge, ir, žinoma, jie negalėjo išvykti be senjoros Bjankos.

Kartais ne tiek galvodavo apie juos, kiek įsivaizduodavo. Matė juos pietaujančius drauge, besišnekučiuojančius tarpusavyje. Nerimavo, kad tiksliai nežino, kur jie dabar. Gal išsinuomojo vilą ant kalvų? Vilą su terasa, kurioje galėtų sėdėti vakarais? O gal jie pačioje miesto širdyje, kokioje nors triukšmingoje gatvėje šalia teatro ir Mediči rūmų?

Pagaliau vieną rytą, be išankstinio apsisprendimo bei plano, jis apsirengė, apsiavė batus, prisisegė špagą, užsimetė ant rankos apsiaustą ir patraukė pas vienuolyno vyriausiąjį pranešti, jog iškeliauja.

Vienuoliai sode genėjo palmių šakas bei krovė į medinį vežimą. Jis žinojo, kad šiandien penktadienis prieš Didžiąją savaitę, Švenčiausios Mergelės Marijos Septynių skausmų diena. Iki operos premjeros liko dvylika dienų.

Kol pasiekė pašto stotį, Tonijus žvėriškai išalko. Sočiai pavalgęs ėmė nepaprastai susidomėjęs stebėti atvykstančius ir išvykstančius keleivius. Paskui išsinuomojo geriausią arklį, kokį tik išgalėjo, bei nušuoliavo Florencijos pusėn.

O atjojęs į mažą Fiesole miestelį pamatė pirmąją operos afišą.

Buvo ankstyvas rytas, prieš pat aušrą. Moterys ir darbininkai kaip tik traukė iš pačių pirmųjų Verbų sekmadienio mišių nešini pašventintomis palmių šakelėmis. Pro atviras bažnyčios duris ant akmeninių laiptelių krito šilta geltona šviesa.

Tonijus vedėsi žirgą už apynasrio per aikštę ir staiga pamatė ant lietaus bei vėjų išblukintos sienos didžiosiomis raidėmis parašytą savo vardą: SENJORAS TONIJUS TRESKIS.

Iš pradžių pamanė regįs haliucinaciją. Bet paskui apėmė nevaldomas susijaudinimas. Ir, nors toks elgesys pačiam atrodė be galo kvailas, privedė arklį prie sienos bei įsistebeilijo į sulamdytą afišą.

Ryškiai apvedžiota raudona ir auksine spalvomis afiša skelbė, jog per Velykas Della Pergola gatvėje įvyks operos „Kserksas“ premjera. Afišoje puikavosi netgi Gvido vardas, įrašytas smulkesnėmis — kuklesnėmis — raidelėmis. Dar ten buvo gan dailus Tonijaus portretas ovaliuose rėmeliuose ir įmantrios eilės, liaupsinančios jo balsą.

Tonijus vedžiojo arklį pirmyn bei atgal, ranka ramstydamas sieną. Vėl ir vėl skaitė plakatą.

O paskui paklausė pirmo pasitaikiusio praeivio, ar dar toli miestas.

— Užkopkite ant kalvos ir pamatysite, — nuskambėjo atsakymas.

Tamsiai mėlyname danguje dar mirguliavo smulkios žvaigždelės, kai jis pasiekė kalvos viršūnę, ir apačioje prieš akis nusidriekė didžiulis miestas — Florencija. Matė rūke skendinčias varpines, šimtus ribuliuojančių žiburių bei Arno upės juostą, kurioje kol kas nevyko joks judėjimas. Miestas jam atrodė toks pat gražus kaip miegantis Betliejus kalėdiniuose paveikslėliuose.

Žvelgdamas į tolimus bokštus, Tonijus pagalvojo niekad gyvenime dar nepatyręs tokios akimirkos.

Gal nebent premjeros vakarą stovėdamas Romos teatro užkulisiuose išgyveno panašų vis stiprėjantį jaudinantį laukimą. O galbūt tą patį jautė prieš daugelį metų, Venecijoje, kai dalyvavo Senza šventėje ant vandens.

Bet jis nepasinėrė į šiuos prisiminimus.

Saulei dar nespėjus patekėti, jis jau susitiks su Gvidu bei Kristina. Ir pirmą kartą jie iš tiesų bus drauge.

Išnašos

Scarlatti Alessandro (1660, Palermas - 1725, Neapolis) - italų kompozitorius, dirigentas ir pedagogas, rūmų orkestrų bei bažnytinių kapelų Romoje, Neapolyje ir kituose Italijos miestuose vadovas. Žymiausias italų operos mokyklos atstovas, apie 125 operų, kantatų, mišių, simfonijų bei kitų kūrinių autorius.

Vivaldi Antonio (1678, Venecija - 1741, Viena) - italų kompozitorius, smuikininkas, dirigentas. Pirmuoju jo mokytoju buvo tėvas - šv. Morkaus bazilikos smuikininkas. Vivaldis dėstė ir vadovavo garsiosios Venecijos moterų konservatorijos „Pieta“ orkestrui. Vėliau koncertavo Italijoje bei Europoje. Muzikos istorijoje labiausiai žinomas kaip koncerto smuikui kūrėjas (parašė 220 koncertų smuikui su orkestru), be to, sukūrė dar ir 27 operas, pelniusias jam šlovę daugelyje Italijos miestų.

Itališkas žodis „conservatorio“ kilęs iš veiksmažodžio „conservare“ - saugoti. XVI amžiuje atsidariusios pirmosios konservatorijos buvo našlaičių prieglaudos, kur vaikus mokydavo įvairių amatų. Pamažu konservatorijose pradėta ruošti giedotojus gausybei Italijos bažnyčių, o muzika užėmė pagrindinę vietą mokymo programoje. XVIII amžiuje žodis „konservatorija“ jau reiškė muzikos mokymo įstaigą.

Reprezentaciniai Italijos didikų rūmai, pasižymintys didingu fasadu bei vidiniu kiemu, juosiamu arkinių galerijų.

Klavesinas (it. — clavicembalo, angl. — harpsichord) — klavišinis instrumentas, fortepijono (rojalio) pirmtakas. Garsas klavesinu buvo išgaunamas ne smūgiu, o grybštelėjimu: klavišas išjudindavo liežuvėlius, kurie užkabindavo stygą. Skirtingo ilgio klavesino stygos nulemdavo būdingą trikampę korpuso formą, kurią vėliau paveldėjo rojalis. Klavesinu grodavo ansambliuose ir orkestruose, be to, prie klavesino sėdėdavo dirigentas. Kaire ranka jis grodavo akordus, o dešine vadovaudavo orkestrui.

T. y. pagrindinio vyriško vaidmens atlikėjas. Primo uomo (it.) tiesioginis vertimas - pirmasis vyras. Plg. Primadona - prima dona (pirmoji moteris) - pagrindinės moteriškos partijos atlikėja.

Felze (it.) - nedidelė kajutė gondoloje.

Serenissima - šviesiausioji (it.) - neoficialus Venecijos Respublikos pavadinimas.

Peota - venecijietišką valtis (it.).

Sagra - atlaidai.

Maždaug 178 cm.

Marceria - prekybos gatvė Venecijoje.

Viršutinis platus žieminis XV-XVI a. vyriškas italų drabužis, panašus į trumpą apsiaustą trumpomis puspelerinėmis vietoje rankovių.

A. Vivaldžio opera.

Bauta - kaukė, dengianti visą veidą, bet leidžianti gerti bei valgyti jos nenusiimant; nešiota kartu su figūrą dengiančiu ilgu juodu apsiaustu bei gobtuvu.

Bravas (it. bravo) - samdomas žudikas, galvažudys. Čia vartojamas ir asmens sargybinio reikšme.

„San-Moise“ - prabangus viešbutis, įsikūręs Venecijos stiliaus XVII amžiaus rūmuose, šalia šv. Morkaus aikštės. Penktadieniais visas viešbučio personalas apsirengia komedijos del arte kostiumais, ir viešbutis virsta improvizuotu teatru.

Porpora Nicola (1686-1768), italų kompozitorius, pedagogas, pagrindinis XVIII amžiaus Neapolio mokyklos atstovas.

Bravuriška arija (it.).

Lazzaroni (it.) - dgs. iš lazzarone - plevėsa, dykaduonis.

Citata iš V. Šekspyro pjesės „Audra“. (Vertė T. Venclova.)

Kirtis (lot.). Čia: mokymasis atskirti, pabrėžti garsą arba akordą dinaminio sustiprinimo būdu arba padidinant trukmę, keičiant harmoniją, tembrą, melodinio judėjimo kryptį.

Inghilterra - Anglija (it.).

Pasticcio (it.) - pastišas, opera, sudaryta iš kitų operų fragmentų.

San Pietro in Vincoli bazilika Romoje (pastatyta 432-440 m.), kur relikvijoriuje po pagrindiniu altoriumi saugomos grandinės, kuriomis buvo sukaustytas Jeruzalėje kalintas šv. Petras.

Moccoli – dgs. Iš moccolo - maža žvakė, žvakigalis (it.).

Mirtis senjorinai! (it.).

Mirtis senjorui! (it.).

Cechinas (it. zecchino) - senovinė Venecijos auksinė moneta.

Content

Райс Энн Kastratai