Райс Энн

Mumija, arba Ramzis Prakeiktasis

Iš anglų kalbos vertė

Vlada Baubonienė

Turinys

PIRMA DALIS

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

ANTRA DALIS

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

PIRMA DALIS

1 skyrius

Akimirką jį apakino fotokamerų blyksniai. Kaip gaila, kad negalima išvaikyti reporterių.

Mėnesių mėnesiais jie trinasi aplinkui — nuo to laiko, kai tarp šių niūrių kalvų, esančių į pietus nuo Kairo, buvo aptikti pirmieji archeologiniai radiniai. Tarsi šie žurnaliūgos suprastų, kas čia vyksta, ar ką nors išmanytų. Tarsi žinotų, jog po daugelio metų triūso Lourensas Stratfordas pagaliau priartėjo prie pagrindinio viso savo gyvenimo atradimo.

Ir štai jie čia — su savo aparatais, įkyriais blyksniais. Vos neišvertė mokslininko iš kojų, kai šis kalno masyve iškaltu takeliu skynėsi kelią prie pusiau atkastų marmurinių durų, ant kurių matėsi kažkokie rašmenys.

Lourensui pasirodė, jog tamsa staiga sutirštėjo. Jis matė raides, bet negalėjo jų įžiūrėti.

— Samirai! — šūktelėjo jis. — Pašviesk!

— Gerai, Lourensai.

Iškart už jo nugaros sužibo žibintas, ir geltonas spindulys apšvietė akmens luitą. Taip ir yra — hieroglifai. Giliai įrėžti itališkame marmure, paauksuoti. Tokios grožybės jam niekada anksčiau neteko matyti.

Jis pajuto atsargų Samiro rankos prisilietimą ir pradėjo balsu skaityti:

— „Kapų vagys, nešdinkitės kuo toliau nuo šios kapavietės, antraip pažadinsite jos gyventoją ir jo pyktis išsiverš į viršų. Mano vardas Ramzis Prakeiktasis...“

Jis pažvelgė į Samirą. Ką tai galėtų reikšti?

— Tęsk, Lourensai, tu verti greičiau už mane, — ištarė Samiras.

— „Mano vardas Ramzis Prakeiktasis. Kadaise buvau Viršutinio bei Žemutinio Egipto valdovas, hetitų pavergėjas, šventyklų statytojas, tautos numylėtinis, nemirtingasis Egipto karalių bei karalienių sergėtojas. Didžiosios karalienės Kleopatros mirties metais, kuomet visas Egiptas virto Romos provincija, aš pasmerkiau save amžinai tamsai. Drebėkite tie, kurie leis saulės spinduliams prasiskverbti pro šitas duris...“

— Kažkokie kliedesiai, — sušnabždėjo Samiras. — Ramzis Didysis valdė tūkstantis metų prieš Kleopatrą.

— Bet šitie hieroglifai, be jokios abejonės, priklauso devynioliktosios dinastijos epochai, — atkirto Lourensas, nekantriai numesdamas rašmenis dengusį akmenį. — Žiūrėk, užrašas kartojasi — štai dar lotyniškai bei graikiškai. — Jis kiek patylėjo, po to greitai perskaitė paskutines eilutes lotyniškai: — „Įspėju: aš miegu — taip kaip miega žemė po naktinio dangaus skliautu arba po sniego danga. Ir jeigu mane vieną kartą kas nors išdrįs pažadinti, manęs jau niekas nebesuvaldys“.

Louensas tylomis apžiūrinėjo užrašus, vėl ir vėl skaitė juos. Jis išgirdo Samiro žodžius:

— Nepatinka man tai. Panašu į prakeiksmą.

Lourensas nenoriai atsisuko ir pastebėjo, jog įtarumą Samiro veide pakeitė baimė.

— Juk Ramzio Didžiojo kūnas ilsisi muziejuje Kaire, — ištarė tas.

— Ne, — prieštaravo Lourensas. Lengvas drebulys perbėgo jo nugara. — Egipto muziejuje ilsisi ne Ramzio kūnas! Pažvelk į ornamentą, į ženklus! Kleopatros laikais niekas nemokėjo rašyti tokių senovinių hieroglifų. O šitie rašmenys nuostabūs, atlikti tikro meistro ranka — tiek graikiški, tiek lotyniški.

„Gaila, kad čia nėra Džulijos“, — nusiminė Lourensas. Jo dukra Džulija nieko nebijojo. Ji kaip niekas kitas suprastų ir įvertintų šios akimirkos svarbą.

Skverbdamasis takeliu atgal pro įkyrius reporterius, Lourensas vos nepargriuvo. Ir vėl aplink jį sumirgėjo blyksniai. Fotografai puolė prie marmurinių durų.

— Tegul darbininkai ir toliau kasa! — šūktelėjo nueidamas Lourensas. — Noriu, kad prisikastų iki slenksčio. Šįvakar ketinu įeiti į kapavietę.

— Lourensai, gal nereikia taip skubėti, — įspėjo Samiras. — Galbūt tenai viduje yra kažkas tokio, ko neverta išleisti į paviršių.

— Tu mane stebini, Samirai! — Lourensas neslėpė susierzinimo. — Dešimtį metų klaidžiojome po šitas kalvas tikėdamiesi, jog galiausiai mums pasiseks. Šios durys buvo užmūrytos prieš du tūkstančius metų, ir nuo to laiko nė vienas gyvas žmogus neprisilietė prie jų.

Susierzinęs, jis prasiskverbė pro reporterių minią. Kol dar durų iki galo neatkasė, jam būtina pabūti vienam savo palapinėje. Susijaudinimas atslūgs... Dabar taip norisi pabendrauti su vieninteliu savo patarėju — dienoraščiu. Be to, staiga Lourensas pajuto, kaip jį išsekino dienos kaitra.

— Ledi ir džentelmenai, kol kas jokių klausimų, — mandagiai pasakė Samiras. Ištikimas draugas, kaip visada, gynė Lourensą nuo smalsaus realaus pasaulio.

Stratfordas greitai leidosi nelygiu takeliu, kojos vis krypdavo į šalį, jis raukėsi iš skausmo ir prisimerkęs žvilgčiojo žemyn, virš mirgančių žibintų, į sutūpusias po violetiniu vakaro dangumi palapines.

Netrukus jis pasiekė saugią zoną — savo stalą bei kėdę. Tik vienas dalykas vėl jį nuvylė — tai jo sūnėno Henrio žvilgsnis. Vaikinas stovėjo kiek atokiau ir stebėjo dėdę. Jis taip nederėjo prie Egipto aplinkos, taip apgailėtinai atrodė su savo įmantriu baltu drobiniu kostiumu, visada su škotiško viskio stikline rankoje, su tarsi prilipusia prie lūpų cigarete dantyse.

Be abejo, Malenka buvo su juo, ta moteris iš Kairo, pilvo šokio atlikėja, kuri visus savo uždirbtus pinigus atiduodavo Henriui.

Lourensas ir šiaip niekada sūnėno nepamiršdavo, bet jį siutino, jog būtent dabar vaikinas painiojasi po kojomis.

Sėkmingame Lourenso gyvenime Henris buvo vienintelis nusivylimas — žmogus niekuo nesidomintis, išskyrus lošimo stalus bei gėrimus. Pilnateisis Stratfordų milijonų paveldėtojas, kuriam negalima buvo patikėti net vieno svaro banknoto.

Ir vėl skausmas dėl dukters nusmelkė Lourenso širdį — jis labai ilgėjosi savo Džulijos. Ji dabar turėtų būti čia, bet sužadėtinis įkalbėjo merginą pasilikti Londone ir nevykti į Egiptą.

O Henris atvažiavo į Egiptą pinigų. Jis atvežė Lourensui pasirašyti savo kompanijos dokumentus. Jo tėvas, Rendolfas, atsiuntė jaunuolį su šia misija, kaip visada, iš nusivylimo — jis jau nebeįstengė sumokėti sūnaus skolų.

„Puiki porelė, — niūriai pagalvojo Lourensas. — Dykūnas ir „Stratfordų laivininkystės kompanijos“ valdybos atstovas, nuolat švaistantis kompanijos pelną, mėgindamas pripildyti sūnaus kišenes... O jos  — be dugno“.

Iš tikrųjų Lourensas broliui viską atleisdavo. Jis perdavė Rendolfui šeimyninį verslą su visais įpareigojimais bei rūpesčiais tik todėl, kad pats likusius gyvenimo metus galėtų praleisti Egipte, kapstydamasis jo griuvėsiuose.

Teisybės vardan reikia pripažinti, jog Rendolfas puikiai pasidarbavo „Stratfordų laivininkystės kompanijos“ labui. Taip buvo iki tol, kol sūnelis jį pavertė vagimi bei išlaidautoju. Bet ir dabar Rendolfas pasiryžtų bet kam, kad tik galėtų užglaistyti konfliktą. O Lourenas pernelyg didelis egoistas, todėl negali leisti kilti konfliktui. Jis nė už ką neiškeistų Egipto į apdulkėjusias Londono kontoras. Netgi Džulija nesugebėtų įkalbėti jo grįžti namo.

Ir štai dabar Henris stypso čia ir laukia savo valandos. O Lourensas praėjo pro jį į palapinę, greitai paslinko kėdę arčiau stalo ir ištraukė iš stalčiaus sąsiuvinį odiniais viršeliais. Tai buvo dienoraštis, kurį jis tikriausiai ir saugojo būtent šiai, svarbiausiai savo gyvenimo dienai. Jie greitosiomis atgaivino atmintyje užrašą ant durų, išvertė ir užrašė jį. Po to užrašė kilusius klausimus.

Ramzis Prakeiktasis... Lourensas atsilošė ir įsmeigė žvilgsnį į užrašytą vardą. Dabar jau ir jį užvaldė nuojauta, sukėlusi šoką Samirui.

Ką visa tai galėtų reikšti?

Pusė pirmos nakties. Gal tai tik jo sapnas? Marmurinės kapavietės durys atsargiai nuimtos, nufotografuotos ir padėtos ant stovo jo palapinėje. Dabar jau galima įžengti į vidų. Kapavietė! Pagaliau!

Lourensas linktelėjo Samirui ir pajuto, jog per susirinkusiųjų minią nuvilnijo jaudulio banga. Blyksniai užgeso, Lourensas užsidengė rankomis ausis, bet vis tiek sprogimas buvo visiems netikėtas. Stratfordas pajuto, kaip maudžia paširdžius.

Gerai, pakaks. Reikia paskubėti... Archeologo rankoje buvo žibintas, ir jis ketino žengti į vidų, nepaisant Samiro bandymo dar kartą jį sustabdyti:

— Lourensai, tenai gali būti spąstai, gali būti...

— Pasitrauk iš kelio.

Jis kosėjo nuo dulkių. Akys ašarojo.

Lourensas ištiesė žibintą prie žiojinčios įėjimo angos. Sienos išmargintos neįprastais hieroglifais. Be abejonės, tai ir vėl devynioliktosios dinastijos epochos stilius.

Pagaliau jis įžengė į vidų. Kaip čia šalta! O koks kvapas! Nuostabus šimtmečių aromatas!

Širdis pašėlusiai daužėsi, į veidą plūstelėjo kraujas. Lourensas vėl užsikosėjo — žurnalistai, kurie lipo jam ant kulnų, sukėlė dulkių stulpus.

— Atgal! — piktai riktelėjo Lourensas.

Aplink jį vėl sumirgėjo blyksniai. Jų šviesoje beveik nesimatė mažytėmis žvaigždėmis išmargintų lubų.

O štai ir ilgas stalas. Ant jo — ąsočiai bei dėžutės iš alebastro, krūvos papiruso ritinėlių. O Dieve, jau vien tai įrodo, jog padarytas reikšmingas atradimas!

— Bet juk tai ne kapavietė, — sušnabždėjo Lourensas.

Čia stovėjo plonu dulkių sluoksniu padengtas rašomasis stalas. Jis panašus į mokslininko stalą! Atrodė, jog šeimininkas ką tik pakilo nuo jo ir trumpam išėjo. Ant stalo gulėjo užaštrintos plunksnos, išskleistas papirusas, rašalo indelis. Šalia stovėjo bokalas.

Bet marmurinis biustas, be abejo, graikų-romėnų kilmės. Tai moteris tamsiais garbanotais plaukais, apjuostais lanku, pusiau primerktomis akimis, kurios atrodė nereginčios. Ir iškaltas vardas:

KLEOPATRA

— Neįtikėtina, — išgirdo jis Samiro balsą. — Pažvelk, Lourensai. Regis, tenai mumija.

Lourensas jau ją matė. Jis sustingęs žvelgė į sarkofagą, esantį pačiame šito taip panašaus į biblioteką, užversto papirusų ritinėliais, kabineto viduryje.

Samiras įsakė fotografams pasitraukti. Svaiginantys blyksniai varė Lourensą iš proto.

— Nešdinkitės, jūs visi, nešdinkitės! — burbtelėjo Lourensas.

Bambėdami, reporteriai pasitraukė už durų, palikę du vyriškius kurtinančioje tyloje.

Pirmas prabilo Samiras:

— Baldai romėniški. Tai Kleopatra. Žiūrėk, Lourensai, ant stalo monetos su jos atvaizdu, naujos, neseniai nukaldintos. Štai šitos, atokesnės, kiek prasčiau išsilaikė.

— Žinau. Bet čia guli senovės faraonas, mano drauge. Kiekviena sarkofago detalė taip pat nuostabi, kaip ir bet kurio kito kada nors rasto Karalių Slėnyje.

— Bet pagrindinio karsto nėra, — pastebėjo Samiras. — Kodėl?

— Čia ne kapavietė, — atsakė Lourensas.

— Vadinasi, karalius panoro, kad jį palaidotų čia. — Samiras priėjo prie sarkofago su mumija, aukštai pakėlė žibintą ir apšvietė puikiai nupieštą veidą, juodomis linijomis išryškintas akis bei gracingai paryškintas lūpas.

— Galėčiau lažintis, jog tai romėniškasis periodas, — pasakė jis.

— Bet stilius...

— Lourensai, labai jau tikroviška. Tai romėnų dailininkas, kuris puikiai imitavo devynioliktosios dinastijos stilių.

— Bet kaip galėjo šitaip nutikti, mano drauge?

— Prakeikimas! — sušnabždėjo Samiras, tarsi neišgirdęs klausimo. Jis įsmeigė akis į aplink figūrą išvedžiotų hieroglifų liniją. Graikiški rašmenys matėsi žemiau, o pačiame krašte buvo lotyniškas užrašas.

— „Neliesk Ramzio Didžiojo palaikų“, — perskaitė Samiras. — Vienas ir tas pats užrašas trimis kalbomis. To pakanka, kad bent kiek mąstantis protingas žmogus sustotų.

— Tegul jau aš būsiu neprotingas, — atsakė Lourensas. — Kviesk čia darbininkus, tegul nukelia dangtį.

Dulkės po truputį nusėdo. Į senovines žvakides įstatyti fakelai dūmino į lubas, bet apie tai jis susimąstys kiek vėliau.

O dabar reikia žvilgtelėti į suvyniotą palaidotą būtybę. Sarkofagą pastatė prie sienos, o ploną medinį dangtį padėjo šalia, iš dešinės pusės.

Lourensas daugiau nebematė prie įėjimo susispietusios minios, tylomis stebėjusios jį bei jo radinį. Jis tylėdamas pakėlė peilį ir brūkštelėjo grubią, laiko išdžiovintą drobinę plėvelę, kuri tuojau pat sprogo, atidengdama stipriai suvyniotą žmogaus figūrą.

Reporteriai sutartinai aiktelėjo. Vėl sublykčiojo... Lourensas fiziškai jautė Samiro tylėjimą. Jie abu apžiūrinėjo veidą po pageltusiomis drobulėmis bei liesas ant krūtinės sudėtas rankas.

Vienas fotografų ėmė maldauti įleidžiamas į patalpą. Samiras piktai pareikalavo tylos. Lourensas viską matė ir suvokė tarsi pro rūką.

Jis įdėmiai apžiūrinėjo išdžiūvusią figūrą, suvyniotą į dykumų smėlio spalvos drobulę. Jam atrodė, jog pro audinį jis galį įžiūrėti išvargusio veido bruožus, jog tvirtai suspaustų lūpų kontūruose jis mato susitaikymą bei nusiraminimą.

Kiekviena mumija buvo mįslė. Kiekviena išdžiovinta bei išsaugota forma buvo gyvenimo ir mirties buveinė. Į Egipto mirusiuosius jis visada žvelgė su vidiniu virpesiu širdyje. Dabar, žiūrėdamas į šią paslaptingą būtybę, vadinančią save Ramziu Prakeiktuoju arba Ramziu Didžiuoju, Lourensas pajuto keistą jaudulį.

Jį užliejo karščio banga. Jis pasislinko arčiau ir dar kartą įpjovė išorinę drobulę. Samiras už jo nugaros mėgino išstumti fotografus — juk buvo pavojus užsikrėsti. Taip, prašau išeiti, visi išeikite iš čia.

Lourensas ištiesė ranką ir prisilietė prie mumijos. Lengvai, tik pirštų galiukais. Keistas stangrumo pojūtis! Tikriausiai laikas suminkštino storą drobės sluoksnį.

Jis vėl pažvelgė į liesą veidą, į iškilius akių vokus, sučiauptas lūpas.

— Džulija, — sušnabždėjo jis. — O, mano mieloji, jei tik tu būtum čia, jei tik matytum...

Puota ambasadoje. Tie patys pažįstami veidai, tas pats orkestras, saldus pažįstamo valso motyvas. Šviestuvai akino Eliotą Savarelą; šampano skonis buvo rūgštus. Tačiau jis vis tiek vienu mauku išgėrė bokalą, po to susitiko žvilgsniu su pro šalį bėgančiu padavėju. Taip, taip, dar vieną. Ir dar... O dar geriau būtų brendžio arba viskio. Tik, žinoma, gero.

Bet juk jie patys norėjo, kad jis čia dalyvautų, ar ne taip? Nejaugi be grafo Ruterfordo kas nors būtų pasikeitę? Grafas Ruterfordas buvo būtinas aplinkos atributas — kaip ir prabangios gėlių kompozicijos, kaip tūkstančiai šakotų žvakidžių, kaip ikrai... kaip sidabras, kaip seni muzikantai, lėtai čirpinantys savo smuikais šokančiam jaunimui.

Grafui Ruterfordui kiekvienas atrasdavo šiltą žodį. Visi norėjo jį matyti savo dukters vestuvėse ar tiesiog pasisėdėjime vakare prie arbatos puodelio, ar puotoje, panašioje į šią. Ir nesvarbu, kad Eliotas su žmona gana retai priimdavo svečius savo namuose Londone ar užmiesčio dvare Jorkšire. Jo žmona Edita dabar jau senokai gyveno Paryžiuje su savo likusia našle seserimi. Septynioliktasis grafas Ruterfordas buvo retas paukštis. Jo giminė prasidėjo nuo paties Henriko VIII.

Kodėl jis senų senovėje pats visko nesugriovė? Eliotas dažnai savęs šito klausdavo. Ir kaip apskritai jam pavyko sužavėti šitiek žmonių, kai tuo tarpu jam pačiam jokių ypatingų jausmų šie žmonės nekėlė — geriausiu atveju tik laikiną susidomėjimą.

Nors, ne. Ne visai taip. Kai kuriuos jis iš tiesų mylėjo, nors net pats sau nenorėjo to pripažinti. Jis mylėjo savo seną draugą Rendolfą Stratfordą, ir jo brolį Lourensą. Ir Džuliją Stratford mylėjo. Ir jam dabar patiko stebėti, kaip ši mergina šoka su jo sūnumi. Eliotas dėl sūnaus ir atėjo čia. Žinoma, Džulija neketina tekėti už jo Alekso. Bent jau artimiausiu metu. Bet Aleksui tos vedybos — vienintelė viltis gauti pinigų savo dvarų išlaikymui. Juk ateityje vaikinas juos paveldės. Jis turės grafo titulą, vadinasi, privalo turėti ir atitinkamą turtą..

Liūdna tik, kad Aleksas įsimylėjęs Džuliją. Ir iš tiesų pinigai jiems abiem neturi jokios reikšmės. Planus ateičiai, kaip įprasta, kuria tik vyresnioji karta.

Eliotas persisvėrė per paauksuotus turėklus, stebėdamas, kaip gracingai sukasi poros šokio ritmu... Akimirką prisivertė nutolti nuo balsų gaudesio ir įsiklausyti į saldžią valso melodiją.

Ir čia vėl prabilo Rendolfas Stratfordas. Jis įtikinėjo Eliotą, jog Džuliją tereikia tik lengvai spustelėti. Jei tik Lourensas ištartų bent vieną žodį, jo duktė tuojau pat sutiktų ištekėti.

— Duokime Henriui šansą. Jis Egipte dar tik savaitė, — pakartojo Rendolfas. — Jei Lourensas imsis iniciatyvos...

— O kam Lourensui to reikia? — paklausė Eliotas.

Tyla.

Eliotas pažinojo Lourensą geriau nei Rendolfas. Eliotas ir Lourensas... Niekas visame pasaulyje nežinojo, kas siejo šiuos du vyrus. Kadaise Oksforde dar nerūpestingos jaunystės laikais jiedu buvo meilužiai. O po metų, baigę koledžą, visą žiemą praleido drauge. Plaukiojo Nilo upe į pietus nuo Kairo... namelyje ant vandens. Po to, žinoma, gyvenimas juodu išskyrė. Eliotas vedė Editą Kristian, turtingą amerikietę. Lourensas pavertė „Stratfordų laivininkystės kompaniją“ tikra imperija.

Bet jų draugystė nenutrūko. Jiedu ne vieną kartą drauge atostogavo Egipte. Ir per naktis galėdavo plepėti apie archeologinius radinius, istoriją, apie senovės griuvėsius, apie poeziją — apie ką tik nori... Eliotas vienintelis iš tiesų suprato, kodėl Lourensas nutolo nuo verslo reikalų ir išvyko į Egiptą. Reikia pripažinti, jog Eliotas jam pavydėjo. Ir tada tarp jų pirmą kartą perbėgo juoda katė. Ryte, kai vynas jau išgaravo, Lourensas išvadino Eliotą bailiu — dėl to, kad šis lieka gyventi Londone, kai tuo tarpu šitas pasaulis jam neteikia jokio džiaugsmo. Savo ruoštu Eliotas pasakė, kad jo draugužis kvailas ir aklas. Juk Lourensas turtingas — Eliotas tokių turtų net nesapnavo. Be to, našlys, o ir jo dukra tokia protinga, nepriklausomo charakterio. Štai Eliotas turi žmoną bei sūnų, kuriems reikalinga jo pagalba, jis privalo pasirūpinti, kad šeimos pragyvenimo lygis atitiktų jų padėtį.

— Noriu pasakyti, — neatstojo Rendolfas, — jeigu Lourensas panorės, kad šios vestuvės įvyktų...

— Ir panorės atsikratyti nedidelės dvidešimties tūkstančių svarų sumos? — pertraukė jį Eliotas. Klausimas buvo ištartas švelniu bei mandagiu tonu, bet vis tiek nuskambėjo kažkaip grubiai. Tačiau Elioto tai nesustabdė. — Po savaitės Edita sugrįš iš Prancūzijos. Ji būtinai pastebės, jog nėra vėrinio. Juk pats žinai, kad ji visada viską pastebi.

Rendolfas nieko neatsakė.

Eliotas tyliai nusijuokė. Ne iš Rendolfo ir ne iš savęs. Ir, suprantama, ne iš Editos, kuri turėjo pinigų ne ką daugiau už Eliotą; be to, didelė jų dalis buvo paversta brangenybėmis bei sidabriniais stalo įrankiais.

Galbūt Eliotą paveikė muzika, o gal jis susijaudino stebėdamas, kaip Džuliją Stratford šoka su jo Aleksu. O gal todėl, kad jam jau pabodo kalbėti eufemizmais bei užuominomis. Diplomatiški gebėjimai apleido jį drauge su gyvenimišku ištvermingumu bei būties tvarumu, kuriais jis taip mėgavosi jaunystėje.

Dabar gi su kiekviena žiema jo sąnariai vis labiau silpnėjo; jis jau ir pusės mylios negalėjo įveikti — imdavo dusti nuo skausmo krūtinėje. Būdamas penkiasdešimt penkerių jis pražilo. Eliotas žinojo, jog žilumas jam tinka. Nerimą kėlė visai kiti dalykai — jis negalėjo vaikščioti be lazdelės. Ir tai tik pradžia, įspėjanti apie ateityje jo laukiančias „linksmybes“.

Senatvė, silpnumas, bejėgiškumas... Gerai būtų, jei sūnus Aleksas vestų Stratfordų milijonus, ir kad tai įvyktų kuo greičiau!

Netikėtai jis pajuto nuovargį ir kažkokį nerimą. Lengvos, linksmos melodijos pradėjo jį erzinti. Apskritai jis be galo mėgo Štrausą, bet dabar muzika jį pernelyg jaudino...

Norėjosi paaiškinti Rendolfui, kad jis, Eliotas, kadaise nedovanotinai suklydęs. Kažkas susiklostė ne taip tais metais, kai jiedu su Lourensu ilgomis egiptietiškomis naktimis klaidžiojo siauromis Kairo gatvelėmis, kai pagiringi keikdavosi katerio kajutėje. Lourensas įsigudrino savo gyvenimą nugyventi kaip atsiskyrėlis; jis elgėsi taip, kaip kiti žmonės nebūtų sugebėję. O Eliotas plaukė pasroviui. Lourensas pabėgo į Egiptą, į dykumą, prie šventovių, pasinėrė į šviesias žvaigždėtas naktis.

O Dieve, kaip jis ilgisi Lourenso! Pastaraisiais metais jiedu bendrauja tik laiškais, kurių susikaupė nemenka šūsnis, tačiau vienas kitą supranta, kaip ir anksčiau.

— Henris pasiėmė kai kuriuos dokumentus, — pasakė Rendolfas, — nedidelę šeimos akcijų dalį. — Jo žvilgsnis buvo neramus, įtemptas.

Eliotas vėl vos neprapliupo juoku.

— Jei viskas vyks taip, kaip man norėtųsi, — tęsė Rendolfas, — aš tau grąžinsiu visą skolą. Duodu žodį, jog nepraeis nei pusmetis, ir tos vestuvės įvyks.

Eliotas nusišypsojo:

— Rendolfai, vestuvių gali ir nebūti. Be to, dar neaišku, ar jos išspręstų mudviejų problemas.

— Nekalbėk šitaip, seni.

— Bet man reikia tų dvidešimties tūkstančių svarų iki sugrįžtant Editai.

— Suprantama, Eliotai.

— Žinai, tu privalai vieną kartą pasakyti savo sūnui tvirtą „ne“.

Rendolfas giliai atsiduso. Grafas daugiau jo nebekankino. Kaip niekas kitas, jis žinojo, jog Henris vis labiau suka į šunkelius, ir toliau nebegalima juokauti. Pereinamasis amžius jau baigėsi, vaikinui seniai metas surimtėti. Tačiau Henris Stratfordas visada buvo toks — kiek papuvęs iš vidaus. O Rendolfas neblogas žmogus. Tai tikra tragedija. Ir Eliotas, karštai mylintis savo sūnų, puikiai suprato Rendolfą ir užjautė jį.

Ir vėl žodžiai, žodžių virtinė... „Tu gausi savo dvidešimt tūkstančių svarų“. Bet Eliotas nesiklausė. Jis stebėjo šokančius — savo paklusnų, gerą sūnų, kažką aistringai kuždėjusį į ausį Džulijai, kurios veide tuo tarpu buvo užfiksuotas neįveikiamas ryžtingumas... Beje, Eliotas niekada negalėjo suprasti to ryžtingumo priežasties.

Kai kurioms moterims, norint pavergti vyrus, reikia šypsotis. Kai kurioms jau verčiau paverkti. O Džulijai suteikė žavesio rimta išraiška — galbūt dėl švelnių rudų akių, ar dėl paprasto, be jokios klastos lūpų išlinkimo, ar dėl lygios tarsi porcelianas odos.

Išdidi, ryžtinga, ji buvo neprilygstama. O Aleksas su savo piršlybomis, su įkyriu aistringumu šalia jos atrodė tik šokio partneris — vienas iš tūkstančių elegantiškų jaunuolių, kurie lygiai taip pat galėtų suktis su ja valso sūkuryje marmurinėmis grindimis.

Tai buvo Štrauso valsas „Rytiniai laikraščiai“, ir Džuliją jį mėgo. Visada jai patiko tas valsas. Dabar mergina prisiminė, kaip kadaise šoko tą valsą su savo tėvu. Tada jie atsivežė į namus pirmą gramofoną ir šoko egiptietiškoje salėje... ir bibliotekoje, ir svetainėje, šoko tol, kol pirmasis saulės spindulys pažvelgė pro žaliuzes. Tada tėvas pasakė:

— Pakaks, mieloji. Daugiau nebegaliu.

Dabar muzika ramino, kėlė liūdesį. Aleksas vis kalbėjo ir kalbėjo apie savo meilę jai, o merginos širdyje kirbėjo baimė — ji bijojo pasakyti ką nors užgaulaus.

— Jei tu nori gyventi Egipte, — vos atgaudamas kvapą kalbėjo jaunuolis, — ir ieškoti mumijų su savo tėvu, tuomet važiuosime į Egiptą. Iškart po vestuvių ir važiuosime. O jei panorėsi gyventi klajokliškai, aš visur keliausiu su tavim.

— Na, taip, — atsakė Džuliją, — tu tik dabar taip kalbi. Žinau, kad kalbi iš širdies, Aleksai, bet aš dar nepasirengusi. Dabar dar negaliu.

Negalima buvo žiūrėti į jo nekantrumą. Ir jo jausmų įžeisti negalima. Juk Aleksas, skirtingai nuo kitų jaunuolių, nebuvo nei klastingas, nei gudrus, nei apdairus. Jei turėtų kokį nors trūkumą, gal jis būtų kiek įdomesnis... Aukštas, lieknas, tamsiaplaukis... kažkoks panašus į angelą. Jo rudose akyse atsispindėjo tyra, naivi siela. Būdamas dvidešimt penkerių, jis išliko berniūkščiu — nekantriu bei nekaltu.

— Negi tau reikalinga žmona sufražistė? — paklausė Džuliją. — Mokyta niūri nuobodybė? Juk žinai, kad ketinu tapti tyrinėtoja archeologe. Dabar norėčiau atsidurti Egipte ir būti su tėvu.

— Mieloji, mudu važiuosime tenai. Tik prašau, iš pradžių susituokime.

Jis pasilenkė, ketindamas ją pabučiuoti, tačiau mergina atsitraukė.

Valsas įsuko juodu taip smagiai, jog Džuliją akimirksniu pralinksmėjo, pasijuto lengvai, tarsi iš tikrųjų būtų įsimylėjusi.

— Na, ką man daryti, kad pavergčiau tave, Džuliją? — kuždėjo merginai į ausį Aleksas. — Nori, atitemsiu piramides į Londoną?

— Aleksai, tu jau seniai mane pavergei, — nusišypsojo mergina.

Bet juk Džuliją meluoja! Buvo kažkas baisaus: kerinti ritminga muzika — ir nusivylimas Alekso veide.

— Esmė ta, kad... aš nenoriu tekėti. Bent jau kol kas. O galbūt ir niekada nenorėsiu.

Aleksas tylėjo. Ji buvo pernelyg griežta, užsispyrusi. Džulija žinojo apie jai būdingus netikėtus užsispyrimo priepuolius. O jis elgėsi kaip tikras džentelmenas. Mergina jį įžeidė, bet jis vėl nusišypsojo, ir jo kupina meilės bei pasiaukojimo šypsena, sujaudino Džuliją ir dar labiau ją nuliūdino.

— Aleksai, tėvas grįš po kelių mėnesių. Tada ir pasikalbėsime. Apie vestuves, apie ateitį, apie moterų teises — ištekėjusių ir netekėjusių — ir apie tai, jog tu vertas kur kas daugiau. Kodėl turėtum gyventi su nepriklausoma moterimi? Juk po metų pražilsi nuo jos ir pabėgsi į meilužės glėbį.

— Kaip tu mėgsti stebinti! — pasakė jaunuolis. — O man labai patinka būti stebinamam.

— Nejaugi tikrai patinka?

Ir tada Aleksas vis dėlto ją pabučiavo. Jiedu sustojo salės viduryje, o likusios poros ir toliau sukosi svaigios liūdnos muzikos ritmu. Jis ją pabučiavo, ir Džulija nesipriešino, tarsi mylėti Aleksą būtų jos pareiga. Juk turėjo ji kada nors jam nusileisti.

Ir visai nesvarbu, kad į juos visi žiūrėjo. Nesvarbu, kad jo rankos, apkabinusios merginą, virpėjo.

Svarbu buvo tik viena: nors Džulija vaikiną mylėjo, jai to nepakako...

Atvėso. Gatvėje girdėjosi triukšmas — privažiuojančių mašinų motorų gausmas, asilo riksmai, šaižus vienos amerikietės juokas... Moteris, vos išgirdusi apie radinį, iškart atidūmė iš Kairo.

Lourensas su Samiru sėdėjo ant kilnojamų kėdučių prie medinio rašomojo stalo. Priešais juos gulėjo papirusas. Stengdamasis nesugadinti trapaus ritinėlio, Lourensas greitosiomis rašė vertimą į savo dienoraštį. Ir visą laiką per petį žvilgčiojo į didžiojo karaliaus mumiją, kuri atrodė taip, tarsi valdovas būtų miegojęs.

Ramzis Nemirtingasis! Ši idėja įkvėpė Lourensą. Jis žinojo, kad neišeis iš šios keistos akmeninės salės iki aušros.

— Tai tikriausiai mistifikacija, — pasakė Samiras. — Ramzis Didysis, tūkstantmečiais saugantis karališkąją Egipto pavardę? Kleopatros meilužis?

— O tame yra kažkas didinga, — ištarė Lourensas. Jis minutėlei padėjo į šalį rašiklį ir pažvelgė į papirusą. Kaip skaudėjo akis! — Jeigu nemirtingasis vyras pasiryžo būti palaidotas dėl moters, ta moteris galėjo būti tik Kleopatra.

Jo žvilgsnis sustojo ties marmuriniu biustu. Lourensas švelniai paglostė baltą lygų Kleopatros skruostą. Taip, jis galėjo tuo patikėti. Kleopatra — Julijaus Cezario bei Marko Antonijaus mylimoji, pasipriešinusi romėnų siekiams užkariauti Egiptą, įžengti į jį toliau, negu buvo įmanoma; gražioji Kleopatra — paskutinė Senojo Egipto valdovė... Na, tiek jau to... Jam reikia baigti vertimą.

Samiras pakilo ir pasirąžė. Lourensas pamatė jį einant prie mumijos. Ką jis daro? Tyrinėja pirštus apvyniojusi audinį, apžiūrinėja ant dešiniosios rankos užmautą briliantinį žiedą su skarabėjumi? „O juk jisai priklauso devynioliktajai dinastijai, — pamanė Lourensas, — ir niekas negali to paneigti“.

Lourensas užsimerkė ir švelniai pamasažavo akių vokus. Po to vėl susikaupė ties papirusu.

— Paklausyk, Samirai, šitas vaikinas stebina mane. Tokia kalbų samplaika bet kam sukels rūpesčių. O jo filosofinės pažiūros ne mažiau už manąsias šiuolaikiškos. — Jis siekė senesnių dokumentų, kuriuos jau anksčiau buvo skaitęs. — Man norėtųsi, kad įdėmiai šitą ištyrinėtum. Tai ne kas kitas, o Kleopatros laiškas Ramziui.

— Mistifikacija, Lourensai. Mielas Romos pokštas.

— Ne, drauguži, nieko panašaus. Ji parašė šį laišką iš Romos. Po to, kai Cezaris buvo nužudytas. Ir pranešė Ramziui, jog grįžta namo, pas jį, į Egiptą.

Lourensas atidėjo laišką į šalį. Kai Samiras turės laiko, savo akimis galės įsitikinti, kas tame laiške. Ir apie tai sužinos visas pasaulis.

Stratfordas sugrįžo prie senovės papirusų.

— Paklausyk, Samirai, štai paskutinieji Ramzio pamąstymai: „Romėnų negalima smerkti dėl to, kad užkariavo Egiptą: galiausiai mus nugalėjo patsai laikas. Tačiau jokie dabartinio naujo, narsaus amžiaus stebuklai negali manęs atitraukti nuo mano rūpesčių; iki šiol negaliu įveikti savo širdies negalios; ir mano siela kenčia, ji vysta tarsi gėlė be saulės“.

Samiras vis dar stovėjo prie mumijos, apžiūrinėjo žiedą.

— Ir vėl paminėta saulė. Vis saulė ir saulė. — Jis atsisuko į Lourensą: — Nejaugi tu tiki tuo...

— Samirai, jei jau tu tiki prakeiksmais, kodėl tau nepatikėjus nemirtingumu?

— Tu iš manęs šaipaisi, Lourensai. Aš, mano bičiuli, mačiau, kaip daugelis prakeiksmų pildėsi. Bet nemirtingas žmogus, kuris gyveno Periklio Atėnuose, Romoje Respublikos laikais ir Hanibalo Kartaginoje? Žmogus, kuris dėstė Kleopatrai Egipto istoriją? Tas netelpa į galvą.

— Paklausyk, Samirai: „Jos grožis amžiams pavergė mane; taip pat ir jos drąsa bei lengvabūdiškumas; ir jos meilė gyvenimui, kuri atrodė neįtikėtina — tokia stipri ji buvo“.

Samiras nieko neatsakė. Jis vėl įsmeigė akis į mumiją, atrodė tarsi ji kažkuo traukia vyriškį. Lourensas puikiai suprato, kodėl taip yra, todėl ramiai sugrįžo prie papirusų — jam reikėjo pabaigti svarbiausią darbą.

— Lourensai, šita mumija nė trupučio nesiskiria nuo tų, kurias mačiau muziejuje. Šitas žmogus buvo pasakininkas. Nepaisant žiedo.

— Taip, aš labai įdėmiai jį apžiūrėjau — tai Ramzio Didžiojo antspaudėlis. Vadinasi, priešais mus ne paprastas pasakininkas, o senienų kolekcionierius. Tu nori, kad tuo patikėčiau?

Kuo gi iš tiesų Lourensas tikėjo? Jis atsilošė ant kėdės ir dar kartą apžvelgė keistą salę. Po to vėl garsiai vertė toliau:

— „Aš atsiskyriau nuo visų ir nuėjau į šitą atokią salę; nuo šiol mano biblioteka taps kapaviete. Mano tarnai nupraus mano kūną ir pagal seniai pamirštą paprotį suvynios jį į laidojimo drobulę. Bet nė vienas peilis neprisilies prie manęs. Ir niekas neišpjaus širdies bei smegenų iš nemirtingojo mano kūno“.

Netikėtas džiugesys užliejo Lourensą — ar tai buvo ta būsena, kai sapnas tampa tikrove? Jam pasirodė, tarsi būtų išgirdęs gyvo žmogaus balsą — jis pajuto šalia asmenybės buvimą, nors senovės egiptiečiai nežinojo sąvokos „asmenybė“. Na, žinoma, šitas žmogus nemirtingas...

Eliotas darėsi vis labiau girtas, tačiau to niekas nepastebėjo. Išskyrus patį Eliotą, kuris pakilo iki pusės laiptų, atsirėmė į paauksuotus turėklus jam nebūdinga laisva bei nerūpestinga poza. Jo judesiai visada turėjo savitą stilių, bet dabar aiškiai matėsi, kad grafui nusispjaut į bet kokį stilių, nes vis tiek niekas nieko nepastebės, ir niekieno jausmai nebus užgauti.

Na ir gyvenimas! Vien tik rūpesčiai. Kažkoks košmaras! Ir kodėl jis turėtų galvoti apie tas vedybas, svarstyti, kas bus, dalyvauti šitame liūdname spektaklyje, kuriame vaidina jo sūnus. Juk akivaizdu, kad jis pralaimėjo. Štai dabar, iki valiai prisižiūrėjęs į Džuliją, šokančią su kitu, Aleksas artėja prie marmurinių laiptelių.

— Patikėk, esu įsitikinęs, jog vestuvės įvyks, — pasakė Rendolfas. — Reikia tik truputį palaukti.

— Tikiuosi nemanai, jog man labai malonu tave spausti? — paklausė Eliotas. Jis sunkiai valdė suakmenėjusį liežuvį. Kaip reikiant pasigėrė! — Man kur kas maloniau gyventi sapne, svajonių pasaulyje, Rendolfai, kur pinigų visai nėra. Tačiau esmė ta, jog mes negalime sau leisti paskęsti svajonėse — nei aš, nei tu. Ši santuoka mums abiem svarbi.

— Tuomet pats važiuosiu susitikti su Lourensu.

Eliotas atsisuko ir pamatė sūnų — jis stovėjo už kelių žingsnių nuo judviejų, tarsi paklusnus mokinukas kantriai laukdamas, kol suaugusieji atkreips į jį dėmesį.

— Tėti, man velniškai reikia paguodos, — pagaliau ištarė Aleksas.

— Turėtum būti drąsesnis, vaikine, — griežtai pasakė Rendolfas. — Tik nesakyk, kad vėl gavai neigiamą atsakymą.

Aleksas pasiėmė nuo pro šalį einančio padavėjo padėklo bokalą šampano.

— Ji mane myli. O gal ir ne, — tyliai ištarė vaikinas. — O aš be jos tiesiog negaliu gyventi. Kraustausi dėl jos iš proto.

— Žinoma, negali, — geraširdiškai nusijuokė Eliotas. — Tuomet pažvelk. Šitie nerangūs jaunuoliai nuolat mindo jai kojas. Esu įsitikinęs, jog Džulija nepaprastai apsidžiaugs, jei tu jai pagelbėsi.

Aleksas linktelėjo, net nepastebėjęs, jog tėvas paėmė jo pusiau nugertą bokalą ir vienu mauku išgėrė šampaną. Jis išsitiesė ir vėl pajudėjo link salės. Puikus reginys.

— Įdomu tai, — pašnibždomis ištarė Rendolfas, — jog Džulija iš tiesų jį myli. Ir visada mylėjo.

— Taip, bet ji labai panaši į savo tėvą. Ir labiau už viską myli laisvę. Jei atvirai, aš jos nesmerkiu už tai. Ji stipresnė už Aleksą. Tačiau jis padarys ją laiminga. Esu tuo įsitikinęs.

— Žinoma.

— Ir ji atneš jam laimę. Tik ji vienintelė.

— Nesąmonė, — atrėmė Rendolfas. — Bet kuri Londono panelė parduotų velniui sielą, kad tik galėtų suteikti tokią laimę Aleksui. Aštuonioliktasis grafas Ruterfordas...

— Nejaugi tai iš tiesų taip svarbu? Mūsų titulai, mūsų pinigai, laikymasis įsikibus šito prašmatnaus nuobodaus pasaulėlio? — Eliotas apžvelgė salę. Prasidėjo ta pavojinga girtumo stadija, kuomet viskas aplinkui netenka kontūrų ir tarsi plūduriuoja, kai kiekvienas marmuro grūdelis įgyja kažkokią prasmę; kai įžeidžiančios kalbos virsta realybe. — Kartais stebiuosi, kodėl esu čia, o ne Egipte, su Lourensu. Ir kodėl Aleksas negalėtų savo žavingo titulo perleisti kam nors kitam?

Rendolfo akyse jis pastebėjo siaubą. Viešpatie, ką reiškia titulas šitiems komersantams, kurie turi viską... išskyrus titulą? Tik dėka savo titulo Aleksas sugebėjo priartėti prie Džulijos ir prie Stratfordų milijonų. Bet, kita vertus, pats Aleksas yra valdomas titulo. Tai liudijimas, jog jis priklauso aristokratų klasei. Titulas — tai minios sūnėnų bei dukterėčių, šmirinėjančių po senąjį Ruterfordų dvarą Jorkšyre, tai apgailėtinas Henris Stratfordas, į kairę ir į dešinę prekiaujantis pažintimi su tavim.

— Mes dar nepralaimėjome, Eliotai, — pasakė Rendolfas. — Ir man labai patinka šitas dekoratyvinis nuobodus pasaulėlis. Juk nieko daugiau mes neturime.

Eliotas šyptelėjo. Dar porą gurkšnių šampano — ir jis papasakos Rendolfui, jog jis galėtų...

— Aš myliu tave, nuostabusis angle, — ištarė Malenka. Ji pabučiavo vaikiną, po to padėjo jam atsirišti kaklaraištį. Nuo švelnaus jos pirštų prisilietimo, jaunuolio kaklu perbėgo šiurpuliukai.

„Ak, tos moterys, kokios jos mielos kvailelės, — pagalvojo Henris Stratfordas. — O šita egiptietė — tikras žavesio įsikūnijimas. Tamsiaodė, profesionali šokėja, tyli, nuolanki gražuolė, su kuria gali daryti ką tik panorėjęs. Su angle prostitute niekada taip laisvai nesijauti“.

Jis jau matė save įsikūrusį kokioje nors rytietiškoje šalyje su tokia štai moterimi, kur galėtų pasijusti laisvas nuo perdėto angliško manieringumo. Ir tai būtinai įvyks, kai tik jam pasiseks išlošti pinigų. Tereikia vieno gero laimėjimo prie lošimų stalo — ir jis taps turtingas.

Tačiau dabar jo laukė vienas svarbus reikalas. Nuo vakar minia prie aptiktos kapavietės padvigubėjo. Jam reikia pagauti dėdę Lourensą prieš tai, kol tas susitiks su žmonėmis iš muziejaus bei valdžios atstovais. Būtent dabar reikia su juo pasikalbėti. Dabar jis su bet kuo sutiks, kad tik sūnėnas paliktų jį ramybėje.

— Eime, mieloji.

Jis pabučiavo Malenką ir stebėjo, kaip mergina velkasi tamsų rytietišką apdarą ir skuba prie jų laukiančios mašinos. Kaip ji moka džiaugtis bet kokia smulkmena, bet kokiu vakarietiškos prabangos atributu! Taip, labai maloni moteris. Nepalyginsi su Deize, jo meiluže Londone — kaprizinga, išlepinta būtybe. Nors jinai taip pat Henrį jaudina — galbūt kaip tik todėl, jog nuolat kuo nors nepatenkinta...

Jis dar kartą gurkštelėjo škotiško viskio, paėmė odinį savo portfelį ir išėjo iš palapinės.

Žmonių buvo devynios galybės. Visą naktį jam nedavė ramiai miegoti privažiuojančių automobilių signalai bei susijaudinusių žmonių balsai. Oras įkaito, į batus pateko smėlio.

Kaip jis nekenčia Egipto! Šitų palapinių miestelių dykumoje, purvinų arabų, keliaujančių kupranugariais, šitų aptingusių tamsiaodžių tarnų! Kaip jis nekenčia viso dėdulės pasaulio!

Čia pat stypsojo ir egiptietis Samiras, tas įkyrus akiplėša, dėdės padėjėjas, kuris įsivaizduoja esąs ne mažiau svarbus, negu Lourensas. Jis bendravo su bukagalviais reporteriais. Nejaugi tai tikrai Ramzio Antrojo kapavietė? Ar Lourensas duos interviu?

Henriui buvo į visus nusispjaut. Jis pastūmė į šalį įėjimą saugančius vaikinus.

— Atleiskite, pone Stratfordai, — pašaukė jį iš už nugaros Samiras, kurį buvo prirėmusi prie sienos moteris reporterė. — Duokite savo dėdei ramybę. — Samirui pavyko prasiskverbti arčiau Henrio. — Leiskite jam atsidžiaugti savo radiniu.

— Net nemanau.

Jis grėsmingai pažvelgė į apsaugininką, užtvėrusį praėjimą. Tas pasitraukė. Samiras atsisuko, mėgindamas sulaikyti reporterius. Jie būtinai norėjo sužinoti, kas ten toks ketina įsiveržti į kapavietę.

— Aš šeimyniniais reikalais, — šaltai drėbė Henris moteriškei, mėginančiai drauge su juo prasmukti vidun. Apsaugininkas pastojo jai kelią.

Beliko tiek mažai laiko! Lourensas padėjo rašiklį, nusišluostė kaktą, tvarkingai suvyniojo nosinę ir užrašė:

„Puiki idėja — paslėpti gyvybės eliksyrą tarp mirtinų nuodų. Patikimiausia vieta saugoti nemirtingumą dovanojančią medžiagą — tai buteliukai su mirtį nešančiais nuodais. Tik pagalvokite, tai jos nuodai — tie patys, kuriuos Kleopatra išbandė prieš nuspręsdama išgerti nuodingojo aspido“.

Lourensas sustojo, vėl nusivalė prakaituotą kaktą. Labai jau čia karšta. Dar kelios trumputės valandos ir čia atlėks muziejaus darbuotojai, reikalaudami palikti kapavietę ir įleisti juos. Kaip gaila, kad jis susietas su muziejumi. Jau verčiau būtų vienas dirbęs. Dievas mato — jam tie muziejaus darbuotojai visai nereikalingi. O dabar jie atims iš jo visą atradimo džiaugsmą.

Saulės spindulys prasiskverbė pro grubiai iškirstą durų angą, apšvietė alebastrinius ąsočius... Lourensui pasirodė, jog jis išgirdo kažin kokį garsą — silpną, primenantį atodūsį ar galbūt šnabždesį.

Jis atsisuko, pažvelgė į mumiją, kurios figūra bei bruožai aiškiai matėsi pro tvarsčius. Žmogus, kuris skelbėsi esąs Ramzis, buvo aukšto ūgio ir tikriausiai gražus.

Jis ne toks senas, kaip ta būtybė, kuri ilsisi Kairo muziejuje. Bet juk šitas Ramzis pareiškė esąs apskritai nesenstantis. Pareiškė, kad jis nemirtingas, ir dabar tiesiog miega. Niekas negalėjo jo sunaikinti, netgi nuodai, esantys šitame kambaryje, kurių jis pakankamai prisiragavo, kai liūdesys dėl Kleopatros panardindavo jį į beprotybę. Jam įsakius, vergai suvyniojo bejausmį jo kūną; palaidojo gyvą, paties paruoštame karste, apgalvoję kiekvieną detalę; po to užmūrijo įėjimą į kapavietę, uždėjo didžiulę plokštę, ant kurios paliko jo paties rankomis padarytą užrašą.

Bet kas atsitiko, kas sukėlė tokią nesąmoningą būseną? Čia tai galvosūkis! Pritrenkianti istorija! O kas, jeigu...

Lourensas negalėjo atitraukti akių nuo būtybės, suvyniotos į gelsvą audinį. Nejaugi jis iš tiesų tikėjo, jog po šiuo audiniu teberusena gyvybė? Nejaugi būtybė gali judėti ir kalbėti?

Ta mintis privertė Lourensą šyptelėti.

Jis atsisuko į ant stalo stovinčius ąsočius. Saulė nedidelį urvą pavertė pragaru. Lourensas paėmė nosinę ir kilstelėjo arčiausiai stovėjusio ąsočio dangtį. Aštrus migdolų kvapas. Kažkas ne mažiau stiprus už mirtiną cianidą.

Ramzis Nemirtingasis rašė, jog išgėrė pusę ąsočio turinio, norėdamas padėti tašką savo prakeiktame gyvenime.

„O kas, jeigu po šitais tvarsčiais iš tiesų nemirtinga būtybė?“

Ir vėl tas pats garsas. Kas tai buvo? Ne šnaresys, ne. Bet kažkas panašaus į jį. Jau greičiau atodūsis.

Archeologas vėl pažvelgė į mumiją. Dabar saulė apšvietė visą figūrą, jos spinduliuose sukosi dulkių stulpai... Lygiai taip pat saulė skverbiasi pro šventovių vitražus arba pro senų ąžuolų šakas niūriuose miško kloniuose.

Lourensui pasirodė, jog nuo gulinčios figūros kyla dulkės — blyškiai auksinis mažyčių dalelių šydas. Ne, jis tik pernelyg pavargęs!

Ir pati figūra jau dabar nebeatrodė sudžiūvusi — ji įgavo ryškius žmogaus kontūrus.

— Kas gi tu išties buvai, seni? — švelniai kreipėsi Lourensas į mumiją. — Beprotis? Apgavikas? O gal tu nesi apsišaukėlis? Gal tu tikrai pats Ramzis Didysis?

Jis ištarė šiuos žodžius prancūziškai — ir į jį padvelkė šalčiu. Lourensas pakilo ir priėjo arčiau mumijos.

Atrodė, tarsi paslaptinga būtybė maudosi saulės spinduliuose. Pirmą kartą po stipriai suveržtais tvarsčiais jis pastebėjo antakių kontūrus. Ir veido bruožai tapo ryškesni, labiau išraiškingi.

Lourensas šyptelėjo. Jis kreipėsi į būtybę lotyniškai, kruopščiai rinkdamas žodžius ir dėliodamas sakinius vieną po kito:

— Ar žinai, nemirtingas faraone, kaip ilgai tu miegojai? Tu, paskelbęs, jog gyvenai visą tūkstantmetį?

Ar jis stipriai iškraipė senąją kalbą? Jis tiek daug metų vertė senuosius hieroglifus, jog Cezario kalba jam atrodė grubi ir jis su ja elgėsi atsainiai.

— Praėjo dukart daugiau laiko, kai tu užmūrijai save šioje kapavietėje, po to, kai Kleopatra prie savo krūtinės sušildė nuodingą gyvatę.

Jis minutei nutilo, vis neatitraukdamas akių nuo keistos figūros. Kodėl šita mumija nepažadina giliai jame slypinčios šaltos mirties baimės? Jis patikėjo, jog po šita danga kažin kokiu būdu išliko vis dar rusenanti menka gyvybė; jog po tvarsčiais slepiasi siela, kuri išsilaisvins tik kam nors juos nuėmus.

Dabar Laurensas net negalvodamas prabilo angliškai:

— Jei tik tu būtum nemirtingas! Jei tik galėtum atsimerkti ir pažvelgti į šiuolaikinį pasaulį! Kaip gaila, kad privalau laukti kažkieno leidimo ir negaliu nuplėšti nuo tavęs šitų apgailėtinų tvarsčių ir pažvelgti į tavo veidą!

Veidas. Nejaugi jame kas nors pasikeitė? Ne, tai tik saulės spindulių žaismas. Nors, dabar veidas atrodė kažkoks papilnėjęs. Lourensas intuityviai ištiesė ranką, norėdamas paliesti jį, tačiau ranka sustingo pusiaukelėje.

Jis vėl prabilo lotyniškai:

— Dabar jau tūkstantis devyni šimtai keturioliktieji metai, didysis karaliau. Ir Ramzio Didžiojo vardas žinomas visame pasaulyje — taip pat ir paskutinės Egipto karalienės Kleopatros vardas.

Už jo nugaros netikėtai pasigirdo šnaresys. Tai buvo Henris.

— Kalbate lotyniškai su Ramziu, dėde? Gal tavo smegenis jau paveikė prakeiksmas?

— Jis supranta lotyniškai, — atsakė Lourensas, vis dar neatitraukdamas nuo mumijos akių. — Ar ne taip, Ramzi? Ir graikiškai jis supranta. O taip pat farsi bei etruskų kalbas. Ir dar daug kitų pasaulio užmirštų kalbų. Galbūt jis mokėjo šiaurinių barbarų kalbas, iš kurių prieš daugelį metų ir kilo mūsų gimtoji anglų kalba. — Ir Lourensas vėl prakalbo lotyniškai: — Paklausyk, didysis karaliau, išoriniame mūsų pasaulyje tiek daug įvairiausių stebuklų. Galiu tau parodyti tiek nuostabių dalykų...

— Nemanau, kad jis tave girdi, dėde, — abejingai ištarė Henris. Pasigirdo stiklo skambėjimas. — Bent jau tikiuosi, kad negirdi.

Lourensas staigiai atsisuko. Suspaudęs po pažastimi odinį portfelį, Henris dešinėje rankoje laikė ąsočio dangtį.

— Nesiliesk prie jo! — suriko Lourensas. — Tai nuodai, avigalvi. Visuose šiuose indeliuose yra nuodai! Pakaks vieno lašo, kad taptum toks pats, kaip jis. Žinoma, jeigu jis iš tiesų miręs. — Jau vos pamatęs sūnėną, Lourensas įsiuto, ypač dabar, tokiu metu.

Archeologas atsisuko į mumiją. Nieko sau! Net rankos atrodė papilnėjusios. Ir vienas žiedų vos neperplėšė audinio. O prieš keletą valandų...

— Nuodai? — už nugaros paklausė Henris.

— Tai tikra nuodų laboratorija, — paaiškino Lourensas. — Tų pačių nuodų, kuriuos prieš nusižudydama išmėgino Kleopatra, davusi jų savo bejėgiams tarnams.

Beje, kam eikvoti laiką, pateikiant Henriui tokią neįkainojamą informaciją?

— Kokios ekscentriškos smulkmenos, — ciniškai bei sarkastiškai atsiliepė sūnėnas. — O aš maniau, kad jai įgėlė gyvatė.

— Tu visiškas idiotas, Henri! Istoriją išmanai prasčiau už kupranugarių varovą. Prieš pasirinkdama gyvatę, Kleopatra išbandė šimtus rūšių įvairiausių nuodų.

Lourensas atsisuko ir šaltai pažvelgė į sūnėną, kuris tuo metu lietė Kleopatros biustą, negrabiai pirštu braukdamas per marmurinę nosį bei akis.

— Gerai, manau, tai nekeičia esmės. O monetos? Nejaugi ketini jas atiduoti Britų muziejui?

Lourensas atsisėdo ant nešiojamos kėdutės, kyštelėjo plunksną į rašalą. Kur čia jis sustojo? Neįmanoma susikaupti, kai tau nuolat trukdo.

— Tave domina tiktai pinigai? — šaltai paklausė jis. — Ir kam tau jų reikia? Vis tiek tuojau pat praloši. — Jis pakėlė akis į sūnėną. Kada nuo šito gražaus veido dingo jaunatviškos ugnies pėdsakai? Kada savimeilė pavertė grubiais jo bruožus ir susendino, kada šis veidas tapo toks beviltiškai nuobodus? — Kuo daugiau tau duodu, tuo tu daugiau praloši. Dėl Dievo, grįžk į Londoną. Pas savo meilužę ar pas draugužes iš miuzikholo. Svarbiausia, nešdinkis iš čia.

Lauke pasigirdo ausį rėžiantis garsas — smėlėtame kelyje čerškėdama sustojo dar viena mašina. Į urvą įžengė tamsiaodis tarnas, moliu išterliotais drabužiais. Jo rankose buvo padėkas su pusryčiais. Jam iš paskos įėjo Samiras.

— Nebegaliu daugiau jų sulaikyti, — pasakė Lourensui padėjėjas. Lengvu grakščiu mostu jis įsakė tarnui padėti pusryčius ant stalo krašto. — Čia atvyko žmonės iš Britanijos ambasados. Ir daugybė reporterių iš Aleksandrijos bei Kairo. Tenai susirinko didžiulė minia.

Lourensas žiūrėjo į sidabrines lėkštes, į kiniškus puodelius. Valgyti jis nenorėjo. Tetroško tik vieno: kad jį paliktų ramybėje, leistų vienam pabūti su atrastu lobiu.

— Sulaikyk juos ilgėliau, Samirai. Iškovok man dar kelias valandas, kad galėčiau padirbėti su šitais papiruso ritinėliais. Samirai, jo istorija tokia liūdna, tokia skausminga!

— Pasistengsiu. Bet tau reikia pavalgyti, Lourensai. Tu labai išsekęs. Turi atsigaivinti bei pailsėti.

— Niekada nesijaučiau taip gerai. Sulaikyk juos iki vidurdienio. Taip, ir išvesk iš čia Henrį. Sūnėne, eik su Samiru. Jis tau duos ką nors pavalgyti.

— Sere, prašau eiti su manim, — ištarė egiptietis.

— Man būtina pasikalbėti su dėde prie keturių akių.

Lourensas pažvelgė į savo dienoraštį, po to į ant stalo gulėjusį išskleistą papirusą. Karalius kalbėjo apie savo liūdesį, apie tai, kaip jis išvyko čionai, ketindamas pradėti slaptus tyrinėjimus... toliau nuo Kleopatros mauzoliejaus Aleksandrijoje, nuo Karalių Slėnio.

— Dėde, — lediniu balsu ištarė Henris. — Aš mielai sugrįšiu į Londoną, jei tu surasi laisvą minutėlę ir pasirašysi...

Lourensui nesinorėjo atsitraukti nuo darbo. Galbūt netrukus jam pavyks sužinoti, kur buvo Kleopatros mauzoliejus?

— Na, kiek galiu tau kartoti? — sumurmėjo jis. — Nepasirašinėsiu aš jokių dokumentų. Imk savo portfelį ir nešdinkis iš čia.

— Dėde, grafas nori gauti tavo atsakymą dėl Džulijos su Aleksu. Ilgiau laukti jis negali. O jei kalbėsime apie dokumentus, tai turima galvoje tik dvi akcijos.

Grafas... Aleksas ir Džulija... Tai siaubinga.

— Dieve, tokiu metu!

— Dėde, juk dėl tavo atradimo gyvenimas negali sustoti. — Kiek nuodų jo balse! — Būtina atsikratyti tų akcijų.

Lourensas padėjo rašiklį.

— Nematau čia nieko būtino, — pasakė jis, įdėmiai žiūrėdamas į Henrį. — O dėl vedybų... Aš galiu amžinai laukti. Bent jau iki tol, kol pati Džulija nuspręs. Grįžk namo ir perduok šiuos žodžius mano geram bičiuliui grafui Ruterfordui. Ir savo tėvui pasakyk, jog daugiau neparduosiu nei vienos šeimos akcijos. O dabar palik mane ramybėje.

Henris stovėjo kaip prikaltas, nervingai įsikibęs savo portfelio, svaidydamas į Louresną grėsmingus žvilgsnius.

— Dėde, tu nesupranti...

— Leisk man pasakyti, ką aš suprantu, — ištarė Lourensas. — Aš suprantu, jog tu pralošei visą turtą ir dabar tavo tėvas padarys viską, kad tik galėtų sumokėti tavo skolas. Netgi Kleopatra ir jos nuolatos girtas meilužis svajoti negalėjo apie tokius turtus, kuriuos tu prašvilpei. Ir sakyk, kuriems galams mano Džulijai reikia Ruterfordų titulo? Tai Aleksui reikalingi Stratfordų milijonai — štai kur šuo pakastas. Aleksas — apgailėtinas tituluotas elgeta, kaip ir jo tėvas Eliotas. Dieve, atleisk man, bet tai tiesa.

— Dėde, turėdamas tokį titulą Aleksas gali nusipirkti Londone bet kokią turtingą paveldėtoją.

— Kodėl gi jis to nepadaro?

— Tik vienas tavo žodis — ir Džulijos nuotaika pagerės.

— O Eliotas atsidėkos tau už tai, kad mikliai sutvarkei šį reikalą? Su mano dukters pinigais jis bus neįtikėtinai dosnus.

Henris pabalo iš pykčio.

— Kurių velnių taip rūpiniesi tomis vedybomis? — įgėlė Lourensas. — Žeminiesi, nes tau reikia pinigų...

Jam pasirodė, jog sūnėnas tyliai nusikeikė.

Lourensas nusisuko ir vėl pažvelgė į mumiją, mėgindamas baigti nemalonų pokalbį. Londono gyvenimo čiuptuvai, nuo kurių jis paspruko, ir čia jį surado...

Čia tai bent! Visa figūra tikrai papilnėjo! Ir žiedas! Dabar jis visas matomas. Išsipūtęs pirštas sutraukė jį veržusius tvarsčius. Lourensui pasirodė, jog jis mato sveiko gyvo kūno spalvą.

— Neišprotėk, — pats save įspėjo jis.

Tas garsas... Ir vėl tas garsas. Jis pamėgino įsiklausyti, tačiau, kad ir kiek besistengė, girdėjo tik išorinį triukšmą. Jis priėjo arčiau sarkofage esančio kūno. O Dieve, nejaugi pro tvarsčius, užvyniotus ant galvos, jis mato ataugusius plaukus?

— Kaip aš tave užjaučiu, Henri, — staiga sušnabždėjo jis. — Tu neįstengi įvertinti tokio atradimo: senovės karaliaus, šitos paslapties.

Kas pasakė, jog negalima liestis prie palaikų? Kad negalima bent kiek patraukti į šalį šitą sudūlėjusį audinį...

Lourensas išsitraukė kišeninį peiliuką ir nekantriai prikišo prie mumijos. Prieš dvi dešimtis metų jis būtų galėjęs kuo ramiausiai perpjauti ir pačią mumiją. Tada jam dar nebuvo tekę susidurti su valdininkais. Jis galėjo niekieno nevaržomas pats vienas kapstytis šitose dulkėse.

— Tavimi dėtas, nedaryčiau šito, dėde, — įsiterpė Henris. — Londono muziejaus darbuotojai pasius.

— Juk liepiau tau nešdintis.

Jis girdėjo, kaip Henris įsipylė į puodelį kavos: juk jis niekur neskuba. Maža uždara patalpa prisipildė kavos aromato.

Lourensas atsisėdo ant kėdutės ir vėl priglaudė prie kaktos nosinę. Visa para be miego. Tikriausiai jam reikia pailsėti.

— Išgerk kavos, dėde Lourensai, — pasiūlė Henris. — Štai įpyliau tau. — Jis atkišo puodelį. — Tavęs laukia gatvėje, o tu labai pavargai.

— Tai pusprotis, — sušnabždėjo Lourensas. — Eitum tu iš čia.

Henris pastatė puodelį šalia dienoraščio.

— Atsargiai! Papirusas aukso Vertės.

Kava atrodė labai gundančiai... net ir iš Henrio rankų. Lourensas pakėlė puodelį, gurkštelėjo ir užsimerkė.

Ką pamatė jis tuo momentu, kai atitraukė nuo lūpų puodelį? Išsiplėtusią mumiją, apšviestą saulės spindulių? Negali būti. Nuo netikėto deginimo gerklėje viskas jo akyse apsivertė. Atrodė, gerklė gniaužiasi. Jis negalėjo nei kalbėti, nei kvėpuoti.

Vyriškis žvelgė į Henrį ir netikėtai pajuto kvapą, sklindantį iš puodelio, kurį vis dar tebelaikė virpančiomis rankomis. Aitrų migdolų kvapą. Tai buvo nuodai. Puodelis išslydo iš rankų. Tarsi pro rūką Lourensas išgirdo, kaip jis atsitrenkė į akmenines grindis.

— O Dieve! Išgama!

Jis krito, tiesdamas rankas į sūnėną, kuris stovėjo išsiviepęs ir abejingai žiūrėjo į dėdę, tarsi nieko baisaus nevyktų, tarsi Lourensas nemerdėtų.

Jo kūnas blaškėsi agonijoje. Sutelkęs visas pastangas, archeologas atsisuko. Paskutinis vaizdas — tai mumija, skendinti saulės spinduliuose. Paskutinis pojūtis — tai smėlis ant grindų, į kurį įsikniaubė jo degantis veidas.

Henris Stratfordas ilgai stovėjo sustingęs. Jis žiūrėjo žemyn, į dėdės kūną, tarsi netikėdamas savo akimis. Tai padarė kažkas kitas. Kažkas kitas pajuto jaunuolio nusivylimą bei jaudulį ir įgyvendino baisų jo planą. Kažkas kitas įkišo sidabrinį šaukštelį į senovinį ąsotį su nuodais ir įbėrė tų nuodų į Lourenso puodelį.

Viskas apmirė — netgi dulkės saulės spinduliuose. Atrodė, jog mažytės dulkelės ištirpo karštame ore. Girdėjosi tik tylus garsas: kažkas panašaus į širdies plakimą.

Vaizduotės žaismas. Reikia tai įveikti. Reikia suvaldyti rankų virpesį, sulaikyti iš drebančių lūpų besiveržiantį riksmą. Nes jeigu jis suriks — to riksmo jau niekas nenuslopins.

„Aš jį nužudžiau. Nunuodijau“.

Dabar jau niekas nesukliudys jam įgyvendinti savo planus: pati svarbiausia kliūtis pašalinta.

Pasilenkti, užčiuopti pulsą. Bet juk jis tikrai miręs. Jis mirė.

Henris atsitiesė, įveikęs netikėtą pykinimo priepuolį, greitai ištraukė iš portfelio keletą popierių. Padažė plunksnakotį į rašalą ir aiškiai išvedžiojo Lourenso Stratfordo pavardę. Jis jau yra tą daręs anksčiau, pasirašydamas po mažiau svarbiais dokumentais.

Ranka šlykščiai drebėjo, bet tai tik į naudą. Labiau panašu į dėdės braižą. Parašas pavyko puikiai.

Henris padėjo plunksnakotį į vietą ir kiek pastovėjo užmerktomis akimis, stengdamasis nusiraminti ir galvoti tik apie vieną: „Darbas padarytas“.

Staiga ji pervėrė netikėta mintis: jis galėtų viską pakartoti iš naujo. Tai tebuvo tik akimirkos silpnumas; jis gali sugrąžinti laiką atgal, ir dėdė atgis. Juk neturėjo to būti! Nuodai... kava... negyvas Lourensas.

Po to jį užplūdo prisiminimai — tyri, ryškūs, malonūs... Apie tą dieną, kai prieš dvidešimt vienerius metus į šį pasaulį atėjo jo pusseserė Džulija. Jiedu su dėde tuomet sėdėjo dviese svetainėje. Su dėde Lourensu, kurį jis mylėjo labiau negu savo tėvą.

— Noriu, kad žinotum, jog visada būsi mano pats mylimiausias sūnėnas...

Viešpatie, nejaugi jis kraustosi iš proto? Akimirką net pamiršo kur esąs. Jis galėjo prisiekti, jog kambaryje yra dar kažkas. Bet kas?

Tas keistas daiktas sarkofage? Nereikia į jį žiūrėti. Jis tarsi nebylus liudininkas. Reikia galvoti apie reikalus.

Dokumentai pasirašyti. Akcijas bus galima parduoti. Dabar Džulija galės ištekėti už to bukagalvio Alekso Savarelo. O Henrio tėvas galės netrukdomas valdyti visą „Stratfordų laivininkystės kompanijos“ kapitalą.

Taip. Bet ką daryti dabar? Jis vėl pažvelgė į rašomąjį stalą. Viskas taip, kaip ir buvo. Šešios auksu žibančios monetos su Kleopatros atvaizdu. Ak taip, reikia bent vieną paimti. Henris mikliai įsikišo monetą į kišenę. Kraujas plūstelėjo į veidą, pasidarė karšta. Taip, moneta gali atnešti laimę. Reikia ją paslėpti cigarečių pakelyje. Niekas net nepastebės, kaip išsineš iš čia. Puiku.

Dabar belieka kuo greičiau dingti iš čia. Ne, jis nieko nesuvokia. Net nesugebėjo nuraminti širdies. Ji vis dar pašėlusiai daužosi. Pakviesti Samirą — tai bus geriausia išeitis. Kažkas baisaus atsitiko Lourensui. Širdies smūgis? Priepuolis? Neįmanoma apsakyti! O šitas kambarys tarsi kapas. Reikia kuo greičiau iškviesti gydytoją.

— Samirai! — suriko jis, aklai žvelgdamas pirmyn, tarsi tragedijos aktorius nusivylimo akimirką. Jo žvilgsnis vėl sustojo ties ta niūria, sutvarstyta, primenančia mirtį figūra. Nejaugi jinai taip pat į jį žiūri? Nejaugi po skudurais paslėptos jos akys mato? Nesąmonės! Bet ta iliuzija jame sukėlė tokią paniką, jog pagalbos šauksmas atrodė labai įtikinamas ir natūralus.

2 skyrius

Klerkas vogčiomis skaitė paskutinį laikraščio „London Herald“ numerį, paslėpęs išskleistus lapus po tamsiu lakuotu stalu. Kontoroje buvo tylu — tuo metu vyko direktorių pasitarimas, girdėjosi tik rašomosios mašinėlės klavišų barbenimas kažkur priėmimo kambaryje.

„MUMIJOS PRAKEIKSMAS NUŽUDO „STRATFORDO LAIVININKYSTĖS KOMPANIJOS“ VALDYTOJĄ. RAMZIS PRAKEIKTASIS ŽUDO VISUS, KAS DRĮSTA DRUMSTI JO RAMYBĘ“.

Kaip baisiai ta tragedija paveikė žmonių vaizduotę! Nė žingsnio nežengsi: visų leidinių pirmuosiuose puslapiuose viena ir ta pati istorija. O kokia puiki proga populiariems laikraščiams iš to pelnytis. Straipsniai papuošiami greitosiomis nupieštais piešiniais, vaizduojančiais piramides, kupranugarius, mumiją mediniame sarkofage bei vargšą misterį Stratfordą, gulintį prie mumijos kojų.

Vargšas Lourensas Stratfordas, jis buvo toks geras žmogus, su juo buvo taip lengva dirbti... Dabar visi prisimins, kokia baisi, kokia sensacinga mirtis jį ištiko.

Nespėjo klerkas suvirškinti šios baisios naujienos, kai pastebėjo ne mažiau sensacingą pranešimą:

„PAVELDĖTOJA NEBIJO PRAKEIKTOS MUMIJOS. DIDYSIS RAMZIS VYKSTA Į LONDONĄ“

Klerkas pervertė laikraštį ir susuko vamzdeliu. Sunku patikėti tuo, jog mis Stratford veža namo visus tėvo radinius ir ketina surengti parodą tiesiog savo namuose Meifere. Nors... būtent taip būtų pasielgęs ir jos tėvas.

Klerkas labai norėjo būti pakviestas į parodos atidarymą, bet puikiai suprato, jog tokia galimybė jam nebus suteikta, nepaisant to, jog „Stratfordų laivininkystės kompanijoje“ jis dirbo beveik trisdešimt metų.

Tik pagalvok — Kleopatros biustas, vienintelis tikras portretas, egzistuojantis pasaulyje! Ir monetos su jos atvaizdu bei vardu. Ak, kaip jam norėtųsi pažvelgti į šiuos daikčiukus bent akies krašteliu mis Stratford bibliotekoje! Bet teks palaukti, kol Britų muziejus pareikalaus visos kolekcijos ir pateiks ją parodai, kur kolekcija galės grožėtis ir lordai, ir paprasti žmonės.

Ir dar buvo kai kas, ką jam norėjosi pasakyti asmeniškai mis Stratford, žinoma, jei bus tokia galimybė. Kai kas, apie ką tikriausiai jai būtų papasakojęs senasis misteris Lourensas.

Pavyzdžiui, apie tai, jog Henris Stratfordas jau metus laiko nesėdi prie savo darbo stalo, nors vis dar gauna visą atlyginimą bei premijas; arba apie tai, jog misteris Rendolfas išrašinėja jam čekius kompanijos sąskaita, o po to padirbinėja įrašus apskaitos knygoje.

O galbūt jaunoji ledi pati viską išsiaiškins? Pagal testamentą ji lieka tėvo kompanijos valdytoja. Štai kodėl šiuo metu ji taip pat buvo pasitarimų salėje drauge su savo gražuoliu jaunikiu Aleksu Savarelu — vikontu Samerfildu.

Rendolfas nepajėgė žiūrėti į raudančią Džuliją. Siaubinga tokią minutę versti ją pasirašinėti kažkokius dokumentus. Su gedulingais rūbais ji atrodė tokia trapi, apsiverkusi, drebančiomis lūpomis, keista ugnimi spindinčiomis akimis. Tą ugnį Džulijos akyse pirmą kartą jis pastebėjo, kai mergina jam pranešė apie tėvo mirtį.

Kiti pasitarimo dalyviai sėdėjo be žado, nuleidę akis. Aleksas švelniai laikė jos ranką. Jis atrodė kiek susirūpinęs, tarsi nesuvoktų, kas yra mirtis... Tikriausiai nenorėjo, kad ji dar labiau kankintųsi. Atlapaširdis. Visiškai nederantis prie šitų prekeivių, verslo žmonių; tikras aristokratas su savo turtinga nuotaka.

Kodėl mes turime atlikti visus šituos formalumus? Kodėl negalime pasilikti vieni su savo skausmu?

Ir vis dėlto kai ką Rendolfas privalėjo padaryti, nors dabar, kaip niekad, reikalai atrodė tokie beprasmiški. Niekada anksčiau jo meilė sūnui nebuvo patyrusi tokių skausmingų išbandymų.

— Dabar dar nesu pasirengusi jokiems rimtiems sprendimams, dėde Rendolfai, — mandagiai pasakė jam Džulija.

— Žinoma, žinoma, mieloji, — atsakė jis. — Niekas tavęs neskubina. Pasirašyk tik vieną skubų čekį nenumatytoms išlaidoms, o visą kitą mes patys padarysime.

— Norėčiau pati susivokti verslo reikaluose bei viską susitvarkyti, — pasakė mergina. — Būtent to norėjo ir tėvas. Situacija su sandėliais Indijoje... Niekaip negaliu suprasti, kodėl tenai kilo tokia krizė. — Ji kiek patylėjo, nenorėdama tęsti pokalbio apie reikalus, o gal tiesiog neturėdama jėgų — ir tylios karčios ašaros vėl pasipylė jos veidu.

— Palik tai man, Džulija, — pavargusiu balsu ištarė Rendolfas. — Aš daugelį metų gebėjau susidoroti su krizėmis Indijoje.

Jis pastūmė dokumentus merginai. „Pasirašyk, pasirašyk, neprašyk dabar jokių paaiškinimų. Nežemink manęs, man ir taip skaudu“.

Rendolfas net pats stebėjosi, kaip baisiai jį nuliūdino brolio mirtis. Mes nesuvokiame, kaip stipriai kažką mylime tol, kol jis nepalieka mūsų. Visą naktį jis gulėjo atmerktomis akimis, skęsdamas prisiminimuose... Dienos Oksforde, pirmosios išvykos į Egiptą — su Lourensu bei Eliotu Savarelu. Naktys Kaire... Auštant jis atsikėlė iš lovos ir žiūrinėjo senas nuotraukas bei dokumentus. Prisiminimai buvo stebėtinai ryškūs.

O dabar jis mėgino apgauti Lourenso dukterį. Mėgino pridengti dešimtį metų gudravimo bei apgavysčių. Lourensas įkūrė ir sustiprino „Stratfordų laivininkystės kompaniją“, nors iš tiesų pinigai jam niekada nerūpėjo. Jis visada rizikavo. O ką padarė Rendolfas, tapęs kompanijos valdytoju? Tik laikėsi įsikibęs valdžios vairo ir vagiliavo.

Didžiausiam jo nustebimui, Džulija paėmė rašiklį ir tuojau pat pasirašė visus pakištus jai dokumentus. Net nesiteikusi perskaityti, kur pasirašo. Na ką gi, jis turi nedidelį atokvėpį: ji nepateiks nepatogių klausimų.

„Atleisk, Lourensai, — tai buvo tarsi nebylus maldavimas. — Gaila, kad tu visko nežinai“.

— Po keleto dienią, dėde Rendolfai, mudu susėsime ir viską aptarsime. Manau, to norėjo mano tėvas. O dabar aš taip pavargau. Regis, metas keliauti namo.

— Taip, leisk tave parvežti, — tuojau pat atsiliepė Aleksas. Jaunuolis padėjo Džulijai atsikelti.

Šaunusis gerasis Aleksas. Kodėl Henris neturi nė lašo padorumo? Juk visas pasaulis galėtų jam priklausyti.

Rendolfas paskubėjo atidaryti dvigubas duris. Ir nustebo pamatęs Britų muziejaus darbuotoją, laukiantį, kol pasibaigs pasitarimas. Apmaudu. Būtų anksčiau apie tai žinojęs, išvestų Džulija pro kitas duris. Jis negalėjo pakęsti šito pasipūtusio misterio Henkoko, kuris elgėsi taip, tarsi Lourenso radiniai priklausytų muziejui ir visam pasauliui.

— Mis Stratford, — priėjęs prie Džulijos ištarė jis. — Viskas nuspręsta. Pirmoji paroda įvyks jūsų namuose, kaip ir pageidavo jūsų tėvas. Suprantama, mes aprašysime kolekciją ir, kai tik to pageidausite, išvešime ją į muziejų. Manau, jūs panorėsite, kad aš asmeniškai laiduočiau...

— Žinoma, — pavargusiu balsu ištarė Džulija. Buvo akivaizdu, jog kolekcijos likimas merginą domino ne ką daugiau negu dalykinis pasitarimas. — Dėkoju, misteri Henkokai. Jūs žinote, ką mano tėvui reiškė šios parodos atidarymas. — Ji vėl nutilo, matyt, mėgindama sulaikyti ašaras. — Ir kodėl aš nevykau drauge su juo į Egiptą?

— Mieloji, jis mirė ten, kur buvo labai laimingas. — Aleksas nesėkmingai bandė ją paguosti. — Ir toje aplinkoje, kuri jam patiko.

Nieko sau! Na ir pasakė! Juk Lourensą paprasčiausiai apgavo. Vos keletą valandų jis mėgavosi didžiausiu gyvenimo atradimu. Netgi Rendolfas tą suprato.

Henkokas paėmė Džuliją už rankos ir jiedu drauge nuėjo link išėjimo.

— Žinoma, neįmanoma nustatyti radinių autentiškumo, neatlikus kruopščių tyrimų. Auksinės monetos, biustas — tai iš tiesų precedento neturintis atradimas...

— Nedarykime kol kas jokių pareiškimų, misteri Henkokai. Noriu tik seniems tėvo draugams surengti nedidelį priėmimą.

Ir Džulija atsisveikindama ištiesė ranką. Kaip ryžtingai nutraukė ji nereikalingą pokalbį, kaip ši mergina panaši į savo tėvą. Ir, geriau pagalvojus, kaip ji panaši į grafą Ruterfordą. Ji visada išsiskyrė savo aristokratiškomis manieromis. Kad tik įvyktų šita santuoka...

— Iki pasimatymo, dėde Rendolfai.

Jis pasilenkė ir pabučiavo dukterėčią.

— Myliu tave, mažyte, — pakuždėjo jis.

Šie žodžiai jį patį nustebino. Kaip ir šypsena, nušvitusi Džulijos veide. Nejaugi mergina suprato, ką iš tiesų jis norėjo jai pasakyti? „Atleisk man, atleisk už viską, mažyte“.

Pagaliau ji viena ant laiptų. Visi išsiskirstė, liko tik Aleksas, ir jai norėjosi, kad ir jis išeitų. Jai nieko daugiau nereikėjo — kad tik pasiliktų viena tyliame „Rols Roiso“ salone, už stiklo langų, kurie atskirs ją nuo išorinio pasaulio.

— Paklausyk manęs bent vieną kartą, Džulija, — kalbėjo Aleksas, vesdamas merginą laiptais žemyn. — Kalbu iš visos širdies. Nereikia atidėlioti vestuvių dėl šitos tragedijos. Suprantu tavo jausmus, bet dabar likai viena šiame didžiuliame name. Noriu būti šalia, rūpintis tavimi. Noriu, kad mudu būtume vyras ir žmona.

— Aleksai, nenoriu tavęs apgaudinėti, — pasakė ji. — Negaliu kol kas priimti jokių sprendimų. Dabar man kaip niekad reikia laiko viską apgalvoti.

Staiga ji suprato, kad negali jo matyti — jis atrodė toks jaunas. O ji pati? Ar apskritai kada nors ji buvo jauna? Tikriausiai toks klausimas sukeltų šypseną dėdei Rendolfui. Juk jai tik dvidešimt vieneri. Bet Aleksas, nors jam jau dvidešimt penkeri, atrodė jai visai vaikas. Džulijai buvo skaudu pripažinti, jog ji nemyli vaikino taip, kaip jis to vertas.

Aleksas atidarė duris į gatvę, ir saulės šviesa juos apakino. Džulija nuleido vualį. Ačiū Dievui, nebuvo jokių reporterių, tik laukė didžiulis juodas automobilis, atidarytomis durelėmis.

— Aš viena neliksiu, Aleksai, — švelniai ištarė Džulija. — Juk turiu Ritą bei Oskarą. Be to, Henris sugrįžta į savo senąjį kambarį — dėdė Rendolfas pusbrolį įkalbėjo. Žmonių bus daugiau negu reikia...

Henris... Štai ko ji visai nenorėtų matyti! Kokia pikta likimo ironija, kad jis buvo paskutinis žmogus, kurį jos tėvas matė prieš mirtį.

Vos tik Henris Stratfordas išlipo į krantą, jį apspito žurnalistai. Ar jis išsigando mumijos prakeiksmo? Ar matė ką nors antgamtiško tame mažyčiame akmeniniame urve, kur Lourenso Stratfordo tykojo mirtis? Henris tylėdamas stovėjo prie muitinės patikros punkto, nekreipdamas dėmesio į fotokamerų blyksnius. Su ledine ramybe žiūrėjo į valdininkus, tikrinančius jo lagaminus. Pagaliau jis galėjo praeiti pirmyn.

Širdis daužėsi taip, jog skambėjo ausyse. Norėjosi ko nors išgerti. Norėjosi atsidurti gimtuosiuose namuose Meifere, susitikti su savo meiluže Deize. Jis norėjo bet ko, tik ne nuobodžios kelionės su tėvu. Įsitaisydamas ant automobilio sėdynės, Henris vis stengėsi nusukti akis į šalį.

Kol ilgas griozdiškas automobilis atkakliai skynėsi kelią, mėgindamas išsiveržti iš kamščio, Henris pastebėjo Samirą, besisveikinantį su grupe juodai apsitaisiusių vyrų — tikriausiai muziejaus darbuotojų. Ramzio Didžiojo kūnas visus domino kur kas labiau, negu Lourenso Stratfordo, kuris, paties velionio nurodymu, be ypatingų ceremonijų buvo palaidotas Egipte.

O Viešpatie, kaip baisiai atrodo tėvas! Per vieną naktį paseno dešimčia metų. Ir plaukai netvarkingi...

— Ar turi cigarečių? — paklausė Henris.

Rendolfas, nepakeldamas akių, ištiesė sūnui ploną cigarą bei degtukus.

— Šitos vedybos vis dar labai svarbios, — sumurmėjo taip tyliai, tarsi kalbėtų pats su savimi. — Jaunavedė neturės laiko rūpintis reikalais. O kol kas sutvarkiau viską taip, kad tu pagyvensi drauge su ja. Ji neturi pasilikti viena.

— O Dieve, tėti, gyvename dvidešimtame amžiuje! Kodėl ji negali viena pagyventi?

Gyventi šitame name greta šlykščios mumijos, demonstruojamos bibliotekoje? Henris pajuto, kad jį ima pykinti. Jis užsimerkė, rūkydamas cigarą, ir pasistengė galvoti apie meilužę. Atmintyje iškilo virtinė gundančių erotinių scenų.

— Po paraliais, tu darysi taip, kaip pasakysiu! — atkirto tėvas, tačiau jo balse nesigirdėjo grasinimo. Rendolfas pažvelgė pro langą. — Gyvensi tenai ir stebėsi ją. Tuo pačiu pasirūpinsi, kad ji kuo greičiau sutiktų ištekėti už Alekso. Pasistenk, kad Džulija nenutoltų nuo jo. Man atrodo, jog Aleksas jau pradeda ją erzinti.

— Nieko nuostabaus. Jei Aleksas turėtų bent kiek sveiko proto...

— Santuoka jai bus tik į naudą. Ir apskritai vedybos — geras dalykas.

— Na gerai jau, pakaks apie tai!

Toliau važiavo tylėdami. Metas pietauti su Deize, po to laukia ilgas poilsis savo bute, o tada sės prie lošimo stalo pas Flintą — jei pavyks iš tėvo išvilioti bent kiek pinigų...

— Ar jis nelabai kankinosi?

Henris krūptelėjo.

— Kas? Tu apie ką?

— Apie tavo dėdę, — pasakė Rendolfas ir pirmą kartą pažvelgė sūnui į akis. — Apie Lourensą Stratfordą, kuris ką tik mirė Egipte. Jis ilgai kankinosi ar mirė iškart?

— Viskas buvo gerai, o jau po minutės jis krito ant žemės. Mirė per keletą sekundžių. Kokia prasmė apie tai klausinėti?

— O tu ką, toks jautrus, niekše?

— Aš niekuo negalėjau jam pagelbėti!

Staiga sugrįžo jausmai, kuriuos jis patyrė ankštoje uždaroje patalpoje, jis net pajuto aitrų nuodų kvapą. Henris aiškiai prisiminė tą padarą, esantį mumijoms skirtame futliare... ir tą klaikų pojūtį, tarsi jis būtų stebimas.

— Jis buvo užsispyręs senis, — pašnibždomis ištarė Rendolfas. — Bet aš jį mylėjau.

— Tikrai? — Henris staiga atsisuko ir įsmeigė akis į tėvą. — Tu jį mylėjai, o jis viską paliko jai!

— Jis labai daug davė ir mums. Daugiau nei pakankamai...

— Apgailėtini trupiniai, palyginus su tuo, ką paveldėjo ji!

— Nebenoriu apie tai kalbėti.

„Kantrybės, — pagalvojo Henris. — Kantrybės. — Jis atsilošė ant automobilio sėdynės. — Man reikia nors kokių šimto svarų. Jei pradėsiu ginčytis, nieko negausiu“.

Deizė Banker pro nėriniuotas užuolaidas žiūrėjo, kaip Henris išlipa iš kebo. Ji gyveno erdviame bute virš miuzikholo, kur dainuodavo nuo dešimtos vakaro iki antros valandos nakties. Apkūni prisirpusi moteris, didžiulėmis nuolat mieguistomis akimis bei sidabro spalvos baltais plaukais. Balsas jos buvo ne kažin koks, ir moteris tą žinojo, tačiau publikai ji tikrai patiko. Publika ją mylėjo.

O jai patiko Henris Stratfordas. O gal merginai tik taip atrodė. Jis geriausias iš visų, su kuo Deizę buvo suvedęs gyvenimas. Surado jai darbą, nors jis ir nebuvo merginai prie širdies; mokėjo už jos butą... bent jau buvo nuspręsta, kad jis mokės. Deizė suprato, jog įklimpo į skolas, bet juk jis galiausiai sugrįš iš Egipto ir viską sutvarkys. Arba privers nutilti tuos, kurie pernelyg daug klausinėja... Jis tą sugeba.

Išgirdusi žingsnius laiptinėje, Deizė nuskubėjo prie veidrodžio. Ji nuleido plunksnomis papuoštą peniuaro apykaklę ir pasitaisė perlų vėrinį ant kaklo. Kol raktas sukosi duryse, moteris lengvai masažavo skruostus, kad jie kiek nuraustų.

— Jau ketinau palikti tave, — pareiškė ji, Henriui įėjus į kambarį.

Koks vis dėlto jis gražuolis! Nuostabūs tamsiai kaštoniniai plaukai, tokios pat nuostabios rudos akys; puikios manieros — tikras džentelmenas. Jai patiko stebėti, kaip jis nusivelka apsiaustą ir numeta jį ant kėdės atlošo; patiko, kad jis neskuba jos apkabinti. Jis toks tingus, toks savimyla! O kodėl gi ne?

— Kur mano automobilis? Prieš išvykdamas žadėjai man jį padovanoti! Kur jis? Apačioje jo nėra. Tenai tik kebas.

Kokia vis dėlto šalta jo šypsena! Henris pabučiavo ją, iki skausmo įsisiurbė į lūpas, pirštais stipriai suspaudęs pečius. Deizės lūpos degė, nugara nubėgo šiurpuliukai. Ji atsakė į bučinį ir, kai Henris nusivedė ją į miegamąjį, neištarė nė žodžio.

— Gausi tu tą automobilį, — sušnabždėjo jis, triukšmingai atsegdamas jos peniuarą ir spausdamas ją prie savęs su tokia jėga, jog krūtų speneliai įskaudo nuo prisilietimo prie jo iškrakmolytų marškinių. Mergina pabučiavo Henrį į žandą, po to į smakrą, liežuviu perbraukdama per kiek ataugusią barzdelę. Kaip malonu girdėti jo kvėpavimą, jausti ant pečių jo rankas!

— Ne taip grubiai, sere, — sušnabždėjo Deizė.

— Kodėl?

Suskambo telefonas. Reikėjo laidą ištraukti.

Kol Henris siekė ragelio, Deizė atsegiojo jo marškinius.

— Prašiau tavęs daugiau neskambinti, Šarplsai.

„Prakeiktas šunsnukis, kad jis kur padvėstų“, — pamanė Deizė. Ji dirbo Šarplsui, kol pagaliau Henris ją išlaisvino. Tai buvo tikras niekšas, toks grubus, bukas. Jis paliko merginai atminčiai randą ant kaklo — nedidelį pusmėnulį.

— Juk sakiau, kad grįžęs sumokėsiu. Gal duosi laiko bent lagaminus išsikrauti? — Henris triukšmingai numetė ragelį.

Deizė patraukė telefoną į šalį.

— Eikš pas mane, mano mielasis, — pašaukė ji, sėsdamasi ant lovos.

Henris vis dar bukai spoksojo į telefono aparatą, ir Deizės akys nuliūdo. Vadinasi, jis neturi nė cento. Nei vieno cento...

Keista... Šitame name nebuvo surengtos gedulingos pamaldos, mirus tėvui. Tačiau štai dabar atsargiai bei ypač pagarbiai įnešamas Ramzio Didžiojo sarkofagas. Jis nešamas taip, tarsi tai būtų laidojimo procesija. Ji juda link bibliotekos, kurią tėvas visada vadindavo egiptietiška sale.

Džulija stebėjo, kaip muziejaus darbuotojai, vadovaujami Samiro, stato sarkofagą pietrytiniame bibliotekos kampe, kairėje nuo atvirų durų į oranžeriją. Puiki vieta mumijai. Kas beįeitų į namą, iškart ją pastebės. Ir susirinkusieji svetainėje ją puikiai matys.

Pergamento ritinėliai bei alebastriniai ąsočiai bus padėti po veidrodžiu, ant ilgo marmurinio stalo, stovinčio prie rytinės sienos, į kairę nuo sarkofago. Kleopatros biustas jau įtaisytas ant podiumo salės viduryje. Auksines monetas padės ant specialaus muziejaus stovo šalia marmurinio stalo. O kitas neįkainojamas brangenybes galima bus sudėlioti taip, kaip nurodys Samiras.

Švelnūs priešaušrio saulės spinduliai skverbėsi iš oranžerijos į biblioteką, tarsi atlikdami nuostabaus šokio judesius ant auksinės karalienės kaukės ir ant sukryžiuotų jos rankų.

Ji nuostabi ir, be abejonės, tikra. Tiktai visiškas kvailys galėtų tuo abejoti. Bet kokia tai galėjo būti istorija?

„Jau greičiau jie visi išeitų, — pagalvojo Džulija, — kad galėčiau pasilikti viena ir apžiūrėti tėvo radinius“. Bet tie muziejaus darbuotojai tikriausiai niekada neišeis. O čia dar Aleksas... Ką su juo daryti? Stovi šalia ir nepalieka jos nė sekundei.

Žinoma, Džulija džiaugėsi, kad čia yra Samiras. Su juodu kostiumu, baltais iškrakmolytais marškiniais jis atrodė toks įsitempęs. Panašus į tamsiaakį princą, tokį tolimą, iš kito amžiaus, kuriam svetimas šitas beprotiškas laikmetis su visu savo progresu. Jis čia atrodė pašalinis, kažkoks liokajus, nors su muziejaus darbuotojais bendravo griežtai.

Kai Aleksas žiūrėjo į šiuos žmones ir į lobius, jo veido išraiška buvo labai keista. Jam šitie visi daiktai nieko nereiškė: jie priklausė kitam pasauliui. Nejaugi jis nemato, kokie nuostabūs tie radiniai? Kaip vis dėlto sunku Džulijai suprasti savo sužadėtinį!

— Įdomu, ar prakeiksmai išsipildys? — tyliai paklausė Aleksas.

— Nebūk juokingas, — atsiliepė Džulija. — Dar kurį laiką jie čia dirbs. Gal nueikime mudu į oranžeriją ir išgerkime arbatos?

— Gerai, taip ir padarykime, — sutiko Aleksas.

Jam viskas čia šlykštu, argi ne taip? Pasidygėjimas veide. Tokios išraiškos su jokia kita nesupainiosi. Matydamas radinius, jis nepatiria jokių jausmų. Jie svetimi Aleksui; jam atrodo, kad jie niekiniai. Šitaip Džulija galėtų žiūrėti nebent į kokias nors šiuolaikiškas stakles, apie kurias nieko nenutuokia.

Tai ją skaudino. Nors... dabar ją viskas skaudino. Ir labiausiai tai, jog tėvas turėjo tiek nedaug laiko pasidžiaugti visomis šitomis brangenybėmis, kad jis mirė didžiausio savo gyvenime atradimo dieną. Ir kad ji, Džulija, buvo vienintelis žmogus, kuriam teks iki galo ištirti visas neatskleistas šitos paslaptingos kapavietės paslaptis.

Galbūt, kai jiedu baigs gerti arbatą, Aleksas pagaliau supras, kaip jai norisi pasilikti vienai. Džulija nusivedė jį koridoriumi pro svetaines, po to pro biblioteką ir, praėję per marmurinę nišą, jiedu atsidūrė stikliniame kambaryje, kur augo paparčiai bei kitos gėlės.

Tai buvo labiausiai mėgiama tėvo vieta — kuomet jis išeidavo iš bibliotekos. Jo rašomasis stalas, jo knygos buvo greta — už dvigubų stiklinių durų.

Jiedu susėdo prie nedidelio staliuko. Ant priešais juos stovinčių sidabrinių indų žaidė saulės spinduliai.

— Pilstyk, mielasis, — pasakė Džulija, dėliodama ant lėkštutės sausainius. Dabar jis užsiims tuo, ką iš tiesų moka daryti puikiai.

Argi yra pasaulyje kitas žmogus, sugebantis taip meistriškai susitvarkyti su visomis kasdienio gyvenimo smulkmenomis? Aleksas moka jodinėti žirgais, šokti, šaudyti, pilstyti arbatą, gaminti nepakartojamus amerikietiškus kokteilius... o pasitarimų Bakingemo rūmuose metu miegoti atmerktomis akimis. Pačias primityviausias eiles jis gali padeklamuoti taip išraiškingai, taip jausmingai, jog Džulijos akyse pasirodo ašaros. Jis puikiai bučiuojasi, ir, be jokių abejonių, santuoka su juo žada Džulijai visus įmanomus jausminius malonumus. Tai tiesa. Tad ko dar galima norėti?

Staiga mergina supyko ant savęs. Nejaugi tai viskas, ko jai reikia? Tėvui to nepakako, jos tėvui, verslininkui, aristokratiškų manierų džentelmenui. Buitis jam apskritai nieko nereiškė.

— Išgerk arbatos, mieloji, tau nepakenks, — pasakė Aleksas, paduodamas merginai puodelį arbatos, paruoštos taip, kaip ji mėgsta: be pieno, be cukraus, su plonomis citrinos skiltelėmis.

Įdomu, o kam galėtų pakenkti arbatos puodelis?

Apšvietimas staiga pasikeitė — oranžerijoje pasirodė kažin koks šešėlis. Džulija pakėlė galvą ir pamatė Samirą.

— Samirai! Sėskis, prisijuk prie mūsų.

Tas gestu parodė, kad ji nesirūpintų. Vyriškio rankose buvo sąsiuvinis odiniais viršeliais.

— Džulija, — ištarė Samiras, metęs reikšmingą žvilgsnį egiptietiškos salės pusėn, — aš tau atvežiau tėvo dienoraštį. Nenorėjau jo atiduoti žmonėms iš muziejaus.

— O, aš taip džiaugiuosi! Pasėdėk su mumis. Labai prašau.

— Ne, man reikia dirbti. Turiu pasirūpinti, kad viskas būtų tinkamai padaryta. Būtinai perskaityk dienoraštį, Džulija. Laikraščiuose spausdinama tik maža visos šitos istorijos dalis. Iš dienoraščio tu sužinosi kur kas daugiau...

— Na ateik gi, prisėsk, — neatstojo Džulija. — Vėliau drauge viską sutvarkysime.

Kiek padvejojęs, egiptietis sutiko. Jis paėmė šalia Džulijos stovėjusią kėdę ir mandagiai nusilenkė Aleksui, su kuriuo jį supažindino jau anksčiau.

— Tavo tėvas tik ką buvo pradėjęs versti. Juk žinai, kaip puikiai jis mokėjo senovės kalbas...

— Labai smalsu perskaityti. Kodėl tu toks sunerimęs? Ar kas nors negerai?

— Man kelia nerimą šitas atradimas, — kiek patylėjęs ištarė Samiras. — Nepatinka man ir šita mumija, ir nuodai, kurie buvo saugomi kapavietėje.

— Ar nuodai iš tiesų priklausė Kleopatrai? — įsiterpė Aleksas. — Ar tai tik laki žurnalistų fantazija?

— Niekas tikrai nežino, — mandagiai atsakė egiptietis.

— Samirai, ant visų indų užklijuotos etiketės, — pasakė Džulija. — Tarnai visi įspėti.

— Jūs juk netikite prakeiksmais, tiesa? — paklausė Aleksas.

Samiras mandagiai šyptelėjo.

— Ne. Tačiau, — jis vėl kreipėsi į Džuliją, — pažadėk man: jei pastebėsi ką nors keista ar atsiras bloga nuojauta, iškart paskambinsi man į muziejų.

— Bet, Samirai... Niekada nepagalvočiau, jog tu gali tikėti...

— Džulija, Egipte prakeiksmai — didžiulė retenybė, — atsiliepė Samiras.

— Grasinimai, užrašyti ant šitos mumijos sarkofago, labai rimti. O ir pati istorija apie šios būtybės nemirtingumą... Viskas labai jau keista. Tu sužinosi smulkmenas, perskaičiusi dienoraštį.

— Juk nemanai, kad mano tėvas tapo prakeiksmo auka?

— Ne. Bet tų įvykių negalima suvokti blaiviu protu, tuo labiau ką nors paaiškinti. Nebent tik patikėti, jog... Bet juk tai absurdas! Prašau tavęs tik vieno: niekuo netikėk aklai. O jei kas nors, skambink man.

Jis netikėtai nutraukė pokalbį ir grįžo į biblioteką. Džulija išgirdo, kaip jis arabiškai kalbasi su vienu muziejaus darbuotoji!, ir pamatė juodu pro praviras duris.

„Sielvartas, — pamanė ji, — atbukina visus kitus jausmus. Jis lygiai taip, kaip ir aš, išgyvena dėl tėvo mirties. Ir netgi atradimas, jo jau nebedžiugina. Kaip viskas sudėtinga!“

O juk jis džiaugtųsi, jeigu... Tiek to, viskas aišku. Su ja viskas kitaip. Tik taip norisi kuo greičiau likti vienai su Ramziu Didžiuoju bei jo Kleopatra. Tačiau ji viską supranta. Ir netekties skausmas amžinai liks su ja. Ji net ir nenorėtų, kad skausmas išnyktų. Džulija pakėlė akis į Aleksą, pažvelgė į vargšą sutrikusį berniuką, žiūrintį į ją su nuoširdžia užuojauta.

— Aš myliu tave, — staiga sušnabždėjo Aleksas.

— Kas tau čia darosi? — švelniai nusijuokė mergina.

Kažkodėl jis visai praskydo, jos gražuoliukas jaunikis. Kažkas jį sujaudino. Nemalonu matyti jį tokį.

— Nežinau, — atsakė Aleksas. — Manęs neapleidžia bloga nuojauta. Ar kaip ten jis tą jausmą pavadino? Tik viena žinau: man norėjosi priminti tau apie savo meilę.

— Aleksai, mielasis... — Džulija pasilenkė ir pabučiavo jį, ir jaunuolis, apimtas nevilties, stipriai suspaudė merginos ranką.

Mažas, neskoningas laikrodis ant tualetinio Deizės staliuko išmušė šeštą valandą.

Henris, išsidrėbęs krėsle, tingiai nusižiovavo, tada vėl ištiesė ranką, siekdamas šampano butelio. Pripildė savo bokalą, po to — Deizės.

Ji iki šiol atrodė mieguista; plonytė atlasinė naktinių marškinių petnešėlė nuslydo nuo peties.

— Išgerk, mieloji, — pasakė jis.

— Nė už ką, mylimasis. Šįvakar aš dainuoju. — Deizė išdidžiai užrietė smakrą. — Negaliu ištisai gerti, kaip tu....

Ji atplėšė mėsos gabalėlį nuo ant lėkštės gulinčio kepto viščiuko ir įsikišo į burną. Į labai simpatišką burnytę...

— Bet tavo pusseserė nieko sau! Neišsigando tos prakeiktos mumijos!

Žiūrėk tu man, atsivežė į savo namus.

Kvailos žydros akys įsmigo į Henrį. Jam tai patiko. Nors, reikia pripažinti, Henris kiek ilgėjosi Malenkos, savo egiptietiškos gražuolės. Tikrai ilgėjosi. Rytietiška moteris nebūtinai turi būti kvaila; ji gali būti ir protinga — vis tiek ją lengva valdyti. O panelės panašios į Deizę būtinai turi būti kvailokos. Ir su jomis nuolatos reikia apie ką nors kalbėti.

— Kurių velnių ji turėtų bijoti kažkokios išdžiovintos mumijos? — susierzino Henris. — Ta prietranka visą radinį atiduoda muziejui. Ji nežino pinigų vertės, ta mano pusseserė. Jai niekada netrūko pinigų. Lourensas tik truputį padidino mano metines pajamas, o jai paliko visą laivininkystės imperiją.

Jis nutilo. Mažytis kambarėlis; šviesa, dėmėmis gulanti ant mumijos. Henris vėl ją pamatė. Pamatė, ką pridirbęs! „Ne. Netiesa. Jis mirė nuo širdies smūgio arba nuo paralyžiaus — tas žmogus, gulintis ant smėlėtų grindų. Aš to nepadariau. Ir ta būtybė, ji negalėjo į mane žiūrėti iš po skudurų, kuriais buvo apvyniota. Juk tai absurdas!“

Henris gurkštelėjo šampano. Puiku! Jis vėl prisipildė bokalą.

— Bet juk ji viena visame name su ta baisia mumija, — pasakė Deizė.

Ir čia Henris vėl pamatė tas akis, atmerktas akis po sudūlėjusiomis drobulėmis, įsmeigtas tiesiai į jį. Taip, tos akys žiūrėjo į jį. „Sustok, bukaproti, tu padarei tą, ką turėjai padaryti! Sustok, antraip išprotėsi!“

Henris paskubomis pakilo nuo stalo, užsivilko švarką ir pasitaisė šilkinį kaklaraištį.

— Kur tu eini? — paklausė Deizė. — Paklausyk, tu pernelyg daug išgėrė, kad galėtum eiti į gatvę.

— Atstok nuo manęs, — atrėžė jis.

Mergina žinojo, kur jis eina. Jis turėjo šimtą svarų, kuriuos iškaulijo iš Rendolfo, o kazino jau atidarytas.

Dabar jis norėjo pabūti vienas ir susikaupti. Tiesiog apie tai pagalvoti — apie žalią audinį, apšviestą šviestuvų, kauliukų stuksenimą, ruletės zvimbimą. Tas garsas visada jam teikdavo žvalumo. Vienas geras laimėjimas — ir jis išeis. Henris pats sau tai pažadėjo. Gerai, jau daugiau nebegali laukti...

Žinoma, su tuo Šarplsu jis kaip reikiant įklimpo, skolingas jam krūvą pinigų. Bet, velniai rautų, kaip jis grąžins skolas, jei nepasėdės prie lošimo stalo? Tiesa, Henris jautė, jog šįvakar jam nepasiseks, bet pamėginti juk verta.

— Luktelėkite, sere. Prisėskite, sere, — pasakė Deizė, artėdama prie jo.

— Išgerk su manim dar taurelę, po to truputį pamiegok. Juk dar tik šešios valandos.

— Palik mane ramybėje, — atkirto Henris.

Jis apsivilko apsiaustą, užsidėjo odines pirštines. Na ir bukagalvis tas Šarplsas! Henris apsiausto kišenėje apčiuopė peilį, kurį jau daugelį metų tampė su savimi. Taip, jis vis dar ten. Jaunuolis ištraukė peilį ir apžiūrėjo aštrius jo ašmenis.

— O ne, sere! — aiktelėjo Deizė.

— Nebūk idiote, — tiesiai šviesiai tėškė Henris, sulenkė peilį, įsidėjo į kišenę ir išėjo.

Tapo tylu — girdėjosi tik fontano čiurlenimas oranžerijoje. Sutankėjo sidabrinė prieblanda, egiptietišką salę apšvietė tik viena lempa po žaliu gaubtu, stovėjusi ant Lourenso stalo.

Džulija, vilkinti jaukiu, stebėtinai šiltu šilkiniu peniuaru, įsitaisė odiniame tėvo krėsle. Ji atsisėdo nugara į sieną ir paėmė į rankas tėvo dienoraštį, kurio iki tol niekada nebuvo skaičiusi.

Žiburiuojanti Ramzio Didžiojo kaukė truputėlį ją gąsdino... Iš prietemos žiūrėjo didžiulės migdolų pavidalo akys. Atrodė, tarsi Kleopatros biustas šviestų iš vidaus. O prie kitos sienos ant juodo aksomo gulėjo nuostabios auksinės monetos.

Džulija dar kartą atidžiai jas apžiūrėjo. Palygino su biustu — tas pats profilis, tie patys banguoti plaukai po auksine tiara. Graikiška Kleopatra visai nepanaši į kiek prasčiokiškus egiptietiškus atvaizdus, kurie taip įsiminė iš Šekspyro tragedijų bei graviūrų, iliustruojančių Plutarcho „Gyvenimo aprašymus“, arba iš istorijos vadovėlių.

Gražios bei stiprios moters profilis... Romėnai mėgo, kad jų herojai bei herojės būtų stiprūs.

Ant ilgo marmurinio stalo gulintys pergamentai atrodė tokie trapūs, tokie sudūlėję. Ir kitus radinius nesunkiai galima buvo sugadinti negrabiomis rankomis. Paukščių plunksnos, rašalinės, mažytis sidabrinis šviestuvas su žiedu, į kurį tikriausiai buvo įstatomas stiklinis indas. Šalia stovėjo ir stikliniai flakonėliai — reti senųjų meistrų rankomis pagaminti dirbiniai, kiekvienas uždengtas mažyčiu sidabriniu dangteliu. Suprantama, ant visų šitų mažyčių relikvijų, kaip ir ant alebastrinių ąsočių buvo pritvirtintos etiketės, kur puikavosi užrašas: „Rankomis neliesti“.

Tačiau Džulija vis tiek nerimavo — juk tiek žmonių ateina pasižiūrėti į šituos daiktus.

— Turėkite galvoje, jog šičia tikriausiai nuodai, — įspėjo Džulija nepakeičiamą kambarinę Ritą bei liokajų Oskarą. To pakako, kad jiedu laikytųsi atokiau nuo egiptietiškos salės.

— Jis numirėlis, mis, — pasakė Rita. — Negyvėlis. Nesvarbu, kad tai Egipto karalius! Manau, kad numirėliai neturėtų būti tarp žmonių.

Džulija nusijuokė:

— Britų muziejuje aibės numirėlių, Rita.

Kad taip mirusieji galėtų prisikelti! Jei pas ją galėtų ateiti tėvo šmėkla! Tai būtų stebuklas! Vėl pabūti šalia jo, pasikalbėti, išgirsti jo balsą. „Kas atsitiko, tėve? Ar tu labai kankinaisi? Ar bent akimirką išsigandai?“

Kokios čia mintys lenda jai į galvą — šmėklos vizitas?! Taip juk nebūna. Tai baisu. Mes praeiname žemiškųjų kančių kelią nuo lopšio iki pat karsto — ir tai visko pabaiga. Antgamtiškų stebuklų žavesys gyvas tik pasakose, poezijoje ir dar Šekspyro pjesėse.

Ko čia delsti? Atėjo metas ilgai lauktai vienatvei tėvo trofėjų apsuptyje. Dabar galima perskaityti jo paskutinius žodžius.

Džulija surado puslapį su lemtingos dienos data. Ir jau po pirmųjų žodžių apsipylė ašaromis.

„Turiu užrašyti viską Džulijai, aprašyti visas smulkmenas. Hieroglifai ant durų parašyti be klaidų: matyt, tas, kas rašė, išmanė savo darbą. Graikiški rašmenys priklauso Ptolemėjaus periodui, o lotyniškieji — kiek vėlesnio periodo. Labiau įmantrūs. Neįtikėtina, bet taip yra. Samiras kažkoks išsigandęs bei įtarus. Kaip niekad. Reikėtų bent kelias valandas pamiegoti. Ketinu šįvakar tenai nueiti!“

Toliau buvo greitosiomis rašalu nupieštos durys į kapavietę bei trys frazės skirtingomis kalbomis. Džulija greitai pervertė puslapį.

„Mano laikrodis rodo devintą valandą vakaro. Pagaliau aš jau viduje. Kambarys labiau primena biblioteką, nei amžinojo poilsio vietą. Žmogus ilsisi karališkame sarkofage šalia rašomojo stalo, ant kurio palikta trylika papiruso ritinėlių. Jis daugiausiai rašo lotyniškai, akivaizdu, kad paskubomis, tačiau pakankamai tvarkingai. Visur išbarstyti rašalo lašai, bet tekstas nesunkiai įskaitomas.

„Vadinkite mane Ramziu Prakeiktuoju. Aš pats sau daviau tokį vardą. Kadaise buvau Ramzis Didysis, Viršutinio bei Žemutinio Egipto Valdovas, hetitų Pavergėjas, daugelio sūnų bei dukterų tėvas. Valdžiau Egiptą šešiasdešimt ketverius metus. Mano garbei dar tebestovi paminklai, aukštyn kylančios strėlės šlovina mano pergales, nors nuo to laiko, kai mane, mirtingą kūdikį, ištraukė iš motinos įsčių jau prabėgo tūkstantmetis.

O, laikas seniai palaidojo tą lemtingą minutę, kai paėmiau iš hetitų žynės tą prakeiktą eliksyrą. Aš nekreipiau dėmesio į jos perspėjimus. Troškau nemirtingumo. Ir išgėriau pilną taurę gėrimo. Dabar, praėjus šimtmečiams, paslėpiau gėrimą tarp mano prarastos Karalienės nuodų. Ji nepriėmė iš manęs gėrimo, mano pasmerktoji mirčiai Kleopatra“.

Džulija nustojo skaičiusi. Eliksyras paslėptas tarp šių nuodų? Ji suprato, ką Samiras turėjo galvoje. Laikraščiai nieko nerašė apie šią mažą paslaptį. Kaip įdomu. Tarp nuodų paslėptas eliksyras, galintis padovanoti amžiną gyvenimą.

— Bet kas gi galėjo parašyti šitą fantastišką istoriją? — sušnabždėjo ji.

Džulija pažvelgė į marmurinį Kleopatros biustą. Nemirtingumas.

Kodėl Kleopatra negėrė eliksyro? „O, regis, aš pradedu tikėti šia pasaka!“ Mergina nusišypsojo ir atvertė kitą dienoraščio puslapį.

Vertimas nutrūko. Tebuvo tiktai tėvo parašyti žodžiai:

„Toliau aprašinėja, kaip Kleopatra jį pažadino iš sapno regėjimų, kaip jis mokė karalienę Egipto istorijos, kaip ją mylėjo, stebėdamas, kaip ji vieną po kito suvilioja romėnų karvedžius...“

— Taip, — sušnabždėjo Džulija. — Iš pradžių Julijų Cezarį, po to Marką Antonijų. Bet kodėl Kleopatra atsisakė eliksyro?

Toliau sekė kita vertimo pastraipa:

„Kaip man ištverti? Kaip iškentėti vienatvės liūdesį? Aš negaliu numirti. Jos nuodai manęs neveikia. Tarp jų saugomas mano eliksyras, todėl aš galiu vėl nugrimzti į sapną, į svajones apie kitas karalienes, teisingas bei išmintingas, kurios dalintųsi su manimi amžinu gyvenimu. Tačiau matau tik jos veidą. Girdžiu tiktai jos balsą. Kleopatra. Vakar... Rytoj... Kleopatra“.

Toliau buvo parašyta lotyniškai. Kelios greitosiomis išvedžiotų eilučių, kurių Džulija nesuprato. Net ir pasitelkus į pagalbą žodyną, ji negalėtų išversti šito teksto. Po to buvo kelios eilutės egiptietiškai — dar labiau nesuprantama nei lotyniškai. Ir daugiau nieko.

Džulija padėjo dienoraštį į šalį, mėgindama sulaikyti ašaras. Jai atrodė, jog tėvas šalia, su ja, šioje salėje. Kaip jis džiaugtųsi, kaip dabar juoktųsi drauge su ja iš šitų keverzonių!

Ir pati pilna paslapčių istorija, tokia pritrenkianti!

Nejaugi kažkur tarp šių nuodų paslėptas eliksyras, suteikiantis nemirtingumą? Net jeigu ir netiki tuo, vis tiek stulbinanti istorija. Kad taip bent pažiūrėjus į tą mažytį sidabrinį šviestuvėlį ir tą vamzdelį! Ramzis Didysis tuo tikėjo, tikriausiai tėvas taip pat patikėjo. O ir ji pati kokią akimirką buvo bepradedanti tikėti... Džulija lėtai pakilo ir priėjo prie ilgo marmurinio stalo, stovinčio prie kitos sienos. Ritinėliai jau labai trapūs, visas stalas nubarstytas smulkiomis papiruso nuotrupomis. Džulija matė, kaip jie biro traukiami iš dėklų. Ji nedrįso prie jų prisiliesti. Be to, vis tiek nebūtų galėjusi jų perskaityti.

Ąsočių taip pat negalima liesti. O ką, jeigu kur nors nulašėjo koks nuodų lašelis? O jeigu nuodingi garai apnuodijo orą?

Staiga Džulija suvokė žiūrinti į savo atvaizdą veidrodyje. Ji vėl sugrįžo prie rašomojo stalo ir atsivertė tenai gulėjusį laikraštį.

Londono teatruose triumfavo Šekspyro tragedija „Antonijus ir Kleopatra“. Jai norėjosi nueiti drauge su Aleksu, bet rimtos pjesės jam visada kėlė snaudulį. Jį galėjo išjudinti nebent Hilbertas ir Salivanas1, bet ir tai, baigiantis trečiajam veiksmui, jis jau imdavo knapsėti nosimi.

Džulija perskaitė trumpą atsiliepimą apie pjesę, po to vėl pakilo ir paėmė iš knygų lentynos Plutarcho tomą.

Kur čia Kleopatros istorija? Plutarchas jos biografijai net nepaskyrė atskiro skyriaus. Ne, žinoma. Jos istorija patalpinta į Marko Antonijaus gyvenimo aprašymą.

Džulija paskubomis vertė puslapius, ji nelabai aiškiai prisiminė, kur kas parašyta. Kleopatra buvo didžioji karalienė ir garsi politikė — taip sakoma mūsų laikais apie panašias asmenybes. Ji ne tik pakerėjo Julijų Cezarį ir Marką Antonijų, ji dešimtmečiais neleido Romai užkariauti Egipto ir galiausiai, kai Antonijus mirė sava valia, o Oktavianas Augustas jau stovėjo prie jos šalies vartų, karalienė nusižudė. Egipto žlugimas buvo nulemtas, bet ji vos nepakeitė istorijos eigos. Jeigu būtų nenužudę Julijaus Cezario, jis galėjo Kleopatrą padaryti imperatoriene. Ir jei Markas Antonijus būtų stipresnis, Oktavianas būtų nugalėtas.

Tačiau net paskutines savo dienas Kleopatra nugyveno kaip nugalėtoja. Oktavianas norėjo atvežti ją į Romą kaip pavergtą karalienę. Kleopatra jį apgavo. Ji išmėgino daugybę nuodų ant belaisvių, o po to vis dėlto pasirinko gyvatę... Jos įkandimas ir atėmė valdovės gyvybę. Romos kariai nesugebėjo sukliudyti karalienei nusižudyti. Oktavianas tapo Egipto valdovu, bet pavergti Kleopatros nesugebėjo.

Džulija užvertė knygą. Ji jautė keistą palaimą. Pakėlė akis į alebastrinius ąsočius. Nejaugi juose tie patys nuodai?

Žiūrėdama į paslaptingą sarkofagą su mumija, ji susimąstė. Šimtus panašių į jį mergina matė čia ir Kaire. Šimtus tyrinėjo nuo pat vaikystės.

Bet tiktai šitame sarkofage buvo žmogus, pasiskelbęs nemirtingu. Pareiškęs, jog yra palaidotas gyvas, jog nemirė, o tik miega ir mato pilnus regėjimų sapnus.

Kur to miego paslaptis? Kur paslaptis prisikėlimo? Ir stebuklingo eliksyro?

— Ramzi Prakeiktasis, — sušnabždėjo Džulija. — Ar prisikelsi tu kada nors dėl manęs, kaip kadaise prisikėlei dėl Kleopatros? Ar prisikelsi, net ir žinodamas, jog tavo karalienė mirusi? Ar prisikelsi, kad galėtum stebėtis naujo laikmečio stebuklais?

Jai atsakė tyla, didžiulės švelnios auksinio karaliaus akys nejudėdamos žiūrėjo į ją, inkrustuotos auksinės rankos ramiai gulėjo sudėtos ant krūtinės.

— Tai apiplėšimas! — suriko Henris, nesuvaldydamas pykčio. — Juk čia neįkainojamas dalykas. — Jis piktai žiūrėjo į nedidutį žmogeliuką, stovintį už antikvarinės parduotuvės prekystalio. Apgailėtinas smulkus vagišius iš vargingo purvinų stiklinių vitrinų bei antikvarinio šlamšto pasaulio.

— Jei moneta tikra, — nekantraudamas tarė žmogeliukas, — tada iš kur ją gavote? Moneta su tokiu nuostabiu Kleopatros atvaizdu. Juk pats suprantate, kad kiekvienas norės sužinoti, iš kur ją gavau. O jūs net savo vardo nepasakėte.

— Taip, ir neketinu sakyti.

Springdamas pykčiu, Henris griebė jam iš rankų monetą, įsikišo atgal į kišenę ir pasuko link išėjimo. Žengęs porą žingsnių, sustojo, užsimovė pirštines. Kiek jis prarado — penkiasdešimt svarų? Henris buvo įsiutęs. Trenkęs durimis, išėjo į gatvę, kur nesvetingai staugdamas jį pasitiko ledinis vėjas.

Antikvarinės parduotuvės šeimininkas ilgai sėdėjo nejudėdamas. Jis vis dar jautė delne monetos šilumą. Taip lengvabūdiškai ją prarado. Panašios monetos jam dar niekada neteko matyti. Jis puikiai suprato, kad daiktas originalus, tikras, ir kad atsisakydamas monetos jis pasielgė kaip niekad kvailai.

Privalėjo ją nupirkti! Reikėjo surizikuoti! Tačiau parduotuvės šeimininkas žinojo, kad daiktas vogtas, o tapti vagies bendrininku jam nesinorėjo — netgi dėl Nilo karalienės.

Antikvaras pakilo nuo stalo, praėjo pro dulkėtas užuolaidas, skiriančias parduotuvėlės salę nuo nedidelės svetainės, kur jis praleisdavo didžiąją dalį laiko net ir darbo valandomis. Ant kėdės mėtėsi laikraštis. Jis atvertė puslapį ir iškart akys sustojo ties rėkiančiu pavadinimu:

„STRATFORDO MUMIJA BEI JOS PRAKEIKSMAI ATVYKO Į LONDONĄ“

Apačioje buvo nuotrauka — dailiai nuaugęs jaunuolis leidžiasi trapu iš laivo „Melpomenė“. Tuo pačiu laivu atgabenta Ramzio Prakeiktojo mumija. Po nuotrauka puikavosi užrašas: „Flenris Stratfordas, mirusio archeologo sūnėnas“. Taip, tai tas pats žmogus, kuris ką tik išėjo iš parduotuvės. Nejaugi jis pavogė monetą iš kapavietės, kur taip staiga mirė jo dėdė? Ir kiek dar tokių monetų jis pavogė? Antikvaras sutriko: jis pajuto palengvėjimą, bet tuo pačiu ir gailėjosi nenupirkęs monetos. Vyriškis pažvelgė į telefono aparatą.

Vidurdienis. Klubo valgykloje tylu. Keletas nuolatinių lankytojų sėdėjo prie baltomis staltiesėmis uždengtų stalų ir pietavo. Būtent tokia aplinka patiko Rendolfui: čia jis galėjo pailsėti nuo gatvės triukšmo, nuo begalinio kontoros šurmulio bei įtemptos aplinkos.

Jis visai neapsidžiaugė, pamatęs tarpduryje sūnų. Greičiausiai Henris ir vėl visą naktį nemiegojo. Nors, tenka pripažinti, apsirengęs jis buvo tvarkingai, švariai nusiskutęs. Jaunuolis niekada nepamiršdavo pasirūpinti savo išvaizda. Blogiau, jog Henris neturi ateities. Su tuo Rendolfas niekaip negalėjo susitaikyti. Jo sūnus girtuoklis bei lošėjas, be sąžinės, be garbės...

Rendolfas vėl pasilenkė prie lėkštės su sriuba.

Jis nepakėlė akių net ir tada, kai sūnus įsitaisė priešais jį ir užsisakė viskio su soda.

— Juk sakiau, kad miegotum pas pusseserę, — liūdnai pastebėjo Rendolfas, puikiai suvokdamas, kad tuščiai aušina burną. — Palikau tau raktus.

— Raktus aš turiu, ačiū. O Džulija, manau, ir be manęs kuo puikiausiai apseina. Ji turi savo kompaniją — tai jos dievinama mumija.

Padavėjas pastatė ant stalo bokalą, ir Henris tuoj pat jį ištuštino. Rendolfas mėgavosi karšta sriuba.

— Kurių galų tu pietauji šitoj dvokiančioj skylėj? Ji jau dešimtį metų nebemadinga. Ir aplinka tarsi šermenyse.

— Kalbėk tyliau.

— Kodėl turėčiau? Čia visi kurti.

Rendolfas atsilošė, pakvietė padavėją, ir tas paėmė nuo stalo tuščią lėkštę.

— Čia mano klubas ir man labai patinka, — abejingai pasakė jis... Beprasmiška kalbėti su sūnumi. Kai jis apie tai galvoja, jam norisi verkti... Norisi verkti, žiūrint į drebančias Henrio rankas. Jis toks išblyškęs, išsekęs, akys tuščios — narkomano bei girtuoklio akys.

— Atnešk butelį, — net neatsigręždamas sviedė jis padavėjui ir kreipėsi į tėvą: — Man liko tik dvidešimt svarų.

— Nebeturiu ko daugiau tau duoti, — pavargusiu balsu atsiliepė Rendolfas. — Kol ji viską kontroliuoja, padėtis be išeities. Tu nieko nesupranti.

— Meluoji. Žinau, kad vakar ji pasirašė dokumentus...

— Juk gavai atlyginimą jau už ateinančius metus...

— Tėti, man skubiai reikia šimto svarų!

— Jeigu ji pati patikrins apskaitos knygas, aš viską prisipažinsiu; gal tada man atsiras dar kokios nors galimybės...

Jam pasidarė lengviau, kad pagaliau ištarė šiuos žodžius. Galbūt jis išsakė savo slaptą norą. Galbūt pamatė savo sūnų iš šalies. Taip, reikia papasakoti dukterėčiai visą tiesą ir paprašyti jos... Ko paprašyti? Pagalbos?

Henris susijuokė:

— Nori atsiduoti jos malonei? Nuostabu.

Rendolfas nusuko žvilgsnį į šalį, pažvelgė į ilgą stalų eilę. Valgykla buvo tuščia, tik tolimame jos kampe sėdėjo vienišas garbaus amžiaus žilagalvis džentelmenas. Jaunesnysis vikontas Stefensonas — vienas seniausių žemvaldžių, kuris dar turėjo lėšų išlaikyti savo valdas. Na ką gi, užkandžiauk sau ramiai, drauguži, pagalvojo Rendolfas.

— O kas mums belieka daryti? — švelniai pasakė jis sūnui. — Ateik rytoj ryte į darbą. Bent jau pasirodyk...

Ar girdėjo jo žodžius sūnus, kuris, kiek Rendolfas prisiminė, visada buvo toks apgailėtinas? Jo vienintelis sūnus, neturintis nei ateities, nei ambicijų, nei svajonių, nei planų?

Staiga Rendolfui suspaudė širdį: jis prisiminė tuos ilgus metus, kai Henris po truputį keitėsi, kol galiausiai virto nevykėliu, apsukriu bei pagiežingu. Kaip skaudu matyti jo nelaimingas akis, bukai žvelgiančias į paprastus ant stalo stovinčius daiktus: sunkų sidabrą, servetėlę, prie kurios jis net neprisilietė, stiklinę, butelį škotiško viskio...

— Gerai, duosiu tau pinigų.

Ką reiškia kažkoks šimtas svarų? Juk Henris jo vienintelis sūnus. Vienintelis.

Reikia atlikti tą nemalonią pareigą — atvykti į radinių pristatymą. Kai Eliotas pasirodė, Stratfordų namai jau buvo apgulti svečių. Jis visada mėgo šiuos namus — su prabangiais paradiniais laiptais, su neįprastai erdviais kambariais.

Daugybė tamsaus medžio, galybė didžiulių knygų spintų, ir tuo pačiu nuostabiai džiugi atmosfera. Gal todėl, jog čia ypač daug šviesos ir visur auksaspalviai apmušalai. Bet vos įėjus į priėmimų salę, Eliotą nusmelkė liūdesys dėl Lourenso. Jis visur jautė bičiulio buvimą, prisiminė jų ilgametę draugystę ir apgailestavo, kad skyrė nepakankamai laiko judviejų bendravimui. Paaiškėjo, jog net prisiminimai apie jų jaunystėje išgyventą romaną, iki šiolei jam buvo skausmingi.

Taip, jis juk žinojo, jog kada nors taip nutiks, ir jis turės išgyventi tą skausmą. Tačiau šįvakar nė vienas namas visame pasaulyje neviliojo jo labiau negu šis. Be to, čia turėjo įvykti pirmasis Ramzio Prakeiktojo, kurį surado Lourensas, oficialus pristatymas. Eliotas sveikindamasis pamojavo ranka žmonėms, kurie lankstėsi jam, ir, linkčiodamas seniems draugams ir nepažįstamiems, nuėjo tiesiai prie egiptietiškos salės. Šiandien jo koja ypač skausminga, matyt, kaip jis buvo pratęs teisintis, tai dėl rūko. Todėl grafas pasiėmė naują, jam patinkančią, pasivaikščiojimams skirtą lazdelę. Ji buvo tvirta, su sidabrine buože.

— Dėkoju, Oskarai, — ištarė Eliotas, nusišypsojęs liokajui ir paimdamas iš jo rankų pirmą baltojo vyno bokalą.

— Neskubėk, drauguži, — liūdnai ištarė priėjęs prie jo Rendolfas. — Jie dar tiktai dabar ketina išlaisvinti iš drobulių tą pasibjaurėtiną būtybę. Galime drauge eiti tenai.

Eliotas linktelėjo. Rendolfas atrodė apgailėtinai — priežastis suprantama. Lourenso mirtis išmušė atramą iš po jo kojų. Tačiau jis laikėsi šauniai.

Jiedu nuėjo prie pirmųjų smalsuolių eilių, ir Eliotas pamatė stebėtino grožio sarkofagą, kuriame gulėjo mumija.

Nekalta vaikiška auksinės kaukės išraiška pakerėjo grafą. Po to žvilgsnis nuslinko žemyn, prie užrašų, juosiančių apatinę figūros dalį. Lotyniški ir graikiški žodžiai, išvedžioti egiptietiškų hieroglifų stiliumi.

Eliotas atsipeikėjo — Britų muziejaus darbuotojas Henkokas prašė visų tylos, garsiai belsdamas arbatiniu šaukšteliu į bokalą. Šalia jo stovėjo Aleksas, apkabinęs Džuliją per taliją. Su gedulingais drabužiais ji atrodė stulbinamai. Lygi tamsių plaukų šukuosena išryškino blyškų veidą, kuris — dabar visi galėjo tuo įsitikinti — buvo toks tobulas, kad nereikėjo jokios pudros nei kosmetikos.

Jų žvilgsniai susitiko, ir Eliotas liūdnai nusišypsojo Džulijai. Ir čia pat pastebėjo, kaip sužibo merginos akys: ji visada džiaugėsi, susitikusi su Eliotu. „Keista, — pagalvojo jis, — bet aš jai įdomesnis, negu mano sūnus. Likimo ironija!“

Aleksas stebėjo visą pasiruošimo sumaištį akivaizdžiai suglumęs. Kodėl sūnus visada toks sutrikęs? Lepšis jis — štai kur visa bėda.

Netikėtai šalia Henkoko atsirado Samiro Aibrahamo figūra. Dar vienas senas draugas. Jis buvo kiek nervingas ir nepastebėjo Elioto. Įsakė dviem jaunuoliams atsargiai nuimti sarkofago dangtį ir laukti tolesnių nurodymų. Tie stovėjo nuleidę akis, tarsi sutrikę dėl to, kad tenka dalyvauti ceremonijoje. Salėje pasidarė tylu.

— Ledi ir džentelmenai, — ištarė Samiras. Jaunuoliai tuojau pat pakėlė dangtį ir atitraukė į šalį. — Leiskite jums pristatyti Ramzį Didįjį.

Dabar visi galėjo pamatyti mumiją — laiko išblukintomis drobulėmis stipriai suveržtą aukšto vyriškio figūrą ant krūtinės sukryžiuotomis rankomis. Regis, vyras buvo be plaukų bei nuogas.

Minia vieningai aiktelėjo. Auksinėje elektros lempučių bei žvakių šviesoje mumija atrodė šiurpiai — kaip, beje, ir visos mumijos. Išsaugota ir įrėminta mirtis...

Po to pasigirdo negausūs aplodismentai. Kai kas gūžčiojo pečiais, kai kas kikeno. Galiausiai pro tvirtą žiūrovų sieną ėmė brautis į priekį patys smalsiausi. Jie norėjo įdėmiau apžiūrėti mumiją. Tačiau vos priartėję, atšokdavo atgal tarsi nuo ugnies. Daugelis iškart nusigręždavo.

Rendolfas atsiduso, pakraipė galvą:

— Nejaugi Lourensas mirė štai dėl šito? Norėtųsi žinoti, kokia buvo to priežastis.

— Nereikia taip įsijausti, — pasakė šalia stovėjęs vyriškis. Tikriausiai Eliotas jį pažinojo, bet dabar niekaip negalėjo prisiminti jo vardo. — Lourensas džiaugėsi...

— Galėdamas daryti tai, kas jam patinka, — sušnabždėjo Eliotas. Dar kartą išgirdęs tokius žodžius, jis tikriausiai nesusitvardytų nepravirkęs.

Žinoma, Lourensas buvo laimingas, tyrinėdamas atrastus daiktus. Ir versdamas papirusus buvo laimingas. Jo mirtis — baisi tragedija. Tik paskutinis pusgalvis galėtų kitaip galvoti.

Eliotas paspaudė Rendolfui ranką, paliko jį ir lėtai pajudėjo arčiau išdžiūvusio Ramzio kūno. Atrodė, tarsi jaunoji kartą, susispietusi aplink Džuliją su Aleksu, būtų nusprendusi pastoti jam kelią. Eliotas girdėjo susijaudinusį Džulijos balsą, nustelbiantį svečių klegesį, ir jos žodžių nuotrupas.

— Nuostabi istorija šitame papiruse, — aiškino mergina. — Bet mano tėvas dar buvo tik pradėjęs versti. Eliotai, norėčiau išgirsti, ką jūs apie tai manote.

— Apie ką? — Kaip tik tuo metu jis priėjo prie pat mumijos ir apžiūrinėjo ją, negalėdamas atsistebėti, kaip aiškiai matyti veido išraiška po storu drobulių sluoksniu.

Džulija priėjo arčiau, ir Eliotas paėmė ją už rankos. Minia stumdėsi, norėdama pamatyti eksponatą, tačiau grafas neketino pasitraukti iš vietos.

— Norėčiau išgirsti jūsų nuomonę apie visą šitą paslaptingą istoriją, — pasakė Džulija. — Ar tiesa, kad čia devynioliktosios dinastijos sarkofagas? Kodėl tada jis papuoštas romėnišku stiliumi? Tėvas man kadaise sakė, jog jūs egiptologiją išmanote geriau už bet kurį muziejaus darbuotoją.

Eliotas geraširdiškai sukikeno. Džulija sutrikusi apsižvalgė, ar kartais kur nors šalia nėra Henkoko. Ačiū Dievui, jis stovėjo kitos žmonių grupės apsuptyje ir aiškino apie pergamentus bei prašmatnius ąsočius, sustatytus pasieniu po veidrodžiu.

— Na ir ką jūs manote? — pakartojo klausimą Džulija. Jos rimtumas buvo žavingas kaip niekada.

— Vargu ar tai Ramzis Didysis, mano mieloji, — atsiliepė Eliotas. — Tu ir pati tą žinai. — Jis vėl pažvelgė į aprašinėtą sarkofago dangtį bei į išdžiūvusį kūną, besiilsintį tarp sudūlėjusių skudurų. — Puikus darbas, nieko nepasakysi. Chemikalai beveik nebuvo naudojami. Bitumu nekvepia.

— O ten ir nėra bitumo, — netikėtai įsijungė į pokalbį Samiras. Jis stovėjo kairėje pusėje, ir Eliotas jo nematė.

— O kaip tu tai paaiškinsi? — paklausė Eliotas.

— Karalius pats išsamiai viską išaiškino, — atsakė Samiras. — Bent jau man taip sakė Lourensas. Ramzis asmeniškai įsakė, kad jį palaidotų ir atlaikytų gedulingas pamaldas pagal visus papročius, bet jo kūnas nebuvo balzamuotas. Jo niekada nebuvo išnešę iš to kambario, kuriame jis rašė savo istoriją.

— Labai smalsu! — sušuko Eliotas. — Ar tu pats skaitei šitą istoriją? — Jis parodė į lotyniškus užrašus ir pradėjo garsiai versti: — „Neleiskite saulės spinduliams kristi ant mano palaikų, nes aš miegu tiktai tamsoje. O drauge su manimi miega mano kančios bei mano patyrimas...“ Visai nepanašu į egiptiečio jausmus. Manau, sutiksi su manim.

Samiras pažvelgė į mažytes raides, ir jo veidas apsiniaukė.

— Visur tik prakeiksmai bei įspėjimai. Kol mes neatvėrėme šitos keistos kapavietės, aš buvau labai smalsus žmogus.

— O dabar išsigandai? — Vyrui nelabai malonu klausti tokių dalykų kito vyro. Tačiau faktas lieka faktu.

Džulijai užgniaužė kvapą.

— Eliotai, man norisi, kad jūs perskaitytumėte tėvo užrašus, kol dar jų neatėmė muziejaus darbuotojai ir neužrakino savo archyvuose. Šitas žmogus ne šiaip sau pasiskelbė esąs Ramzis. Ten apskritai daug įdomių dalykų.

— Turi galvoje visą tą popierinį šlamštą? — paklausė Eliotas. — Apie nemirtingumą, apie meilę Kleopatrai?

Džulija metė į jį keistą žvilgsnį.

— Tėvas išvertė tik nedidelę dalį, — pakartojo ji ir nusuko akis į šalį. — Aš turiu jo dienoraštį. Jis ant stalo. Manau, Samiras man pritars. Jums bus įdomu paskaityti.

Tuo metu Samirą pasikvietė Henkokas, lydimas kažkokio pono, kurio lūpose žaidė gudri šypsenėlė. O Džuliją užkalbino ledi Tridvel. Nejaugi Džulijos negąsdina prakeiksmai? Merginos ranka išslydo iš Elioto delno. Senasis Vinslou Beikeris pareiškė norą persimesti su juo keliais žodžiais. Ne, ne čia, reikia pasitraukti į šalį. Aukšta moteris įdubusiais skruostais bei ilgomis baltomis rankomis stovėjo prie sarkofago ir reikalavo paaiškinimų. Ji tikino, kad mumija netikra, kad kažkas iš jų pasityčiojo.

— Žinoma, ne! — pasipriešino Beikeris. — Lourensas visuomet atrasdavo tik originalius daiktus. Galvą guldau.

Eliotas nusišypsojo:

— Kai tik muziejaus darbuotojai nuims nuo mumijos tvarsčius, jie galės nustatyti palaidojimo datą. Ir paaiškės tikrasis palaikų amžius.

— O, grafas Ruterfordas! Neatpažinau jūsų, — pasakė moteris.

Viešpatie, negi ir jam teks įtempti atmintį ir prisiminti šitą moterį?

Kažkas užstojo ją, visiems norėjosi pamatyti mumiją. Reikėjo pasitraukti į šalį, bet nesinorėjo judėti iš vietos.

— Man net pagalvoti baisu, kaip jie išvynios ją, — tyliai ištarė Džulija. — Aš dabar pirmą kartą ją pamačiau. Pati nedrįsau pakelti antvožą.

— Eime, mieloji, noriu supažindinti tave su savo senu draugu/ — įsiterpė Aleksas. — Tėti, tu čia! Juk vos laikaisi ant kojų. Leisk, nuvesiu tave kur nors atsisėsti.

— Nieko, aš kaip nors pats. Tu eik, — atsakė Eliotas. Jis jau susigyveno su skausmu. Priprato. Įprastas pojūtis — tarsi mažyčiai ašmenys raižytų sąnarius, o šiandien jie pasiekė ir pirštus. Bet Eliotas išmoko pamiršti apie skausmą, visai nebegalvoti apie jį — kaip dabar.

Dabar jie pasiliko su Ramziu Prakeiktuoju vienu du. Publika, prisižiūrėjusi iki valiai, galiausiai atsuko karaliui nugarą. To ir tereikėjo Eliotui.

Jis prisimerkė ir pasilenkė prie pat mumijos veido. Stebėtinai išsaugota, pjūvių nėra. Tai jauno žmogaus veidas, o juk Ramzis turėtų būti senis: jis karaliavo šešiasdešimt metų.

Ir burna jaunuolio arba bent subrendusio vyriškio, pačiame jėgų žydėjime. Nosis tiesi, siaura, anglai tokios formos nosį pavadintų aristokratiška. Dailiai išlenkti antakiai. Akys tikriausiai didelės. Regis gražuolio būta. Bet kai kas, matyt, tuo abejojo.

Minioje kažkas pastebėjo, jog mumijos vieta muziejuje, o ne privačiuose namuose. Kiti ją pavadino šlykščia. Mat kaip, ir šitie žmonės laiko save Lourenso draugais!

Henkokas apžiūrinėjo auksines monetas, išdėliotas ant aksominės pagalvėlės. Šalia stovėjo Samiras.

Matyt, muziejininkas kažką rezga. Eliotas žino, koks jis įkyrus bei įžūlus.

— Ar jų buvo tik penkios? Jūs tuo įsitikinęs? — garsiai paklausė Henkokas. Galima pagalvoti, jog Samiras ne tik egiptietis, bet dar ir kurčias egiptietis.

— Visiškai įsitikinęs. Jau minėjau jums, — kiek susierzinęs atsakė Samiras. — Pats asmeniškai suregistravau visus kapavietėje buvusius daiktus.

Henkokas metė įtarų žvilgsnį į priešingą salės pusę. Ten pat pažiūrėjo ir Eliotas. Jis pamatė Henrį Stratfordą, dailiai nuaugusį jaunuolį pilkai žydru vilnoniu kostiumu, stipriai suveržtu prie pat kaklo baltu šilkiniu kaklaraiščiu. Henris stovėjo tarp jaunuolių, apspitusių Džuliją su Aleksu. Slapta jis niekino savo pusseserę ir nekentė jos. Jis plepėjo, juokėsi — kiek nervingai, kaip pasirodė Eliotui.

Kaip visada žavus, — pamanė Eliotas. Žavus, tarsi jam vis dar dvidešimt; siauras aristokratiškas veidas, kurio išraiška nepaliauja keistis — tai įsižiebia nuoskaudos ugnis, tai išdidžiai suakmenėja.

Bet kodėl Henkokas taip spokso į jį? Ir ką jis kužda Samirui į ausį?

Egiptietis klausėsi tylėdamas, po to gūžtelėjo pečiais ir taip pat pažvelgė Henrio pusėn.

Kaip Samirui turėtų būti nemalonu, — pagalvojo Eliotas. Tas nepatogus vakarietiško stiliaus kostiumas... Tikriausiai jis dabar svajoja apie savo dželabą2 iš šlapio šilko bei apie patogias šlepetes!

O ir mes visi jam tikriausiai atrodome tokie barbarai!

Eliotas nužingsniavo į salės kampą ir įsitaisė Lourenso krėsle. Minia tai prasiskirdavo, tai vėl susiglausdavo, ir jis matė Henrį, keliaujantį nuo vienos grupelės prie kitos bei keistai besižvalgantį į šalis. Labai kilnus, visai nepanašus į teatrališką nevidoną, bet kažkas jam akivaizdžiai neduoda ramybės. Tik kas?

Henris lėtai ėjo pro marmurinį stalą. Jo ranka pakilo, tarsi ketindama paliesti pergamento ritinėlius. Minia ir vėl susiglaudė. Eliotas stebėjo ir kantriai laukė. Galiausiai nedidelė žmonių grupė pasitraukė į šalį, ir jo matymo lauke vėl pasirodė Henris. Jis apžiūrinėjo ant stiklinės lentynėlės gulintį vėrinį, vieną iš relikvijų, atsivežtą Lourenso prieš keletą metų.

Ar dar kas nors mato, kaip Henris ima į rankas vėrinį, meiliai jį apžiūrinėja, tarsi būtų apsigimęs antikvaras? Ar dar kas nors mato, kaip jis įsikišą relikviją į kišenę ir pasitraukia į šalį — abejingu veidu, stipriai suspaustomis lūpomis?

Na ir niekšas!

Eliotas tik šyptelėjo. Gurkštelėjo atšaldyto baltojo vyno, apgailestaudamas, kad tai ne brendis. Bjauru, kad jis tapo tos šlykščios vagystės liudininku. Jau verčiau apskritai nebūtų žiūrėjęs į Henrį.

Grafas turėjo savų prisiminimų apie šitą jaunuolį. Jį kankino slaptas skausmas, kuriuo Eliotas niekada su niekuo nesidalino. Netgi su žmona Edita, kuriai jis papasakodavo apie save aibę šlykščių istorijų — kada vynas ir poreikis filosofuoti atrišdavo jam liežuvį. Netgi su katalikų dvasininkais, pas kuriuos užsukdavo pasikalbėti apie rojų bei pragarą, ir savo filosofavimus pagrąžindavo tokiais riebiais žodeliais, kurių niekas kitas, išskyrus juos, negalėtų pakęsti.

Jis pats save mėgino įtikinti, jog leis numirti prisiminimams apie tas juodas dienas, ir viskas po truputį užsimirš. Tačiau net ir dabar, po dešimties metų, prisiminimai išliko velniškai ryškūs ir gyvi.

Vieną kartą jis turėjo slaptą meilės pasimatymą su Henriu Stratfordu. Tai buvo vienintelis iš visų Elioto meilužių, vėliau bandęs jį šantažuoti.

Suprantama, jis nieko gero nepešė. Eliotas nusikvatojo jam į veidą ir pareiškė, jog jaunuolis kliedi.

„Gal man pačiam apie viską papasakoti tavo tėvui? Ar iš pradžių dėdulei Lourensui? Jis baisiai ant manęs įsius... na, kokioms penkioms minutėms. Užtat tave, savo dievinamą sūnėną, niekins iki pat mirties. Todėl, kad papasakosiu jam viską, supranti — viską; net įvardinsiu tą sumą, kurios tu reikalauji. Kiek? Penki šimtai svarų? Tik įsivaizduok, dėl tokių pinigų tu išgarsėsi kaip paskutinis niekšas“.

Henriui tuomet buvo ir gėda, ir apmaudu. Jo garbė nuplėšta...

Eliotas galėjo triumfuoti. Tačiau patirtas pažeminimas nepamokė Henrio: būdamas dvidešimt dvejų metų šitas šliužas angelo veidu atėjo pas Eliotą į Paryžiaus viešbutį, ir Eliotas neatsispyrė — pasidavė, kaip koks vargeta berniūkštis.

O po to prasidėjo smulkūs vagiliavimai. Praėjus valandai po Henrio išėjimo, Eliotas pasigedo portsigaro ir piniginės. Dingo ir išeiginis kostiumas, brangios rankogalių sąsagos. Kitų dingusių daiktų dabar grafas jau nebeprisimena.

Tada jis nesižemino ir nesiėmė jokių tyrimų. Tiesiog pasielvartavo. Bet dabar kilo baisus noras demaskuoti Henrį, prieiti prie jo ir tyliai pasidomėti, kaip jo kišenėje atsidūrė brangus vėrinys. Galbūt Henris mano, jog vėrinys labai dera prie auksinio portsigaro, prie inkrustuotos piniginės bei briliantinių sąsagų? Ar ketina viską nunešti palūkininkui?

Kaip viskas apgailėtina! Henris buvo talentingas jaunuolis, bet viskas nuėjo perniek, nepaisant puikaus išsilavinimo, kilmingumo bei didžiulių galimybių. Dar būdamas berniukas, jis įniko lošti; kuomet buvo dvidešimt penkerių, pomėgis išgerti tapo liga; ir dabar, kai jam trisdešimt dveji, jį gaubia kažkokia grėsminga aura — jo išorė dar labiau žavi, bet tuo pačiu ir atgrasi. Kas nuo to kentėjo? Suprantama, Rendolfas, kuris, nors viskas buvo aišku kaip ant delno, dėl visų sūnaus bėdų kaltino save.

„Tegul eina po velnių“, — pagalvojo Eliotas. Galbūt jis ieškojo šiame jaunuolyje atspindžio tos palaimos, kurią patyrė juodu su Lourensu? Galbūt dėl visko kaltas jis pats, nes mato šiame žmoguje jo dėdę? Ne, iš jo pusės viskas buvo sąžiningai. Juk Henris Stratfordas pats jį persekiojo. Pakaks, velniop tą Henrį!

Eliotas atėjo į šiuos namus dėl mumijos. Minia jau išsisklaidė. Jis pasiėmė nuo padėklo dar vieną taurę vyno, pakilo, stengdamasis nekreipti dėmesio į skaudančią koją, ir lėtai nužingsniavo prie niūrios figūros sarkofage.

Grafas vėl žvelgė į mumijos veidą, atkreipė dėmesį į rūsčią lūpų liniją bei valingą smakrą. Taip, vyriškis pačiame jėgų žydėjime. Po sudūlėjusiais tvarsčiais matėsi plaukai, prigludę prie dailios kaukolės.

Eliotas kilstelėjo savo taurę.

— Ramzi, — priėjęs visai arti sušnabždėjo jis, o po to prabilo lotyniškai: — Sveikas, atvykęs į Londoną! Ar žinai, kur yra Londonas? — Eliotas tyliai nusijuokė pats iš savęs: tik pagalvok, jis kalba lotyniškai su šituo negyvu daiktu! Grafas pacitavo keletą frazių iš Cezario užrašų apie Britanijos užkariavimą. — Štai kur tu dabar esi, didysis karaliau. — Eliotas pabandė prisiminti ką nors graikiškai, bet jam nepavyko, ir jis vėl prabilo lotyniškai. — Tikiuosi, šitas šlykštus miestas tau patiks labiau negu man.

Netikėtai pasigirdo kažkoks šlamesys.

Iš kur tai? Stebėtina, bet Eliotas aiškiai jį girdėjo pro šurmulį bei balsų gaudesį. Regis, jis sklido iš sarkofago.

Vyriškis vėl įsistebeilijo į mumijos veidą. Po to — į pečius, rankas: atrodė, kad jos tempia senus tvarsčius ir netrukus išsiverš iš pančių. Ir iš tiesų tamsiuose purvinuose skuduruose atsirado plyšys, pro kurį matėsi apatinė danga — toje vietoje, kur buvo sukryžiuoti riešai. Prasti popieriai. Mumija akivaizdžiai pradeda irti. O gal čia darbuojasi kokie nors parazitai? Reikia nedelsiant sustabdyti tą procesą.

Eliotas sustojo žvilgsniu ties kojomis. Irgi netvarka.

Ant grindų atsirado nedidelis kauburėlis dulkių, ir čia pat dulkės pasipylė nuo dešiniosios rankos riešo, kur buvo įtrūkę tvarsčiai.

— Viešpatie! Džulija privalo nedelsiant išvežti mumiją į muziejų, — sušnabždėjo Eliotas. Ir vėl išgirdo tą keistą garsą. Šnaresys? Ne, kiek silpnesnis. Taip, mumija reikia pasirūpinti. Tikriausiai jai pakenkė tie nelemti Londono rūkai. Samiras žinos, ką reikia daryti. Henkokas taip pat.

Tuo tarpu Eliotas vėl prabilo į mumiją lotyniškai:

— Aš taip pat nemėgstu rūkų, didysis karaliau. Nuo jų sustiprėja mano skausmas. Todėl dabar jau eisiu namo, palikęs tave su tavo gerbėjais.

Jis apsisuko, pasiremdamas lazdele, visaip mėgindamas palengvinti aštrų klubo skausmą. Toldamas, vieną kartą atsisuko. Mumija atrodė labai tvirta. Tarsi egiptietiškas karštis ne iki galo būtų ją išdžiovinęs.

Deizė negalėjo atitraukti akių nuo mažyčio vėrinio, kol Henris mėgino jį užsegti ant merginos kaklo. Jos persirengimo kambarys buvo užverstas gėlėmis, raudono vyno buteliais, šampanu kibirėliuose su ledais ir kitomis dovanomis. Tačiau nei vienas gerbėjas nebuvo toks gražus, kaip Henris Stratfordas.

— Labai mielas daikčiukas, — pasakė Deizė, pakreipusi galvą. Plonytė auksinė grandinėlė, mažytis kulonas, ant kurio tarsi kažkas nupiešta. — Iš kur tas vėrinys?

— Jis kur kas daugiau kainuoja, negu visas tavo šlamštas, — šypsodamasis kalbėjo Henris. Kalba buvo nerišli — vėl girtas. Vadinasi, arba siautės kaip pasiutęs, arba bus neįtikėtinai švelnus. — Gerai, katyte, renkis, eisime pas Flintą. Jaučiu, jog šiandien turi pasisekti, nes šimtas svarų man tiesiog svilina kišenę. Eime greičiau, kol dar neišdeginta skylė kišenėje.

— O ką, tavo pusprotė sesutė taip ir sėdi viena namuos esu ta baisia mumija?

— Po velnių, kam tai rūpi! — Henris ištraukė iš spindos baltos lapės peleriną, kurią kadaise buvo padovanojęs Deizei, ir užmetė merginai ant pečių. Po to paėmė už rankos ir nusivedė.

Pas Flintą buvo begalė žmonių. Deizė negalėjo pakęsti tabako dūmų, alkoholio tvaiko, bet jai visuomet patikdavo čia būti su Henriu. Ypač, kai jis turėdavo pinigų ir būdavo puikios nuotaikos. Priėjęs prie stalo su rulete, Henris pakštelėjo merginai į skruostą.

— Taisykles tu žinai. Stovėk man iš kairės. Būtinai iš kairės. Tai dažniausiai atneša man sėkmę.

Ji linktelėjo. Perbėgo žvilgsniu per salę — puikiai apsirengę džentelmenai, brangenybėmis apsikarsčiusios damos... O ant jos kaklo šitas kvailas pakabukas... Deizės nuotaika subjuro.

Džulija pašoko iš vietos. Kas čia per garsas? Jai buvo nejauku vienai niūrioje bibliotekoje.

Daugiau čia nieko nėra, bet mergina galėjo prisiekti, jog išgirdo dar kažką esant. Ne žingsniai, ne... Tiesiog kažkokie vos girdimi garsai, išduodantys kito žmogaus buvimą.

Ji pažvelgė į sarkofage besiilsinčią mumiją. Prietemoje Džulijai pasirodė, jog suvyniota figūra padengta pelenų sluoksniu. Mumija atrodė niūri, tarsi būtų nugrimzdusi į nemalonius apmąstymus. Anksčiau mergina to nepastebėjo. Po paraliais, galima pamanyti, jog tą negyvėlį kamuoja blogi sapnai, košmarai. Džulijai net pasivaideno, jog Ramzio kaktoje įsirėžė gili raukšlė.

Ar mergina džiaugėsi, jog sarkofagas neuždengtas? Vargu. Tačiau jau buvo per vėlu ką nors pakeisti. Ji pati sau pažadėjo, jog niekuomet neprisilies prie tėvo radinių. Metas eiti miegoti, ji baisiai pavargo. Seni tėvo bičiuliai niekaip nenorėjo išeiti. Paskui dar įsiveržė visa minia žurnalistų. Na ir įžūli publika! Galiausiai apsaugos darbuotojai vargais negalais išlydėjo juos. Tačiau vis tiek jie įsigudrino keletą kartų nufotografuoti mumiją.

Išmušė pirmą valandą nakties. Aplinkui nė gyvos dvasios. Kodėl ją krečia drebulys? Džulija greitai nuskubėjo prie lauko durų, bet staiga prisiminė Henrį. Nuspręsta, jog Henris bus jos kompanionas bei gynėjas. Keista, bet priėmimo metu pusbrolis nė karto net nepriėjo prie jos. Ir dabar tikriausiai jo viršuje nėra. Ir vis dėlto... Džulija neužrakino durų.

Kai Henris išėjo į ištuštėjusią gatvę, buvo nepakenčiamai šalta. Jis greitosiomis užsimovė pirštines.

„Nereikėjo jos įžeidinėti, — pagalvojo jaunuolis. — Bet ko, velniai rautų, ji ginčijosi!“ Jis žino, ką daro. Jau dešimtį kartų padidino turimą pinigų sumą! Ir jeigu ne tas paskutinis statymas... O kai jis nenorėjo pasirašyti čekio ir pradėjo ginčytis, Deizė įkišo savo trigrašį: „Bet tu privalai!“

Henris įniršo, kai visi įsistebeilijo į jį. Jis pats žino, ką privalo. Žinojo, ką turi daryti. Ir paskui dar šitas Šarplsas, šitas padugnė. Tarsi Henris jo bijotų!

Ūmai iš tamsus skersgatvio lyg tyčia iššoko Šarplsas. Iš pradžių Henris nusprendė, kad jam pasivaideno. Buvo tamsu, žemę gaubė tirštas rūkas, bet iš viršutinio lango krito žemyn blanki šviesa, ir Henris pamatė tą šlykščią marmūzę.

— Traukis iš kelio! — suriko Henris.

— Vėl nenuskilo, sere? — Šarplsas sekė jam iš paskos. — O mažytė Deizė pinigėlius mėgsta. Ji visada nepigiai kainavo, net tada, kai dirbo man. O juk aš dosnus žmogus, jūs tai žinote.

— Atsikabink nuo manęs, bukaproti.

Henris paspartino žingsnį. Žibintų šviesos liko jam už nugaros. Tokiu metu kebo čia nepasigausi.

— Turiu nedidelį reikaliuką, sere.

Henris sustojo. Kleopatros moneta... Įdomu, ar šitas vėpla supras, ko ji verta? Jis pajuto, kaip persekiotojo pirštai įsikibo jam į ranką.

— Kaip tu drįsti! — Henris atšoko. Paskui lėtai ištraukė iš kišenės monetą, pakėlė ją į šviesą ir, paniekinamai išlenkęs antakius, stebėjo, kaip godžiai užpuolikas ją atima, kaip apžiūrinėja, pasidėjęs ant delno.

— Čia tai grožis, sere. Tikras daiktas. — Jis apžiūrėjo antrą monetos pusę, tarsi nutuoktų, kas tenai parašyta. — Jūs nugvelbėte ją, sere? Pavogėte iš savo dėdės lobyno?

— Tai tu ją imi ar ne?

Šarplsas suspaudė monetą kumštyje, tarsi ketintų pademonstruoti triuką.

— O sąžinė jūsų nekamavo, sere? — Jis įsigrūdo monetą į kišenę. — Nuknisote ją tuo momentu, kai dėdė raitėsi priešmirtinėje agonijoje? Ar vis dėlto palaukėte, kol jis nusibaigs, sere?

— Eik po velnių!

— Taip lengvai neišsisuksite, sere. Šito nepakanka. Juk jūs kur kas daugiau skolingas ir man, ir tam džentelmenui iš Flinto kazino.

Henris vėl paspartino žingsnį. Skubėjo, prilaikydamas skrybėlę, kad jos nenuneštų vėjas. Nubėgo link artimiausio posūkio. Sprendžiant iš batų kaukšėjimo, Šarplsas bėgo jam iš paskos. Priekyje, tirštame rūke skendinčioje gatvėje, nebuvo nė gyvos dvasios. Šviesa, sklindanti iš atvirų Flinto įstaigos durų, jų jau nepasiekė.

Henris suprato, jog Šarplsas lipa jam ant kulnų. Ranka nuslydo į kišenę. Peilis. Lėtai ištraukė jį ir tvirtai suspaudė rankeną.

Šarplsas įsikibo jam į petį.

— Tikriausiai teks jus pamokyti, sere. Skolas reikia grąžinti, — ištarė persekiotojas.

Henris staiga atsisuko, spyrė Šarplsui, ir tas prarado pusiausvyrą, susvirduliavo. Šilkinis jo apsiaustas blizgėjo, ir Henris pamėgino numatyti, kur po apsiaustu turėtų būti šonkauliai. Apsirikti negalima. Peilis stebėtinai lengvai įsmigo į kūną. Blykstelėjo balti dantys — nebyli Šarplso burna išsižiojo.

— Juk įspėjau tave, asile, kad atsikabintum!

Henris ištraukė iš kūno peilį ir smogė dar kartą. Šį kartą jis išgirdo plyštant apsiausto šilką ir visas virpėdamas pasitraukė į šalį.

Svirduliuodamas, nelaimėlis dar žengė kelis žingsnius, suklupo, trenkėsi kakta į asfaltą ir nuvirto ant šono. Jo kūnas sudribo ir liko gulėti nejudėdamas.

Tamsoje Henris nematė aukos veido. Matė tik išsitiesusį ant žemės kūną. Jaunuolį sukaustė ledinis nakties šaltis. Širdies dūžiai plėšė ausis — lygiai taip, kaip tada, egiptietiškoje kapavietėje, kai jis žiūrėjo į gulintį ant žemės negyvą dėdės Lourenso kūną...

Tiek to, velniai jo nematė! Kodėl jis neatstojo? Įniršis padėjo Henriui atsipeikėti. Dešinė ranka buvo sustingusi nuo šaldo, ji vis dar spaudė peilio rankeną. Henris lėtai pakėlė kairę ranką, sulenkė peilį ir įsikišo į kišenę.

Po to apsidairė. Tamsu, tylu. Tik kažkur toli girdėjosi automobilio variklio burzgimas. Iš kažkokio kiauro vamzdžio lašėjo vanduo. Virš galvos silpnai švietė pilkas dangus.

Henris pritūpė, ištiesė ranką prie apsiausto ir, stengdamasis neprisiliesti prie vis labiau plintančios raudonos dėmės, įlindo į vidinę kišenę. Piniginė. Stora, prikimšta pinigų...

Jis net nepažvelgė kas ten viduje, o tuojau pat įsikišo piniginę į savo kišenę, ten pat, kur buvo peilis. Tada pakilo, atkišo smakrą ir tvirtai nužingsniavo pirmyn... netgi pradėjo švilpauti.

Vėliau, patogiai įsitaisęs ant kebo sėdynės, Henris išsitraukė piniginę. Trys šimtai svarų. Na, ką gi — visai neblogai. Žiūrėjo į sulamdytas kupiūras, ir po truputį jį apėmė siaubas. Jaunuolis negalėjo nei judėti, nei kalbėti. Kai galiausiai ryžosi pažvelgti pro kebo langą, už jo pamatė tik purviną dangų kabantį virš niūrių daugiabučių namų stogų. Džiaugsmo nebuvo, nieko nesinorėjo, atrodė, jog nieko daugiau nebebus. Liko tik beviltiškas liūdesys.

Trys šimtai svarų. Dėl tų pinigų jis nužudė žmogų. O apskritai, kas gali pasakyti, kad jis ką nors nužudė? Dėdė Lourensas Kaire mirė nuo širdies smūgio. O Šarplsas, šitas šlykštus lupikautojas, su kuriuo jis vieną vakarą susipažino pas Flintą? Maža kas galėjo jam atsitikti. Gal jis tapo savo draugužių auka? Kažkas jį užpuolė tamsiame skersgatvyje ir įsmeigė peilį tarp šonkaulių.

Žinoma, būtent taip ir buvo. Kam ateis į galvą susieti jo vardą su šita niekšinga žmogžudyste?

Jis Henris Stratfordas, laivininkystės kompanijos viceprezidentas, garbingos šeimos narys, jo sesuo netrukus ištekės už grafo Ruterfordo. Niekas neišdrįs...

Dabar jis paskambins sesutei. Paaiškins jai, jog šiek tiek prasilošė. Ir ji tikriausiai paskolins jam apvalią sumelę, gal kokius tris kartus didesnę už tą, kuri dabar guli jo kišenėje. Juk Džulija supras, kad jo pralaimėjimas — laikinas dalykas. Ir jam palengvės...

Jo sesutė, vienintelė jo sesutė... Kadaise juodu su Džulija mylėjo vienas kitą. Mylėjo taip, kaip gali mylėti vienas kitą brolis ir sesuo. Jis primins Džulijai apie tai. Ji supras Henrį, ir tada jis atsipalaiduos, galės kiek pailsėti.

Bet visų baisiausia — jis nebegali atsipalaiduoti...

3 skyrius

Džulija lėtai leidosi laiptais žemyn. Su šlepetėmis, nėriniuotu peniuaru, kurio ilgus skvernus teko prilaikyti rankomis, kad nesivilktų žeme ir kad, įsipainiojusi į juos, mergina nesukluptų. Jos banguoti kaštoniniai plaukai krito ant nugaros, dengė pečius.

Įėjusi į biblioteką, ji pastebėjo saulę — galingas auksinių saulės spindulių srautas liejosi iš oranžerijos pro atviras duris. Šviesa mirgėjo, šokinėjo fontane ir palubėje tarp susipynusios lapijos.

Ilgi auksiniai spinduliai nusidriekė iki tamsaus kampo ir apšvietė auksinę Ramzio Prakeiktojo kaukę, rytietišką kilimą bei pačią mumiją, gulinčią atvirame sarkofage — kietai suspaustu tvarsčiais veidu ir beveik permatomomis galūnėmis, kurios, atrodo, švytėjo iš vidaus ir įgijo įkaitinto dykumos smėlio atspalvį.

Kambarys regimai šviesėjo. Netikėtai saulė apšvietė ant tamsaus aksomo gulėjusias auksines monetas. Ji privertė sužibėti marmurinį Kleopatros biustą, aplinkui kurį susidarė auksaspalvė aureolė. Ant visų auksu padengtų daiktų žaidė saulės spinduliai: ant indelių dangčių, ant ąsočių, ant knygų paauksuotais viršeliais. Saulė apšvietė ir išryškino ant dienoraščio užrašytą vardą: „Lourensas Stratfordas“.

Džulija stovėjo nejudėdama ir mėgavosi ja apgaubusia šiluma. Niūraus rūko nebeliko nė kvapo. Ir jai pasirodė, tarsi mumija, pasitikdama galingą šviesos srautą, sujudėjo. Pasivaideno, tarsi ji atsiduso — vos girdimai... kaip alsuoja besiskleidžianti gėlė. Kokia neregėtai nuostabi iliuzija! Žinoma, mumija nejuda. Tačiau dabar ji kažkokia didesnė, rankos bei pečiai tarsi suapvalėjo, pirštai įsitempė... kaip gyvi.

— Ramzi... — sušnabždėjo Džulija.

Ir vėl tas pats garsas, ją išgąsdinęs naktį. Ne, tai ne garsas. Ne tai, ką galima pavadinti garsu. Tai didžiulio namo alsavimas. Kvėpuoja mediena, tinkas. Veikiami rytinės šilumos. Džulija akimirką užsimerkė ir išgirdo Ritos žingsnius. Žinoma, juk čia atėjo Rita... Tuos garsus skleidžia ji: širdies plakimas, kvėpavimas, drabužių šnaresys.

— Mis, jau sakiau jums, jog man nepatinka, kad namuose yra šitas keistas daiktas, — pasakė moteris.

Ir vėl tas garsas. Gal tai šnara šluotelė iš plunksnų, kuria Rita valo nuo baldų dulkes?

Džulija neatitraukė akių nuo mumijos, po to priėjo visai arti ir įsmeigė žvilgsnį į veidą. Viešpatie! Naktį ji to nepastebėjo. O dabar, saulės spinduliuose, jis merginai pasirodė visai kitoks. Juk tai gyvo žmogaus veidas!

— Sakau jums, mis, mane tiesiog purto iš baimės.

— Nekvailiok, Rita. Būk gera, atnešk man kavos.

Mergina priartėjo prie pat mumijos. Juk nieko čia nėra, niekas jos nesustabdys. Jei nori, gali ir paliesti. Džulija girdėjo Ritos niurzgėjimą. Girdėjo atsidarant ir vėl užsidarant virtuvės duris. Ir tik tada prisilietė prie tvarsčių, kuriais buvo suveržta dešinioji mumijos ranka. Audinys labai minkštas, trapus ir šiltas — įkaitintas saulės spindulių!

— Saulė tau kenkia, ar ne taip? — paklausė Džulija, žvelgdama mumijai į akis. Žinoma, juk nemandagu kalbantis žiūrėti kažkur pro šalį. — Bet man taip nesinori, kad tave iš čia išneštų. Be tavęs jausiuosi vieniša. Ir neleisiu jiems pjaustyti tavęs. Garbės žodis, neleisiu.

Nejaugi po kaukolę dengiančiais tvarsčiais ji mato kaštoninius plaukus? Atrodė, kad jie darosi vis tankesni, kad jie jaučia skausmą, nes yra taip stipriai prispausti prie galvos. Keistas reginys užvaldė Džulijos vaizduotę, ji susimąstė. Mumijoje jautėsi asmenybė... taip pat, kaip nuostabioje skulptūroje. Aukštas, plačiapetis Ramzis. Galva pakreipta, rankos nuolankiai sudėtos ant krūtinės.

Iki skausmo aiškiai Džulija prisiminė tėvo užrašus.

— Tu iš tiesų nemirtingas, mielasis, — ištarė mergina. — Mano tėvas tuo pasirūpino. Gali mus keiksnoti už tai, kad įėjome į tavo kapavietę, tačiau dabar į tave žiūrės tūkstančiai žmonių, tave vadins vardu. Ir tu tikrai gyvensi amžinai...

Keista, ji tuojau pat apsipils ašaromis. Tėvas mirė. O su ja šita mumija, kuri tėvui buvo tokia reikšminga. Tėvas guli Kaire, šaltame kape — jis visada norėjo būti palaidotas Egipte. O Ramzis Prakeiktasis šildosi Londono saulėje.

Ji krūptelėjo, netikėtai išgirdusi Henrio balsą:

— Tu kalbiesi su šituo prakeiktu padaru kaip ir tavo tėvas.

— O Dieve, juk nežinojau, kad tu čia! Iš kur atsiradai?

Jis stovėjo arkoje tarp dviejų svetainių, nuo jo peties buvo nukaręs ilgas šalikas. Pavargęs, nesiskutęs ir tikriausiai girtas. Ir dar ta šlykšti pašaipėlė lūpose... Džulija pasijuto nejaukiai.

— Buvo nuspręsta, kad aš tavimi rūpinsiuos, — pasakė Henris. — Pameni?

— Žinoma, pamenu. Manau, tau tai labai patinka.

— Kur baro raktai? Kažkodėl jis užrakintas. Kurių galų Oskaras jį rakina?

— Oskaras paprašė laisvadienio iki rytdienos. Gal tau geriau išgerti kavos? Kava tau dabar nepakenks.

— Nejaugi, brangioji? — Henris užsimetė šaliką ant peties ir sviedęs paniekinamą žvilgsnį į egiptietišką salę, artėjo prie Džulijos. — Nejaugi tau patinka mane žeminti? — paklausė jaunuolis, ir jo lūpose vėl atsirado ta pati šypsenėlė. — Mano vaikiškų žaidimų drauge, mano mažoji sesute! Negaliu pakęsti kavos. Norėčiau portveino, o dar geriau būtų brendis.

— Neturiu nei vieno, nei antro, — atsakė Džulija. — Gal tu verčiau pakilk į viršų ir išsimiegok.

Tarpduryje pasirodė Rita. Ji laukė nurodymų.

— Rita, prašau padaryti dar vieną kavos — misteriui Stratfordui, — paliepė Džulija.

Henris nė nemanė išeiti. Buvo aišku, kad Džulijos pasiūlymą jis nuleido negirdomis. Jis spoksojo į mumiją. Regis, ji kažkuo labai nustebino jaunuolį.

— Ar mano tėvas iš tiesų su juo kalbėdavosi? Taip pat, kaip dabar aš? — paklausė Džulija.

Henris atsakė ne iš karto. Nusisuko, priėjo prie alebastrinių ąsočių, vis toks pats išdidus ir nepriklausomas.

— Taip, jis su mumija kalbėdavosi taip, tarsi ji galėtų jam atsakyti. Lotyniškai. Žinai, man regis, tavo tėvas jau seniai sirgo. Pernelyg ilgai jis gyveno karštoje dykumoje, švaistydamas pinigus lavonams, straipsniams, visokiam šlamštui.

Kokie užgaulūs žodžiai! Kiek juose neapykantos, kiek lengvabūdiškumo! Henris sustingo šalia vieno ąsočių, stovėdamas nugara į Džuliją. Veidrodyje mergina pamatė, kaip jis žiūri į ąsočio vidų.

— Bet juk jis švaistė savo pinigus, argi ne? — paklausė mergina. — Jis tiek daug padarė dėl mūsų visų. Bent jau jis pats taip manė.

Henris staiga atsisuko:

— Ką tu nori tuo pasakyti?

— Kad tu pats nelabai tinkamai naudojai savo pinigus.

— Dariau viską, ką tik galėjau. Ir apskritai, kas tu tokia, kad mane smerktum? — pasipiktino Henris. Staiga ant jo veido atsirado ryškus saulės spindulys, ir Džulija išsigando: jo veidas buvo žiaurus.

— O ką tu pasakysi apie „Stratfordų laivininkystės kompanijos“ akcininkus? Ar dėl jų irgi darei viską, ką tik galėjai? Ar tai jau ne tavo jėgoms?

— Ne taip smarkiai, mano mergyte, — pasakė Henris, artėdamas prie Džulijos. Išdidžiai pažvelgęs į mumiją, tarsi ji būtų lygiavertė pokalbio dalyvė, jis apsisuko ir prisimerkęs pažvelgė į Džuliją. — Dabar tu turi tik mane ir mano tėvą. Mes tau reikalingi labiau, nei tau šiandien atrodo. Ir apskritai, ką tu išmanai apie prekybą ar laivininkystę?

Įdomu, jis pasuka teisingu keliu ir čia pat vėl viską sugadina. Žinoma, jiedu su tėvu reikalingi merginai, bet kuo čia dėta prekyba ar laivininkystė? Jie reikalingi todėl, kad yra vieno kraujo, tos pačios giminės — kokia dar, po velnių, prekyba ar laivininkystė!

Džulija nenorėjo, kad Henris pastebėtų, jog jinai Įsižeidė. Ji nusisuko į svetainę, pažvelgė į langus, esančius šiaurinėje pusėje. Ten rytas dar tik brėško.

— Aš žinau, kiek bus dukart du, mielas broliuk, — ištarė ji. — Ir tai kiek apsunkina mano padėtį.

Džulija lengviau atsikvėpė, pamačiusi įeinant Ritą. Mergina laikė rankose padėklą, ant kurio stovėjo sidabrinis servizas. Ji pastatė padėklą ant stalo, pagrindinėje svetainėje, už dviejų pėdų nuo Džulijos.

— Ačiū, mieloji. Kol kas viskas.

Baugščiai pažvelgusi sarkofago pusėn, Rita išskubėjo iš salės. Ir vėl Džulija liko su broliu. Nejaugi teks tęsti nemalonų pokalbį? Ji lėtai atsisuko ir pastebėjo, jog Henris stovi priešais Ramzį.

— Tuomet pakalbėkime apie reikalus, — pasiūlė jis ir atsisuko į pusseserę. Jis atlaisvino šilkinį kaklaraištį, nutraukė jį nuo kaklo, susigrūdo į kišenę ir svirduliuodamas žengė link Džulijos.

— Žinau, ko tu nori, — pasakė ji. — Žinau, ko judu abu su dėde Rendolfu iš manęs norite. Ir suprantu, ko jums reikia. Nori gauti savo palikimo dalį ir sumokėti skolas. Viešpatie! Tu visiškai susipainiojai.

— Kokia šventeiva, — ištarė Henris. Dabar jis stovėjo už dviejų žingsnių nuo sesers nugara į akinančią saulę. Ir į mumiją. — Sufražistė, mažoji archeologė. O dabar dar mėginsi savo jėgas ir versle, a?

— Pabandysiu, — šaltai atrėžė mergina. Ji irgi supyko. — Kas man belieka? Leisti tavo tėvui galutinai viską iššvaistyti? Dieve! Henri, kaip man gaila tavęs!

— Tu čia apie ką? — paklausė Henris, prikišęs prie merginos apžėlusį veidą ir kvėpuodamas į ją alkoholiu. — Turbūt manai, kad turime tau atsiskaityti? Ar aš teisingai supratau?

— Kol kas nežinau. — Džulija atsuko jam nugarą, nuėjo į svetainę ir atidarė nedidelį sekreterą. Atsisėdo, ištraukė čekių knygelę bei rašalo buteliuką.

— Pripažink, broliuk, juk malonu turėti pinigų daugiau, negu gali išleisti? Netgi daugiau, negu gali suskaičiuoti? Ir tuo pačiu nepajudinti nė piršto, kad juos uždirbtum?

Džulija atsisuko ir nepakeldama akių ištiesė čekį. Po to pakilo, priėjo prie lango ir, atitraukusi nėriniuotą užuolaidą, pažvelgė į gatvę. „Meldžiu, Henri, išeik, — pamanė ji, — išeik iš čia“. Jai nesinorėjo skaudinti dėdės. Apskritai nieko skaudinti nesinorėjo. Bet ką padarysi? Mergina jau seniai žinojo apie Rendolfo išeikvotus pinigus. Kai pastarąjį kartą Džulija buvo Kaire, jiedu su tėvu apie tai kalbėjosi. Suprantama, Lourensas ketino stebėti situaciją. Seniai tam rengėsi. O dabar visa atsakomybė tenka jai.

Džulija staiga atsisuko. Ją nustebino tyla. Mergina pamatė, jog Henris vėl stovi egiptietiškoje salėje ir žiūri į ją šaltomis tuščiomis akimis.

— Kai ištekėsi už Alekso, atimsi iš mūsų teisę į mūsų palikimo dalį?

— Dėl Dievo, Henri, išeik, palik mane ramybėje.

Jo veidas įgavo keistą išraišką — jame pasirodė kažkoks niūrus ryžtingumas. „O juk Henris jau nebeatrodo jaunas, — pamanė Džulija. — Su savo žalingais įpročiais, begaliniais lėbavimais jis beviltiškai paseno. Ir akivaizdžiai reikalingas užuojautos“. Bet kuo ji gali broliui padėti? Duoti pinigų? Henris tuojau pat juos prašvilps. Džulija vėl nusisuko į šaltą Londono gatvę.

Ankstyvi praeiviai. Auklė pereina gatvę, priekyje stumdama vežimėlį su jame gulinčiais dvynukais. Pasikišęs po pažastimi laikraštį, kažkur skuba senis. Britų muziejaus apsaugininkas tingiai vaikštinėja prie paradinio įėjimo, kaip sykis po šituo langu. O kiek žemiau gatve, šalia dėdės Rendolfo namų, kambarinė Sali, įsitikinusi, jog tokį ankstyvą rytą jos niekas nemato, purto kilimėlį tiesiog prie įėjimo.

Kodėl už nugaros nė menkiausio garso? Kodėl Henris nepuolė pro duris, nesigirdėjo durų trenksmo? O gal jis vis dėlto išėjo? Ne, Džulija išgirdo tylų skambtelėjimą — kiniškame puodelyje judėjo šaukštelis. Prakeikta kava.

— Nežinau, kaip tu iki to nusiritai, — ištarė Džulija, vis dar žiūrėdama pro langą. — Vertybiniai popieriai, algos, premijos — jūs turėjote viską. Abudu su tėvu.

— Ne, mieloji, ne viską, — prieštaravo Henris. — Tai jūs viską susigriebėte.

Į puodelį pilamos kavos garsas. O Dieve!

— Paklausyk, sesute, — Henrio balsas toks žemas, jame tiek įtampos. — Nenoriu daugiau pyktis. Tikriausiai ir tu nebenori. Eikš čia. Prisėsk. Drauge išgersime kavos — kaip civilizuoti žmonės.

Džulija nepajudėjo. Henrio geraširdiškumas ją gąsdino labiau, nei jo žiaurumas bei pyktis.

— Ateik, išgerk su manim kavos, Džulija!

Nieko nepadarysi. Ji atsisuko, nepakeldama akių priėjo prie stalo ir tik tada pažvelgė į brolį, tiesiantį jai puodelį su garuojančiu gėrimu.

Visoje šitoje scenoje buvo kažkas keista... Nenatūrali Henrio poza, abejingai grėsminga jo veido išraiška.

Džulija turėjo tik vieną akimirką apie tai pagalvoti. Nes tai, ką ji pamatė už Henrio nugaros, privertė merginą suakmenėti iš siaubo. Jos protas mėgino maištauti, bet argi galima netikėti savo akimis.

Mumija sujudėjo. Ištiesusi pirmyn dešinę ranką su kabančiais nuo jos skudurais, mumija pakilo iš sarkofago ir žengė žingsnį pirmyn. Šauksmas įstrigo Džulijos gerklėje. Būtybė žengė prie jos, tiksliau — prie Henrio, kuris buvo atsisukęs į ją nugara. Mumija artėjo netvirtais žingsniais, siūbuodama, ištiesusi pirmyn ranką. Nuo jos tvarsčių byrėjo dulkės. Orą pripildė dulkių bei trūnėsių kvapas.

— Kas tau darosi, velniai rautų?! — suriko Henris.

Mumija atsistojo jam už nugaros. Jos ištiesta ranka atsirado ant Henrio kaklo.

Džulija taip ir liko be žado. Siaubo apimta, ji išleido kažkokį garsą, tarsi sugargaliavo — taip būna siaubo sapnuose, kai nori rėkti, bet negali. Henris atsisuko, intuityviai pakėlė rankas, ketindamas gintis, ir puodelis su kava triukšmingai parvirto ant sidabrinio padėklo. Iš jaunuolio lūpų išsiveržė klaikus staugimas — jo rankos pamėgino nustumti jį smaugiančią mumiją. Pirštai įsikibo į sudūlėjusius skudurus, pakilo dulkių debesis. Mumija triukšmingai išlaisvino iš tvarsčių ir kairę ranką ir jau abiem rankom smaugė Henrį.

Rėkdamas laukiniu balsu, jis atstūmė keistą būtybę, suklupo, po to staiga pašoko ir kaip patrakęs puolė bėgti. Nubėgo per paradinę salę, po to sukaukšėjo marmurinėmis vestibiulio plokštėmis...

Sustingusi iš siaubo, Džulija paklaikusiomis akimis žiūrėjo į šalia ilgo stalo suklupusią nemalonią būtybę. Mumija gargaliavo, mėgindama atsikvėpti. Mergina išgirdo, kaip atsidarė ir su trenksmu vėl užsidarė išorinės durys.

Dar niekada gyvenime ji nebuvo taip arti beprotybės. Virpėdama visu kūnu, apimta siaubo, mergina ėmė trauktis atatupsta nuo klaikios skudurais apvyniotos būtybės, nuo atgijusio numirėlio, kuris dabar iš visų jėgų stengėsi pakilti nuo žemės.

Nejaugi mumija žiūri į ją? Negi pro suplyšusius tvarsčius mirksi mėlynos jos akys? Ramzis ištiesė rankas į Džuliją, ir jos kūnas akimirksniu pasidengė lipniu prakaitu. Džuliją supykino. „Kad tik nenualpčiau. Kas beatsitiktų, negalima prarasti sąmonės“.

Staiga mumija nusisuko. Kur ji žiūri? Į savo sarkofagą ar į oranžeriją, skendinčią saulės spinduliuose? Ji gulėjo ant kilimo ir atrodė išsekusi, po to pajudėjo ir nušliaužė į saulės apšviestą kambario kraštą.

Džulija vėl išgirdo būtybės kvėpavimą. Gyva! Šventas Dieve! Ji gyva! Būtybė, sutelkusi visas jėgas, judėjo pirmyn, truputį pakeldama virš grindų galingą kūną ir sunkiai vilkdama kojas.

Colis po colio mumija judėjo iš salės ir galiausiai pasiekė saulės spindulį, sklindantį iš bibliotekos. Tada sustojo ir ėmė giliai kvėpuoti. Atrodė, tarsi kvėpuotų ne oru, o šviesa. Po to kiek pakilo, pasirėmusi alkūnėmis, ir jau greičiau nušliaužė oranžerijos link. Nuo kojų krito tvarsčiai. Ant kilimo liko dulkių takelis. Pečių danga subyrėjo į gabalus. Regis, drobulės iro, veikiamos šviesos.

Lėtai, tarsi sapne Džulija slinko mumijai iš paskos, laikydamasi saugaus atstumo, tačiau nesugebėdama atitraukti akių nuo neįprasto reginio.

Būtybė nušliaužė prie karštų saulės spindulių srauto, nurimo šalia fontano ir lėtai apsivertė ant nugaros. Viena ranka pakilo aukštyn, link stiklinių lubų, kita bejėgiškai nukrito ant krūtinės.

Džulija, netardama nė žodžio, įėjo į oranžeriją. Vis dar drebėdama, ji ėjo vis arčiau ir arčiau, kol galiausiai sustojo šalia mumijos.

Saulės spinduliuose kūnas augo, standėjo! Darėsi vis tvirtesnis. Mergina girdėjo plyštančių tvarsčių traškėjimą, matė, kaip kilnojasi krūtinė.

Ir veidas... O Dieve, veidas! Po plonais tvarsčiais ryškėjo švytinčios žydros akys... Būtybė pakėlė ranką ir nuplėšė tvarsčius nuo veido. Tikrai, akys didžiulės, žydros. Dar vienas ryžtingas judesys — ir dingsta skudurai nuo galvos, išlaisvindami minkštų kaštoninių plaukų kupetą.

Po to mumija atsiklaupė, įkišo rankas į fontaną ir prinešė prie burnos rieškučias žvilgančio saulės spinduliuose vandens. Ji gėrė mėšlungiškai, dideliais gurkšniais... ir staiga atsisuko į Džuliją. Riebių pilkų dulkių ant veido beveik nebeliko — jos buvo nuplautos.

Į Džuliją žvelgė gyvas žmogus! Žydraakis vyriškis. Ir jo veidas buvo protingas.

Mergina vėl mėgino surikti, bet šauksmas sustingo lūpose, o iš jų teišsiveržė tik graudus atodūsis. O gal dejonė? Džulija nevalingai ėmė trauktis atgal. Žmogus atsistojo.

Dabar jis jau stovėjo visu ūgiu ir ramiai žiūrėjo į merginą. Jo pirštai nesustodami dirbo, rinkdami tvarsčių likučius iš plaukų. Taip, iš tankių, banguotų kaštoninių plaukų! Jie dengė ausis ir švelnia banga krito ant kaktos. Akys žvelgė į Džuliją ir... akivaizdžiai ja gėrėjosi.

Tik pamanykite! Jis žavisi, žiūrėdamas į ją!

Atrodė, jog mergina tuojau nualps. Ji buvo skaičiusi apie tai, kaip panelės alpsta. Žinojo, jog šitaip būna, nors pati niekada nebuvo praradusi sąmonės. Kojos linko, atrodė grindys slysta iš po jų. Viskas aplinkui nublanko, pradėjo sklaidytis. Ne! Tik ne tai! Ji negali nualpti šitos būtybės akivaizdoje.

Atgijusios mumijos akivaizdoje!

Virpančiomis kojomis mergina nuėjo atgal, į egiptietišką salę. Kūnas išpiltas prakaito, pirštai mėšlungiškai glamžo peniuaro nėrinius.

Žmogus smalsiai stebėjo ją, tarsi jam būtų įdomu, ką Džuliją ketina daryti. Paskui nutraukė tvarsčius nuo kaklo, pečių, plačios krūtinės. Mergina lėtai užsimerkė, po to taip pat lėtai atsimerkė. Žmogus niekur nedingo — tos pačios tvirtos rankos, tas pats galingas liemuo. Ir dulkės vis dar taip pat byra nuo blizgančių kaštoninių plaukų.

Vyriškis žengė žingsnį pirmyn. Džulija traukėsi. Jis žengė dar vieną žingsnį. Mergina dar toliau traukėsi. Ji traukėsi atatupsta tol, kol atsirėmė nugara į ilgą stalą, stovėjusi viduryje antrosios svetainės. Rankos apčiuopė sidabrinį padėklą.

Žmogus tyliai artėjo prie jos — tas nepažįstamasis, tas gražus vyriškis didžiulėmis žydromis akimis.

Viešpatie! Ji kraustosi iš proto! Koks skirtumas, gražus jis ar ne. Jis ką tik vos nepasmaugė Henrio! Naršydama rankomis po ilgą stalą, Džulija traukėsi link vestibiulio durų.

Priėjęs prie stalo, vyriškis sustojo. Pažvelgė į sidabrinį kavinuką, parvertė puodelį, kažką paėmė nuo padėklo. Ką? A, tai sulamdyta nosinaitė. Turbūt Henris ją čia paliko? Negalėdama patikėti savo akimis, Džulija pamatė vyriškį rodant pirštu į pralietą kavą. Po to jis prabilo tyliu sodriu baritonu:

— Ateik, išgerk su manim kavos, Džulija.

Puikus angliškas akcentas. Pažįstami žodžiai. Džulija iš nuostabos krūptelėjo. Tai tikrai nebuvo kvietimas — žmogus tik mėgdžiojo Henrį. Tokia pati intonacija. Būtent tą frazę ištarė jos pusbrolis.

Vyriškis išvyniojo nosinę — joje buvo balti milteliai, maži žvilgantys kristalo gabaliukai. Po to žmogus parodė į alebastrinius ąsočius. Vienas jų buvo atidengtas. Jis vėl prabilo nepriekaištinga anglų kalba:

— Išgerk su manim kavos, dėde Lourensai.

Dejonė išsiveržė iš Džulijos lūpų. Ji žvelgė į vyriškį nematančiomis akimis, jos ausyse tebeskambėjo jo žodžių aidas. Viskas aišku: Henris nunuodijo jos tėvą, o ši būtybė buvo nusikaltimo liudininkė. Pusbrolis mėgino ir ją nunuodyti. Džulijos protas nepajėgė to suprasti ir patikėti tuo. Ji mėgino save įtikinti, jog negalėjo to būti, ir tuo pačiu suprato, kad tai tiesa. Taip pat tiesa, kad mumija gyva, kvėpuoja, stovi štai dabar priešais ją. Sugrįžo į gyvenimą nemirtingasis Ramzis, išsilaisvinęs iš jį kausčiusių sudūlėjusių pančių. Štai jis — stovi jos svetainėje, ir saulė šviečia jam į nugarą.

Grindys slydo iš po merginos kojų, akys aptemo. Džulija suvokė, jog netenka sąmonės, pamatė, kaip aukšta vyriškio figūra žengia pirmyn, pajuto, kaip tvirtos rankos sugriebia ją ir laiko taip stipriai, kad vėl sugrįžta saugumo jausmas.

Ji atsimerkė ir pažvelgė į palinkusios virš jos būtybės veidą. Ne, tai žmogaus veidas, nuostabus veidas. Džulija išgirdo, kaip koridoriuje suspigo Rita. Ir vėl... nugrimzdo į tamsą.

— Kokius niekus čia tauški? — Rendolfas dar vadavosi iš miegų. Jis išlindo iš po paklodžių bei antklodžių ir siekė savo šilkinio chalato, gulėjusio kojūgalyje. — Nejaugi palikai savo seserį vieną su tuo pabaisa?

— Sakau tau, mumija mėgino mane pasmaugti, — Henris rėkavo kaip beprotis. — Štai ką tau mėginu pasakyti! Prakeiktas padaras išlindo iš grabo ir mėgino mane pasmaugti!

— Prakeikimas, kurgi mano šlepetės?.. Juk ji ten viena, tu bukagalvi?!

Rendolfas basomis kojomis nubėgo į koridorių ir pasileido laiptais žemyn. Jo chalatas išsipūtė tarsi burės.

— Greičiau, pusproti tu! — šūktelėjo jis viršuje užtrukusiam sūnui.

Džulija atsimerkė. Ji sėdėjo ant sofos, o ant jos peties rymojo Rita. Skauda visą kūną. Kambarinė tyliai kūkčiojo.

Vyriškis niekur nedingo, jis buvo greta. Vadinasi, visa tai realu. Ir tamsūs jo plaukai, krentantys ant aukštos, lygios kaktos ir ryškios žydros akys. Jis jau beveik išsilaisvinęs iš pančių ir dabar stovėjo apsinuoginęs iki juosmens, panašus į dievybę — taip jai pasirodė trumpą akimirką. Ypač jo šypsena — geraširdiška ir kerinti.

Atrodė, kad jo plaukai vis auga. Ir jis pats tarsi išaugo, oda ėmė labiau blizgėti. Bet, Dieve, ką ji daro? Ko taip spokso į tą vyriškį?

Žmogus priėjo arčiau. Jo basos kojos jau nebebuvo supančiotos tvarsčiais.

— Džulija, — švelniai pašaukė jis.

— Ramzi, — sušnabždėjo mergina.

Vyriškis linktelėjo, plačiai nusišypsojo.

— Ramzis, — patvirtino jis ir nusilenkė.

„O viešpatie! — pagalvojo mergina. — Jis ne tik gražus, jis pats gražiausias vyras pasaulyje“.

Ji pamėgino atsikelti nuo sofos. Rita įsikibo į ją, bet mergina atstūmė kambarinę. Priėjo vyriškis, paėmė ją už rankos ir padėjo atsikelti.

Jo pirštai buvo šilti, dulkėti. Džulija pastebėjo negalinti atitraukti akių nuo vyriškio veido. Oda tokia pat kaip ir visų žmonių, tik labiau lygi, švelni, gaivi — tarsi ką tik iš bėgimo treniruotės grįžusio žmogaus. Skruostai įraudę.

Netikėtai vyriškis atsisuko. Džulija irgi išgirdo garsus, sklindančius iš gatvės. Tarsi kažkas ginčijosi. Privažiavo automobilis.

Rita lyg patrakusi puolė prie lango — tarsi būgštautų, jog mumija ją sustabdys.

— Ačiū Dievui, mis, tai žmonės iš Skotlandjardo.

— Koks siaubas! Tuojau pat užrakink duris!

— Bet mis...

— Užrakink! Nedelsiant!

Kambarinė nubėgo vykdyti įsakymo. Džulija paėmė Ramzį už rankos.

— Eime į viršų, paskubėkime, — ištarė ji. — Rita, uždenk sarkofagą, jo dangtis nesunkus. Uždenk ir ateik pas mane.

Rita vos spėjo užstumti sklendę, ir į duris pradėjo belsti. Sučirškė telefonas. Skambučio garsas nustebino Ramzį. Jis apžiūrėjo lubas, po to jo žvilgsnis nuslydo į namo gilumą, tarsi jis girdėtų, kaip garsas bėga laidais prie virtuvės sienos.

Džulija tempė jį paskui save — švelniai, bet atkakliai ir nustebo suvokusi, jog Ramzis paklusniai seka laiptais jai iš paskos.

Ji girdėjo, kaip Rita niurzga ir kūkčioja. Tačiau kambarinė vis dėlto įvykdė šeimininkės įsakymą. Džulija išgirdo, kaip sarkofago antvožas trinktelėjo ir atsistojo į vietą.

Ramzis apžiūrinėjo sienų apmušalus, įrėmintus paveikslus, lentynėlę su mielais niekučiais, įtaisytą kampe virš laiptų, langus, grindis, vilnonį kilimą su nuostabiais raštais iš plunksnų bei lapų...

Beldimas į duris buvo nepakenčiamas. Džulija girdėjo, kaip dėdė Rendolfas šaukia ją vardu.

— Ką man daryti, mis? — paklausė Rita.

— Eik čia, — Džulija pažvelgė į Ramzį, kuris kantriai laukė, stebėdamas jos veiksmus. — Tu atrodai, kaip ir visi žmonės, — sušnabždėjo ji. — Visai paprastas žmogus. Tik labai gražus. — Ji nusitempė vyriškį koridoriumi. — Rita, dušą! — šūktelėjo Džulija, kai drebanti iš baimės bei pasidygėjimo kambarinė atsidūrė už Ramzio nugaros. — Greičiau! Įjunk dušą!

Džulija nusivedė vyriškį į priekinę namo dalį. Rita kiūtino iš paskos. Akimirką beldimas nutilo, ir mergina išgirdo, kaip sugirgždėjo rakinamos durys. Ačiū Dievui, užstumta sklendė! Po to į duris vėl pradėjo belsti.

Dabar Ramzis plačiai šypsojosi. Atrodė, tuojau pat nusikvatos. Jis smalsiai apžiūrinėjo miegamuosius, pro kuriuos jį vedė mergina, ir galiausiai pastebėjo elektrinį šviestuvą, nukarusį nuo lubų ant dulkinos grandinės. Dienos šviesoje mažytės lemputės atrodė blankios, ne itin įspūdingos, tačiau jos degė, ir Ramzis pirmą kartą nepaklusęs sustojo, prisimerkė, norėdamas apžiūrėti jas.

— Dar pakankamai prisižiūrėsi, — skubino jį Džulija.

Sučiurleno vanduo, iš vonios kambario pasirodė garai.

Ramzis vėl manieringai nusilenkė, kiek kilstelėjęs antakius, ir nusekė paskui merginą į vonią. Regis, jam čia patiko. Karalius lėtai atsisuko į matinį stiklą, pro kurį liejosi saulės šviesa. Apžiūrėjo, kaip galima atidaryti langą, o tada iki galo atlapojo abi lango puses — matėsi namų stogai bei ryškus ryto dangus.

— Rita, atnešk tėvo drabužius, — pasakė Džulija. Bet kurią akimirką duris galėjo išlaužti. — Paskubėk! Atnešk tėvo šlepetes, marškinius, chalatą — viską, kas paklius po ranka.

Ramzis užrietė smakrą ir prisimerkė. Atrodė, tarsi jis gertų saulės šviesą. Džulija matė, kaip juda ant kaktos jo garbanėlės. Jo plaukai tikrai tankėja.

Na, žinoma! Tik dabar mergina suvokė, kas pažadino Ramzį iš ilgo miego. Saulė! Kai grūmėsi su Henriu, jis dar buvo labai silpnas. Ir nušliaužė į saulės šviesą, iš kur įgavo energijos bei jėgų.

Iš apačios atsklido riksmas:

— Policija!

Atskubėjo Rita, nešina drabužiais bei šlepetėmis.

— Tenai ir reporteriai, mis. Visa minia reporterių iš Skotlandjardo. Ir jūsų dėdė Rendolfas...

— Taip, žinau. Nusileisk žemyn ir pasakyk jiems, jog mes namuose, tik negalime atstumti sklendės ir atidaryti.

Džulija parinko šilkinį chalatą ir baltus marškinius. Viską pakabino, tada palietė Ramzio petį.

Jis atsisuko, vėl stebindamas merginą spinduliuojančia žavesiu šypsena.

— Britanija, — tyliai ištarė jis, naršydamas akimis iš kairės į dešinę, tarsi mėgindamas žvilgsniu apibrėžti savo buvimo vietą.

— Taip, Britanija, — patvirtino Džulija. Jai staiga pasidarė linksma, lengva, kilo noras pakvailioti. Ji parodė į vonią: — Lavare! — Atrodo, tai reiškia „maudytis“.

Ramzis linktelėjo, vis dar apžiūrinėdamas viską aplink save: kranus, koklius, kylančius garus. Po to pažvelgė į drabužius.

— Jie tau, — paaiškino Džulija, parodžiusi į chalatą, po to — į Ramzį. Gaila, kad ji primiršo lotynų kalbą. — Čia drabužiai, — sutrikusi sumurmėjo mergina.

Staiga jis nusikvatojo. Atlaidžiai, geraširdiškai. Džulija vėl apstulbo, žiūrėdama į jo švelnų, nuostabų veidą. Kokie balti dantys, kokia nepriekaištinga oda, koks valdingas žvilgsnis! Bet juk jis Ramzis Didysis, ar ne taip? Nereikia... jei apie tai galvos, vėl netrukus nualps.

Mergina nuėjo link durų.

— Reste! Lavare! — pamėgino paaiškinti Džulija, palydėdama savo žodžius maldaujančiais gestais, bet čia Ramzis netikėtai griebė ją už rankos.

Džulijos širdis suakmenėjo.

— Henris, — tyliai sušnabždėjo Ramzis. Jo veidas pajuodavo iš pykčio, bet tas pyktis buvo skirtas ne merginai.

Džulija atsikvėpė. Ji girdėjo, kaip šaukia Rita, prašydama gatvėje susirinkusių žmonių, kad nustotų belstis į duris. Kažkas iš lauko jai atsakinėjo.

— Nereikia dabar nerimauti dėl Henrio. Patikėk, aš su juo išsiaiškinsiu.

Ne, jis nesupras. Džulija gestais liepė jam palaukti ir lėtai ištraukė ranką. Ramzis linktelėjo ir paleido ją. Mergina išėjo, uždarė duris ir nuskubėjo koridoriumi, po to — laiptais žemyn.

— Įleisk mane, Rita! — šaukė Rendolfas.

Vos nesuklupusi ant paskutinio laiptelio, Džulija įbėgo į svetainę. Sarkofagas uždarytas. Ar jie pastebės nežymų dulkių takelį ant kilimo? Juk niekas nepatikės! Ji pati netikėjo!

Džulija sustojo, užsimerkė, giliai įkvėpė, įsakė Ritai atidaryti duris ir ėmė laukti. Netrukus į kambarį įsiveržė dėdė Rendolfas — nesiskutęs, su kambarinėmis šlepetėmis. Jam iš paskos įbėgo muziejaus apsaugininkas bei du vienodais pilkais apsiaustais vilkintys džentelmenai, matyt, sekliai, nors Džulija nelabai suprato, ko jiems čia reikia.

— Dėl Dievo, paaiškinkite, kas atsitiko? — neva žiovaudama paklausė mergina. — Taip saldžiai miegojau, o jūs mane pažadinote. Kelinta dabar valanda? — ji sutrikusi apsižvalgė. — Rita, kas čia vyksta?

— Nežinau, mis! — kambarinės balsas buvo rėksmingas, ir šeimininkė gestu įsakė jai nutilti.

— Mieloji, aš apimtas siaubo! — suriko Rendolfas. — Henris sakė, kad...

— Kas? Ką sakė Henris?

Du pilkai apsirengę džentelmenai spoksojo į išlietą kavą. Vienas iš jų metė žvilgsnį į išskleistą ant stalo nosinę, iš kurios ant grindų pabiro balti milteliai. Saulės spindulių šviesoje jie priminė smulkaus cukraus miltelius. Ūmai tarpduryje pasirodė Henris.

Džulija piktai pažvelgė į jį. Žudikas! Bet dabar ji negali išduoti savo jausmų. Neleidžia sau tuo patikėti, antraip gali išeiti iš proto. Tačiau mintyse ji vėl pamatė, kaip Henris tiesia jai kavos puodelį, prisiminė akmeninį jo veidą.

— Kas atsitiko, Henri? — šaltai paklausė ji, iš visų jėgų stengdamasi, kad nedrebėtų balsas. — Prieš pusvalandį išdūmei iš čia tokiu greičiu, tarsi būtum pamatęs vaiduoklį.

— Velniai rautų, tu puikiai žinai, kas atsitiko, — sušnypštė Henris. Jis išblyško. Išsitraukė nosinę ir apsišluostė viršutinę lūpą. Jo ranka drebėjo.

— Nurimk, — pasakė sūnui Rendolfas. — Sakyk, ką tu vis dėlto pamatei?

— Štai kas, mis, — įsiterpė žmogus iš Skotlandjardo, tas, kuris buvo kiek mažesnio ūgio. — Ar kas nors buvo įsiveržęs į jūsų namus?

Jo balsas ir manieros, kaip tikro džentelmeno. Džulijai jau mažiau baisu. Prabilusi, ji pajuto, jog gali puikiai tvardytis.

— Žinoma, ne, sere. O argi mano brolis matė plėšiką? Henri, tavo tokia laki fantazija. Tau buvo haliucinacijos. Aš nieko nemačiau.

Rendolfas įsiutęs pažvelgė į sūnų. Žmonės iš Skotlandjardo sutriko.

Henris visai pasiuto. Netardamas nė žodžio, jis su tokiu įniršiu pažvelgė į Džuliją, tarsi būtų pasirengęs savomis rankomis čia pat ją pasmaugti. O mergina žiūrėjo į jį ir mintyse kartojo:

„Tu nužudei mano tėvą, kėsinaisi nužudyti ir mane. Mums neleista suprasti, ką galima jausti tokiomis minutėmis. Aš žinau tik viena: nekenčiu tavęs. Per visą savo gyvenimą nesutikau žmogaus, kurio nekęsčiau labiau“.

— Sarkofagas, — staiga sumurmėjo Henris, įsikibęs durų staktos, tarsi neišdrįstų įeiti į kambarį. — Noriu, kad jį tuojau pat atidarytų!

— Tu išties pametei galvą. Niekas neprisilies prie sarkofago. Jame yra neįkainojama relikvija, kuri priklauso Britų muziejui. Oras gali pakenkti mumijai.

— Kurių velnių pliurpi šitas nesąmones?! — suriaumojo Henris. — Jam prasidėjo isterija.

— Nurimk, — pasakė Rendolfas. — Prisiklausiau pakankamai.

Iš lauko sklido triukšmas, girdėjosi įsiaudrinę balsai. Kažkas jau pakilo laiptais ir spoksojo į juos pro praviras duris.

— Henri, man nepatinka visas šitas sambrūzdis mano namuose, — griežtai pareiškė Džulija.

Žmogus iš Skotlandjardo nužvelgė Henrį lediniu žvilgsniu.

— Sere, jeigu ledi nenori, kad mes atliktume tyrimą...

— Žinoma, nenoriu, — atrėžė Džulija. — Jau ir taip sugaišote nemažai laiko. Juk matote — viskas gerai.

Na taip, ant padėklo apvirtęs kavos puodelis, ant grindų guli nosinė... Tačiau Džulija buvo tokia rami. Ji nieko nesuprantančiu žvilgsniu klaidžiojo nuo Henrio prie policininko, kuris įdėmiai stebėjo merginą, netardamas nė žodžio.

Niekas iš jų nepastebėjo to, ką pamatė Džulija — laiptais lėtai leidosi Ramzis... Jie nematė, kaip jis praėjo koridoriumi ir tyliai pasirodė kambaryje. Džulija negalėjo atitraukti nuo jo susižavėjusio žvilgsnio... Pagaliau visi atsisuko ir pamatė tą, kuri žvilgsniu sekė Džulija: stovintį tarpduryje aukštą tamsiaplaukį vyriškį, vilkintį burgundiško šilko chalatą.

Džulija, užgniaužusi kvapą, žiūrėjo į jį. Stebuklas! Štai tokie ir turėtų būti karaliai. Nors... jis vis tiek priminė ateivį iš kito pasaulio. Žmogus neišpasakytai stiprus, garbingas, orus, gyvomis, įžvalgiomis akimis.

Netgi chalatas ant jo kūno atrodė egzotiškai. Šlepetės priminė apavą, rastą senovinėje kapavietėje. Balti marškiniai atsagstyti, ir tai, kaip bebūtų keista, atrodė įprastai bei natūraliai. Turbūt todėl, kad vyriškio oda buvo tokia pat balta ir lygi, o galbūt todėl, kad jis atstatė krūtinę ir stovėjo, plačiai išsižergęs, tarsi priiminėtų paradą; šiuolaikiniai vyrai tokios pozos nesugebėtų pakartoti. Tai buvo valdovo poza, nors veido išraiška nerodė jokios puikybės. Karalius tiesiog žiūrėjo į Džuliją ir į Henrį, kuris išraudo iki plaukų galiukų.

O Henris žiūrėjo į atsagstytą marškinių apykaklę... į žiedą su skarabėjumi, kuris buvo ant dešinės Ramzio rankos. Tuo tarpu policininkai stebėjo Henrį. Rendolfas atrodė visiškai sutrikęs. Ar jis atpažino chalatą, kurį kadaise pats padovanojo broliui? Rita prisišliejo prie sienos, užspaudusi burną delnu.

— Dėde Rendolfai, — ištarė Džulija ir žengė pirmyn. — Tai senas mano tėvo draugas, jis ką tik atvyko iš Egipto. Tai misteris...ė-ė... misteris Ramsėjus Redžinaldas. Noriu jus pristatyti savo dėdei Rendolfui Stratfordui. O čia jo sūnus, Henris...

Ramzis pažvelgė į Rendolfą, po to vėl nukreipė žvilgsnį į Henrį, kuris bukai spoksojo į jį. Džulija gestu parodė Ramziui, kad jis išliktų ramus.

— Manau, dabar neverta rengti susirinkimo, — droviai pasakė mergina. — Aš iš tiesų labai pavargau ir daug iškentėjau...

— Ką gi, mis Stratford, turbūt šitą džentelmeną ir matė jūsų pusbrolis Henris, — geranoriškai pasakė policininkas.

— Taip, tai visai įmanoma, — atsakė Džulija. — O dabar turiu pasirūpinti svečiu. Jis dar nepusryčiavo. Turiu...

Henris viską suprato! Džulija tai pastebėjo. Jai velniškai norėjosi pasakyti ką nors padoraus ir tuo pačiu beprasmiško. Pavyzdžiui, kad jau aštuonios valandos ryto. Arba, kad ji alkana. Henris įsispraudė į kampą. O Ramzis, vis dar neatitraukdamas nuo jo akių, praėjo už policininkų nugarų ir gracingai pakėlė nuo grindų nosinę. Niekas, išskyrus Henrį bei Džuliją, to nepastebėjo. Vis dar spoksodamas į Henrį, Ramzis įsidėjo nosinę į chalato kišenę.

Rendolfas sutrikęs pažvelgė į Džuliją. Vienam iš policininkų akivaizdžiai pasidarė nuobodu.

— Na, mieloji, ar tau viskas gerai? — paklausė Rendolfas.

— Žinoma. — Džulija priėjo prie jo, paėmė už rankos ir palydėjo iki durų.

Policininkai sekė iš paskos.

— Mano vardas Trentas, madam, o čia mano porininkas, seržantas Galtonas. Jei jums mūsų prireiks, iškart skambinkite.

— Suprantama, — pasakė Džulija.

Henriui buvo beprasidedanti isterija. Jis netikėtai šastelėjo į šalį ir, vos nepargriovęs Džulijos, puolė pro duris, skverbdamasis pro susirinkusią prie namo žmonių minią.

— Ar tai buvo mumija, sere? — suriko kažkas. — Ar jūs matėte, kaip mumija vaikščioja?

— Vadinasi, prakeiksmas išsipildė?

— Mis Stratford, ar jums viskas gerai?

Išėjo į gatvę policininkai. Inspektorius Trentas įsakė miniai skirstytis.

— Kas jam atsitiko, niekaip nesuprantu, — bambėjo Rendolfas. — Nieko negaliu suprasti.

Džulija stipriai suspaudė jo ranką. Ne, greičiausiai jis nežino, ką padarė jo sūnus Henris. Jis niekada nebūtų pakenkęs savo vieninteliam broliui. Nė už ką. Bet iš kur toks įsitikinimas? Pagauta nepaaiškinamo gerumo šuoro, Džulija apkabino dėdės kaklą ir pakštelėjo į skruostą.

— Nesijaudink, dėde, — pasakė ji jausdama, kad tuojau pat apsipils ašaromis.

Rendolfas linktelėjo. Jis atrodė pažemintas, kiek išsigandęs. Džulija, žiūrėdama į jį, jautė neapsakomą gailestį. Iki šiolei ji nieko taip nebuvo gailėjusi. Tik tada, kai Rendolfas jau nužingsniavo iki pusės gatvės, Džulija pastebėjo, kad jis basas. Jam ant kulnų lipo reporteriai. Policijai išvykus, pora žurnalistų puolė prie Džulijos. Mergina paskubomis sugrįžo į namus ir užtrenkė jiems prieš nosį duris. Po to pro stiklinį durų langelį stebėjo, kaip Rendolfas eina gatve ir kyla savo namo laiptais. Kai dėdė dingo iš akiračio, mergina lėtai nusisuko nuo lango ir nuėjo į svetainę.

Tyla. Oranžerijoje tyliai čiurleno fontanas. Kažkur gatvėje arklys tempė girgždantį vežimą. Įsispraudusi į kampą, drebėjo iš baimės Rita, glamžydama rankoje prijuostę.

Kambario viduryje stovėjo Ramzis. Vis toks pats nebylus, plačiai išsižergęs, susidėjęs rankas ant krūtinės. Jis žiūrėjo į Džuliją. Aplink jį švietė spindinti saulės aureolė, tik veidas liko šešėlyje. Ir jo žydrų akių ryškumas atrodė toks pat nerealus, kaip ir kupeta kaštoninių plaukų.

Pirmą kartą gyvenime Džulija suprato žodžio „karališkas“ reikšmę. Ir dar vienas žodis gimė jos galvoje, gal kiek nepadorus, bet labai tikslus: „patrauklus“... Džulija nustebo; bet juk labiausiai jo veidą puošia išraiška. Stebėtinai protingas, smalsus ir susikaupęs veidas. Truputį tarsi nuo visko atsiribojęs. Jame kažkas nežemiška, bet tuo pačiu labai žmogiška.

O Ramzis tiesiog stovėjo ir žiūrėjo į ją. Platūs ilgo šilkinio chalato skvernai, liečiami iš oranžerijos sklindančio šilto oro srauto, lengvai judėjo.

— Rita, palik mus, — sušnabždėjo Džulija.

— Bet mis...

— Išeik.

Vėl tyla. Galiausiai Ramzis pajudėjo link Džulijos. Jokios šypsenos veide, tik rimtas šiltas didelių akių žvilgsnis. Karalius apžiūrinėjo merginos veidą, plaukus, drabužius.

„Ką jis galvoja apie šitą lengvą nėriniuotą peniuarą? — staiga pasibaisėjo Džulija. — Viešpatie, jis turbūt pamanė, jog mūsų laikų moterys šitaip rengiasi ir eidamos į gatvę“. Bet ne, jis ne į peniuarą žiūrėjo. Jis apžiūrinėjo po lengvai krintančiu šilku paslėptą merginos krūtinę, jos klubų linijas... po to vėl pažvelgė į akis. Šitos veido išraiškos su niekuo nesupainiosi — jame prabilo aistra. Ramzis vis artėjo. Štai jis apkabino Džulijos pečius, ir mergina pajuto, kaip jis suspaudė pirštus.

— Ne, — ištarė ji, išraiškingai purtydama galvą, ir žengė žingsnį atgal. Ji išsitiesė, stengdamasi, kad Ramzis nepastebėtų jos jaudulio bei netikėto pasitenkinimo virpulio, perbėgusio nugara. — Ne, — tvirtai pakartojo Džulija.

Ji beveik su baime pajuto, kaip šilta banga suvirpėjo krūtinėje. Ramzis linktelėjo, pasitraukė atgal ir nusišypsojo. Lengvai skėstelėjo rankomis ir prabilo lotyniškai. Džulija išgirdo savo vardą, žodį „karalienė“... Ir dar vieną žodį ji suprato — tai „namai“. Džulija savo namuose karalienė.

Ji nusišypsojo ir lengviau atsiduso. Tačiau drebulys ėmė purtyti visą jos kūną. Ar jis tą pastebėjo? Tikriausiai.

— Panis Džulija, — sušnabždėjo Ramzis. — Vinum. Panis. — Jis prisimerkė, ieškodamas tinkamo žodžio. — Edere, — tyliai ištarė jis ir pirštu palietė savo lūpas.

— Taip, suprantu apie ką kalbi. Maistas. Tu nori valgyti. Nori duonos ir vyno. — Džulija žengė prie durų — Rita! — pašaukė ji. — Jis alkanas. Reikia kuo greičiau jį pamaitinti.

Atsisukusi, ji pamatė, jog Ramzis vėl šypsosi taip pat nuoširdžiai ir maloniai, kaip tada vonioje. Jis mano, kad merginai patinka juo rūpintis. Juk taip? Jei tik jis žinotų, kad Džulijai jis atrodo nepakartojamas, kad prieš minutę ji buvo pasirengusi apsivyti jo kaklą rankomis ir... jau verčiau apie tai negalvoti. Geriausiai apskritai apie nieką negalvoti.

4 skyrius

Eliotas sėdėjo supamame krėsle ir žiūrėjo į židinyje smilkstančias anglis. Jis pasislinko arčiau ugnies, užkėlė šlepetėmis apautas kojas ant grotelių. Ugnies karštis kiek palengvino kojų bei rankų sąnarių skausmą. Grafas nekantraudamas, su sau pačiam netikėtu susižavėjimu klausėsi nelabai rišlaus Henrio pasakojimo. Dievas atsilygino Henriui, su kaupu atsilygino už visas jo nuodėmes! Jis pateko į skandalą.

— Tikriausiai tau tik pasivaideno, — pasakė Aleksas.

— Sakau jums, tas prakeiktas padaras išlindo iš mumijos futliaro ir priėjo prie manęs. Jis mane smaugė. Jaučiau ant savo kaklo jo letenas, mačiau tvarsčiais apvyniotą veidą.

— Tikrai pasivaideno, — niekaip negalėjo patikėti Aleksas.

— Nieks, velniai rautų, man nesivaideno!

Eliotas pasižiūrėjo į abu jaunuolius, stovinčius prie židinio. Nesiskutęs, drebančiomis rankomis laikantis stiklinę viskio Henris. Ir Aleksas, kaip visada, tvarkingas, žvalus.

— O tas vaikinas, egiptologas... sakai, kad jis ir yra ta mumija? Henri, tu visą naktį kažkur basteisi, juk taip? Girtuokliavai su ta mergše iš miuzikholo? Turbūt buvai...

— Na gerai, tada iš kur atsirado tas velnio išpera, jei jis ne mumija?

Eliotas nusijuokė, sidabrinės lazdelės galu pajudino anglis židinyje.

Henris nepasidavė:

— Vakar vakare jo ten nebuvo. O dabar nusileido laiptais iš viršaus, vilkėjo dėdės Lourenso chalatą. Jūs jo nematėte. Jis nepanašus į paprastą žmogų. Bet kas jį pamatęs tą pasakys.

— Jis dabar tenai? Su Džulija?

Naivuolis Aleksas tik dabar viską suprato.

— Tą ir mėginu jums pasakyti. O Viešpatie! Ar kas nors Londone girdi, ką aš kalbu? — Henris gurkštelėjo viskio, priėjo prie baro ir vėl prisipylė stiklinę. — O Džulija jį globoja. Ji žino, kas atsitiko, matė, kai mumija puolė mane smaugti!

— Tu tik užsitrauksi nešlovę su šita istorija, — pastebėjo Aleksas. — Niekas tuo nepatikės...

— Pats matei tuos papirusus, tuos ritinėlius, — kalbėjo Henris. — Juose rašoma apie nemirtingumo paslaptį. Lourensas tam vaikinui, Samirui, pasakojo kažką apie Ramzį Antrąjį, kuris gyveno daugiau nei tūkstantį metų...

— Maniau, jog tai buvo Ramzis Didysis, — įsiterpė Aleksas.

— Tai vienas ir tas pats žmogus, nemokša tu. Ramzis Antrasis arba Didysis, arba Prakeiktasis. Apie tai parašyta tuose pergamentuose, sakau jums. Apie Kleopatrą ir apie šitą Ramzį. Nejaugi neskaitėte laikraščių? O aš maniau, jog dėdės Lourenso smegenys perkalto nuo karščio...

— Man regis, tau reikia pailsėti, galbūt netgi pasigydyti. Visos tos kalbos apie prakeiksmus...

— Velniai rautų, jūs nenorite manęs suprasti! Tai ir už prakeiksmą blogiau. Tas padaras norėjo pribaigti mane. Jis judėjo, jau sakiau jums. Mumija atgijo.

Aleksas mandagiai ir atlaidžiai žiūrėjo į Henrį. „Toks jo veidas būna, kai jį kalbina žurnalistai“, — pagalvojo Eliotas.

— Man reikia susitikti su Džulija. Tėti, jeigu leisi...

— Žinoma, būtinai turi tą padaryti. — Eliotas vėl atsisuko į židinį. — Ir į tą egiptologą pasižiūrėk atidžiau. Sužinok, iš kur jis atsirado. Vargu, ar Džulija išdrįstų pasilikti namuose viena su užsieniečiu. Kažkokios nesąmonės.

— Ji namuose pasiliko viena su ta prakeikta mumija! — suriaumojo Henris.

— Henri, gal tu grįžk namo ir pamiegok, — ramiai pasakė Aleksas. — Pasimatysime, tėti.

— Na tu ir bukaprotis!

Aleksas apsimetė neišgirdęs įžeidimo. Jis visada mokėjo atsiriboti nuo įžeidžių žodžių. Henris vėl ištuštino stiklinę ir nuėjo prie baro.

Eliotas klausėsi, kaip skamba butelis, liesdamas stiklinės kraštą.

— O tu įsiminei to paslaptingo egiptologo vardą? — paklausė jis.

— Redžinaldas Ramsėjus. Jis išgalvotas. Galiu prisiekti, kad ji pasakė bet kokį tuo metu į galvą atėjusį vardą. — Su pilna stikline viskio Henris sugrįžo prie židinio, atsirėmė ir ėmė iš lėto gurkšnoti, slėpdamas akis nuo jį stebėjusio Elioto. — Jis neištarė nė žodžio angliškai. Būtum matęs, kokios piktos jo akys! Sakau tau: nedelsiant reikia kažko imtis!

— Na ir ką tu siūlai?

— Iš kur man žinoti, po paraliais! Sučiupti tą prakeiktą padarą, štai ką reikia daryti!

Eliotas sukikeno:

— Jei ta mumija ar tas žmogus, ar dievai žino kas mėgino tave pasmaugti, tuomet, kodėl Džulija globoja jį? Kodėl jį gina? Ir kodėl jis neužpuolė jos?

Kurį laiką Henris bukai žvelgė į erdvę, po to vėl gurkštelėjo viskio. Eliotas šaltai žiūrėjo į jaunuolį. Galbūt Henris tikrai išprotėjo? Ne! Nervai jo kiek išklibinti, bet jis ne beprotis.

— Norėčiau suprasti, — švelniai pasakė Eliotas, — kodėl jis ketino taip blogai su tavimi pasielgti?

— Juk tai mumija, kad ją kur velnias! Aš juk buvau užėjęs į jos kapavietę! Aš, o ne Džulija! Aš radau Lourensą negyvą toje skylėje...

Henris netikėtai nutilo, tarsi būtų kažką prisiminęs, jo veidas pasikeitė: kažkokia mintis jam sukėlė šoką.

Akimirksniu judviejų akys susitiko, ir Eliotas vėl nusisuko į židinį. „Ir tai tas žmogus, kuriuo aš buvau kadaise susižavėjęs, — pamanė jis, — kurį aistringai, švelniai glosčiau, netgi mylėjau. Dabar jis priėjo liepto galą“. Sakoma, jog kerštas saldus, bet tai netiesa.

— P-paklausyk, — sumikčiojo Henris, — tai galima kažkaip paaiškinti. Kad ir koks būtų paaiškinimas, tą padarą būtina sustabdyti. Galbūt jis apžavėjo Džuliją.

— Suprantu.

— Ne, tu nesupranti. Laikai mane bepročiu. Niekini. Visada mane niekinai.

— Ne, ne visada.

Jie vėl pažvelgė vienas į kitą. Dabar Henrio veidas buvo išpiltas prakaito, lūpos drebėjo. Jis neatlaikė Elioto žvilgsnio.

„Visiškai krito į neviltį, — pamanė Eliotas. — Nuo savęs niekur nepasislėpsi, štai kur šuo pakastas“.

— Gali apie mane galvoti ką tinkamas, — pasakė Henris. — Bet aš tame name daugiau nenakvosiu. Liepiau, kad mano daiktus nuneštų į klubą.

— Negalima Džulijos palikti vienos. Tai neteisinga. O kol jiedu su Aleksu oficialiai nesusižadėję, aš neturiu teisės kištis į jos gyvenimą.

— Taip jau ir negali? O kodėl aš negaliu elgtis, kaip man patinka? Pasakiau: aš ten nebegyvensiu!

Eliotas suprato, jog Henris ketina išeiti. Jis išgirdo, kaip skambtelėjo stiklinė į marmurines baro dureles. Girdėjo, kaip tolsta jaunuolio žingsniai. Jis liko vienas.

Grafas atsilošė krėsle, padengtame raštuotu audiniu. Trinktelėjo lauko durys.

Jis pamėgino sugrįžti mintimis atgal ir viską sudėlioti į vietas. Henris čia atėjo po to, kai Rendolfas nepatikėjo jo žodžiais. Keista, bet netgi toks nusivylęs bukaprotis, koks buvo Henris, kažin ar galėjo sugalvoti tokią istoriją. Kokie niekai.

— Kleopatros meilužis, — sumurmėjo Eliotas, — Egipto karališkų rūmų sergėtojas. Ramzis Nemirtingasis. Ramzis Prakeiktasis.

Jam kilo noras susitikti su Samiru, pasikalbėti su juo. Žinoma, ta istorija juokinga, bet vis dėlto... Žinoma, Henris degraduoja kur kas sparčiau, nei galima buvo tikėtis. Bet apie tai Samirui nebūtina žinoti.

Eliotas išsitraukė kišeninį laikrodį. Taip, dar labai anksti. Iki šiandien paskirtų vizitų lieka dar aibė laiko. Jei tik jis galėtų savarankiškai pakilti iš krėslo!

Grafas sujudėjo, mėgindamas patogiau pasiremti lazdele, kai išgirdo greitus žmonos žingsnius. Jis vėl atsilošė krėsle, pajutęs palengvėjimą, jog skausmas kiek atlėgo, ir pažvelgė į Editą.

Ji visada jam patiko, o dabar, kai jau nugyventa pusė gyvenimo, jis suprato, kaip stipriai myli savo žmoną. Nepriekaištingas padorumas, kuklus žavesys... Jam atrodė, jog Editos neveikia bėgantis laikas, galbūt todėl, kad kaip moteris ji niekada netraukė Elioto. Ji buvo dvylika metų vyresnė, vadinasi, senesnė, o senatvės grafas neapsakomai bijojo. Jam buvo baisu prarasti ir Editą.

Jis žavėjosi žmona, mėgavosi jos draugija; jam visada reikėjo jos pinigų. Edita tam neteikė ypatingos reikšmės. Ji vertino savo vyro žavesį, jo ryšius su aukštuomenės šulais, atlaidžiai žiūrėjo į jo ekscentriškus išsišokimus.

Moteris žinojo, kad jis gyvena ne taip, kaip reikalauja nustatytos normos, kad jis „balta varna“. Ji nepritarė vyro požiūriui į gyvenimą, nejautė simpatijos nei jo draugams, nei priešams. Eliotas nebuvo jos gyvenimo ašis. Atrodė, kad jos laimė nepriklauso nuo Elioto laimės, ji buvo dėkinga, kad vyras nepabėga į Egiptą, kaip kad pasielgė Lourensas Stratfordas, o stengiasi prisitaikyti ir ramiai gyventi.

Dabar Eliotą nukamavo artritas, jis buvo bejėgis, net ir norėdamas negalėjo būti jai neištikimas, o kadaise jaunystėje... Kartais jis mėgino suvokti, ar jo žmoną džiugino šis faktas, ar erzino, bet taip ir nesurado atsakymo. Jie vis dar drauge mėgavosi vedybiniu guoliu, tikriausiai taip bus ir toliau, nors nei vienas, nei antras nejautė tam poreikio. Tiesa, pastaruoju metu jis suprato, jog yra visiškai priklausomas nuo Editos, ir labai prie jos prisirišęs.

Eliotas apsidžiaugė, kad žmona namie. Jos buvimas šalia švelnino Lourenso netekties skausmą. Žinoma, jis privalo kuo greičiau išpirkti tą nelemtą briliantinį vėrinį. Rendolfas pažadėjo duoti pinigų rytoj ryte, ir Eliotui palengvėjo.

Šiandien Edita vilkėjo naują žalios vilnos kostiumą, atsivežtą iš Paryžiaus, ir atrodė labai miela. Tokia kilni, netgi jos vešlūs sidabriniai plaukai griežto stiliaus drabužių fone buvo žavingi. Edita nemėgo brangenybių, nebent tik aukštuomenės pobūviuose užsidėdavo. Todėl Eliotas kartais jas įkeisdavo. Jis didžiavosi, jog, būdama jau garbaus amžiaus, žmona vis dar graži ir patraukli. Keista, bet žmonės ją mylėjo net labiau, negu patį Eliotą.

— Noriu trumpam išvažiuoti, — pasakė grafas. — Yra toks reikaliukas. Tu nespėsi net pasigesti manęs. Grįšiu iki priešpiečių.

Ji tylėjo. Atsisėdo šalia, paglostė vyro ranką. Kokie švelnūs jos prisilietimai! O štai rankos išduoda jos amžių.

— Eliotai, tu ir vėl įkeitei mano vėrinį, — pasakė ji.

Jam buvo gėda, todėl jis tylėjo.

— Žinau, kad tą padarei dėl Rendolfo. Henris vėl skęsta skolose. Amžinai vienas ir tas pats.

Eliotas žiūrėjo į židinyje smilkstančias anglis ir tylėjo. O ką jis dar galėjo pridurti? Ji žinojo, jog vėrinys yra gerose rankose, pas juvelyrą, kuriuo jiedu visada pasitikėjo, kad paskolinta suma nėra didelė, ir, jeigu Rendolfas nesilaikys savo žodžio, išpirkti vėrinį nebus sunku.

— Kodėl neatėjai pas mane ir nepasakei, kad tau reikia pinigų? — paklausė Edita.

— Man niekada nebuvo lengva prašyti tavęs pinigų, mieloji. Be to, Henris taip susipainiojo, ir Rendolfo reikalai prasti.

— Žinau. Ir dar žinau, kad tą padarei ne iš savanaudiškų paskatų.

— Kad ir kaip vulgariai tai skambėtų, įkeistas vėrinys — tai tik kuklus mokestis už Stratfordų milijonus. O mes dabar kaip tik tą ir darome, mieloji, bandome sėkmingai apvesdinti mūsų sūnų.

— Rendolfas negalės įkalbėti savo dukterėčią ištekėti už Alekso. Jis negali jos įtakoti. Tu paskolinai pinigų todėl, kad pagailėjai jo. Juk Rendolfas — senas tavo draugas.

— Turbūt tu teisi.

Eliotas giliai atsiduso, vis dar nepakeldamas akių į žmoną.

— Tikriausiai jaučiuosi kažkiek atsakingas už jį, — ištarė grafas.

— Kodėl turėtum šitaip jaustis? Kaip tu gali paveikti Henrį, padaryti, kad jis nevirstų niekšu?

Eliotas tylėjo. Jis galvojo apie kambarį Paryžiaus viešbutyje, apie tai, kokios nelaimingos tuomet buvo Henrio akys, kai žlugo jo mėginimas šantažuoti. Keista, kaip aiškiai jis dabar viską prisiminė... netgi baldus, buvusius tame kambaryje. Jau vėliau, pastebėjęs, jog dingo portsigaras ir piniginė, jis sėdėjo ir galvojo: „Šitą aš prisiminsiu. Privalau prisiminti. Daugiau negaliu užkibti ant tokio pat kabliuko“.

— Atleisk man už vėrinį, Edita, — sušnabždėjo jis. Buvo gėda, pagalvojus, jog jis pavogė žmonos vėrinį lygiai taip, kaip kadaise Henris pavogė jo daiktus. Grafas nusišypsojo ir, ištikimas savo įpročiui nuolatos flirtuoti, pamerkė žmonai akį. Po to lengvai gūžtelėjo pečiais.

Edita taip pat atsakė jam šypsena — jai tai buvo įprasta scena. Prieš daugelį metų moteris būtų pasakiusi: „Neverta vaidinti blogo berniuko“. Bet ji jau senokai netarė tokių žodžių, nors tai nereiškė, kad ji abejinga vyro žavesiui.

— Rendolfas turi pinigų ir gali grąžinti užstatą, — patikino Eliotas ir staiga surimtėjo.

— Tai nesvarbu, — sušnabždėjo moteris. — Aš pati viską išsiaiškinsiu.

Ji lėtai pakilo ir laukė, žinodama, jog Eliotui prireiks jos pagalbos.

Pačiam jam buvo sunku pakilti iš krėslo. Jis irgi tą žinojo, ir, tenka pripažinti, tas bejėgiškumas jį žemino.

— Kur tu eisi? — paklausė Edita, paduodama jam ranką.

— Pas Samirą Aibrahamą, į muziejų.

— Vėl ta mumija?

— Henris buvo atėjęs ir papasakojo labai keistą istoriją...

5 skyrius

— Aleksai, mano mielasis, — pasakė Džulija ir paėmė savo jaunikį už rankų. — Misteris Ramsėjus buvo geras mano tėvo draugas. Ir nieko blogo, kad jis dabar yra čia.

— Bet juk tu viena... — Smerkiantis jaunulio žvilgsnis sustojo ties jos baltu peniuaru.

— Juk esu šiuolaikiška mergina. Nieko manęs neklausinėk! Verčiau keliauk namo ir leisk man pačiai pasirūpinti savo svečiu. Po kelių dienų mudu susitiksime ir aš tau viską paaiškinsiu.

— Kaip suprasti „po kelių dienų“?!

Džulija greitai pakštelėjo jam į lūpas ir stumtelėjo durų link. Aleksas metė dar vieną nepritarimo kupiną žvilgsnį oranžerijos pusėn.

— Na, eik gi. Tas žmogus atvyko iš Egipto. Turiu jam parodyti Londoną. Be to, esu labai pavargusi. Ir, mielasis, prašau elgtis tinkamai.

Ji vos ne jėga išstūmė Aleksą į gatvę. Jaunuolis buvo pernelyg gerai išauklėtas ir nesipriešino, tik visiškai sutrikęs žiūrėjo į merginą... Po to susitvardė ir pasakė, jog, jai leidus, šįvakar paskambins.

— Suprantama. Na, tu toks mielas...

Pasiuntusi jam švelnų oro bučinį, Džulija greitai užtrenkė duris.

Nusisuko ir trumpą akimirką prigludo prie sienos, žiūrėdama į savo atvaizdą stiklinėse duryse. Ji matė, kaip Rita plauna indus, girdėjo virtuvėje šniokščiant virdulį. Namuose sklido maisto aromatas.

Džulijos širdis vėl ėmė plakti smarkiau, galvoje maišėsi padrikos mintys. Tik vienas dalykas jaudino merginą — dabarties stebuklas: jos namuose Ramzis. Nemirtingas žmogus. Jis oranžerijoje.

Vėl grįždama koridoriumi, Džulija sustojo tarpduryje ir pažvelgė į karalių. Jis vis dar vilkėjo jos tėvo chalatą, o štai marškinius nusivilko su lengvu pasidygėjimu: iškrakmolytas audinys jam pasirodė pernelyg šiurkštus. Jo plaukai jau visai tankūs. Jie virto prašmatniais banguotais gaurais, gražiai dengiančiais ausis. Viena sruoga vis nepaklusniai nukrisdavo ant kaktos.

Baltas serviruotas stalas buvo nuklotas lėkštėmis su jose garuojančiais valgiais. Priešais lėkštę gulėjo „Punch“ — Ramzis skaitė laikraštį ir valgė, tvarkingai imdamas pirštais tai mėsą nuo lėkštės, tai vaisius, tai duoną, atsiplėšdamas kepto viščiuko gabalėlį... Maistą jis naikino stebėtinai greitai, visai nesinaudodamas nei šakute, nei peiliu, nors raštai ant senovinių sidabrinių stalo įrankių jam labai patiko.

Pastarąsias dvi valandas jis vis skaitė ir valgė. Vyriškis suvalgė tokį maisto kiekį, koks Džulijai net baisiausiuose košmaruose negalėjo prisisapnuoti. Atrodė, tarsi maistas jam būtų degalai. Karalius išgėrė keturis butelius vyno, du butelius selterio vandens, visą jų namuose buvusį pieną, o dabar dar gurkšnojo brendį.

Tačiau alkoholis jo neveikė, greičiau atvirkščiai — jis atrodė dar labiau susikaupęs ir taip greitai vertė egiptiečių-anglų kalbų žodyno lapus, jog Džulijai sukosi galva, bežiūrint į jį. Anglų-lotynų kalbų žodyną jis perskaitė dar greičiau. Per keletą minučių įsisavino arabiškus skaitmenis, palyginęs juos su romėniškais. Džulija nesugebėjo tinkamai paaiškinti nulių sistemos, todėl sėkmingai pagrindė pavyzdžiais. Po to Ramzis ne mažiau godžiai suvirškino Oksfordo anglų kalbos žodyną, žaibiškai vesdamas pirštu per žodžių stulpelį, eidamas nuo vieno puslapio prie kito.

Suprantama, jis nesigilino į kiekvieną žodį. Gilinosi tik į kalbos sistemą, mėgindamas prisikasti iki pagrindo, iki šaknų. Džulija tą suprato, kai Ramzis paprašė jos įvardinti kiekvieną jam po akimis pakliuvusį daiktą ir greitai kartojo tų daiktų pavadinimus, stebindamas merginą beveik tiksliu tarimu. Jis įsiminė visų oranžerijoje esančių augalų pavadinimus — papartis, bananas, begonija, orchidėja, saulutė... Džuliją stebino jo atmintis. Bėgo laikas — ir jis be klaidų vardino iki tol jam negirdėtus pavadinimus: fontanas, stalas, lėkštė, kiniški indai, sidabras, grindys, Rita...

Dabar jis mėgino įveikti šiuolaikiškų angliškų žodžių paslaptis ir skaitė „Punch“. Iki tol jis jau buvo perskaitęs du „Strand“ ir visus „Times“ numerius, kuriuos surado namuose.

Karalius įdėmiai apžiūrinėdavo kiekvieną puslapį, liesdamas žodžius, piešinius, nuotraukas, tarsi būtų aklas ir galėtų skaityti tik pirštais. Panašiu būdu jis ištyrinėjo lėkštes bei krištolinius indus.

O dabar apimtas džiaugsmo spoksojo į Ritą, kuri atnešė jam bokalą alaus.

— Daugiau namuose nieko nėra, mis, — pasakė kambarinė, pastačiusi ant stalo alaus bokalą, ir gūžtelėjo pečiais.

Ramzis griebė bokalą, čia pat ištuštino jį, linktelėjo Ritai ir geraširdiškai nusišypsojo:

— Egiptiečiai mėgsta alų, Rita. Atnešk dar. Greičiau.

Jei Rita visą laiką lakstys kaip prisukta, tai bent jau neišeis iš proto.

Džulija praėjo pro paparčius ir kitus vazonuose augančius augalus ir atsisėdo priešais Ramzį. Jis pažvelgė į merginą ir parodė į paveikslėlį, kur buvo pavaizduota Gibsono3 laikų mergina. Džulija linktelėjo.

— Amerika, — pasakė ji.

— Jungtinės Valstijos, — atsiliepė Ramzis.

— Taip, — nustebusi pritarė Džulija.

Jis akies mirksniu sudorojo gabalą dešros, atsilaužė didžiulį gabalą duonos ir keliais kąsniais viską prarijo, tuo pat metu kaire ranka versdamas knygos puslapius. Pastebėjo nupieštą vyriškį, sėdintį ant dviračio, ir pradėjo garsiai kvatoti.

— Tai dviratis, — paaiškino Džulija.

— Taip! — pasakė jis, tiksliai atkartodamas merginos intonaciją. Po to sumurmėjo kažką lotyniškai.

Reikia išsivesti Ramzį į gatvę ir viską jam parodyti.

Netikėtai suskambo telefonas — rėksmingas skambutis pasigirdo ant tėvo rašomojo stalo, egiptietiškoje salėje. Ramzis tuojau pat pašoko iš vietos ir nuskubėjo paskui Džuliją. Atsistojo šalia ir vis stebėjo kalbančią telefonu merginą.

— Alio? Taip, tai Džulija Stratford. — Ji pridengė ranka ragelį. — Telefonas, — sušnabždėjo mergina. — Kalbanti mašina. — Džulija atkišo ragelį taip, kad Ramzis galėtų girdėti balsą kitame laido gale.

Iš klubo skambino Henris. Tuojau pat atvažiuosiąs paimti savo daiktų. Ar ji negalėtų sukrauti lagamino?

— Viskas jau sukrauta. Man regis, prireiks dviejų vyrų. Prašau paskubėti. — Džulija paėmė laidą ir parodė Ramziui. — Balsas sklinda laidais, — tyliai pasakė ji, padėjo ragelį ir apsidairė. Po to paėmė Ramzį už rankos, nuvedė atgal į oranžeriją ir parodė nutiestą lauke laidą — nuo jų namo iki telefono stulpo gale sodo.

Ramzis smalsiai apžiūrinėjo laidą. Džulija paėmė nuo stalo tuščią stiklinę, dugnu į išorę priglaudė ją prie sienos, skiriančios oranžeriją nuo virtuvės, prikišo prie dugno ausį ir įsiklausė. Aiškiai girdėjosi po virtuvę vaikštančios Ritos žingsnių garsas. Mergina pasiūlė Ramziui pasiklausyti. Jis išgirdo, kaip sustiprėja garsas, susimąstė, o po to nustebęs bei susižavėjęs pažvelgė į merginą.

— Telefono laidas perduoda garsą, — pasakė Džulija, — tai mechanikos atradimas.

Štai ką reikia kuo greičiau padaryti — parodyti jam mašinas! Papasakoti, koks tai didelis žingsnis pirmyn, kaip pasikeitė gyvenimo būdas, atsiradus mašinoms.

— Perduoda garsą, — garsiai mąstė jis. Priėjo prie staliuko ir paėmė ką tik skaitytą žurnalą. Gestu paprašė, kad Džulija paskaitytų garsiai.

Ji perskaitė pastraipą iš šalies gyvenimo kronikos. Pernelyg daug terminologijos, bet, matyt, Ramzis norėjo tik įsiklausyti į jos tarimą. Jis nekantriai ištraukė merginai iš rankų žurnalą ir ištarė:

— Dėkoju.

— Puiku, — atsakė ji. — Tu mokaisi neįtikėtinai greitai.

Tada vyriškis pradėjo keistai gestikuliuoti. Palietė smilkinius, kaktą — tarsi norėjo kažką pasakyti apie smegenis. Paskui parodė į plaukus, prisilietė prie odos. Ką jis mėgina pasakyti? Kad jo mąstymo organai gauna energiją iš saulės taip pat, kaip ir plaukai ar visas kūnas?

Jis atsisuko į staliuką.

— Dešra, — ištarė jis. — Jautiena. Keptas viščiukas. Pienas. Vynas. Sakutė. Peilis. Servetėlė. Alus... Noriu dar alaus.

— Gerai, — pasakė mergina. — Rita, atnešk jam dar alaus. Jis mėgsta alų. — Ji pakėlė savo peniuaro skverną. — Nėriniai, — pasakė mergina. — Šilkas.

Ramzis pradėjo keistai zvimbti.

— Bitė, — pasakė Džulija. — Tiksliai. O tu neįtikėtinai nuovokus.

Jis nusijuokė.

— Pakartok, — paprašė Ramzis.

— Neįtikėtinai nuovokus. — Džulija pabeldė sau į smilkinį — tuk, tuk, tuk: smegenys, mintys...

Jis linktelėjo. Pasižiūrėjo į ant stalo gulėjusį peiliuką su sidabrine rankenėle. Paėmė jį, pažvelgė į Džuliją, tarsi klausdamas leidimo, ir įsikišo į kišenę. Po to, gestu pakvietęs ją eiti drauge, nužingsniavo į egiptietišką salę. Priėjo prie seno pasaulio žemėlapio, įrėminto ir kabėjusio po apdulkėjusiu stiklu, ir surado Angliją.

— Taip, Anglija, Britanija, — patvirtino Džulija. Ir parodė Ameriką. — Jungtinės Valstijos, — paaiškino ji, po to parodė visus žemynus bei vandenynus. Surado Egiptą ir plonytę Nilo juostą. — Ramzis, Egipto karalius, — pasakė mergina ir parodė į vyriškį.

Ramzis linktelėjo. Jam akivaizdžiai norėjosi sužinoti dar daugiau. Galiausiai jis atsargiai pasiteiravo:

— Dvidešimtas amžius? O ką reiškia „iki Kristaus gimimo“?

Džulija neteko žado. Na, žinoma, juk karalius pramiegojo Kristaus gimimą! Suprantama, juk jis negalėjo net apskaičiuoti, kiek trunka jo miegas. Ji kiek sutriko suvokusi, jog Ramzis tikrų tikriausias bedievis, ir išsigando, pagalvojusi apie tai, kaip jis priims tą žinią...

Romėniški skaitmenys. Kurgi ta knyga? Džulija surado lentynoje Plutarcho „Gyvenimo aprašymus“ bei knygos publikacijos datą, užrašytą romėniškais skaitmenimis. Taip, vos trimis metais anksčiau. Puiku.

Paėmusi nuo tėvo stalo švarų popieriaus lapą, ji greitosiomis užrašė teisingą datą. Bet kaip jam paaiškinti naujo metų skaičiavimo sistemą? Kur turėtų būti tas atskaitos taškas?

Kleopatros gyvenimas? Ne, dėl suprantamų priežasčių jos vardo neverta minėti. Ir tada Džulijai šovė į galvą paprasta mintis.

Spausdintinėmis raidėmis ji užrašė Oktaviano Cezario vardą. Ramzis linktelėjo. Po šiuo vardu mergina parašė romėnišką skaitmenį. Tada nubrėžė ilgą horizontalią liniją iki pat dešiniojo popieriaus lapo krašto, parašė vardą Džulija, o po juo — romėniškais skaitmenis užrašė šiuos metus. O šalia parašė lotynišką žodį: annus.

Ramzis išblyško. Ilgai žiūrėjo į popieriaus lapą. Paskui jo veide vėl atsirado raudonis. Be abejo, jis suprato Džuliją. Nuliūdo, giliai susimąstė. Atrodė, jog jis ne tiek šokiruotas, kiek nustebęs ir susimąstęs. Džulija parašė žodį „šimtmetis“, o šalia romėniškais skaitmenimis skaičių 100 ir žodį „metai“. Ramzis nekantriai linktelėjo jai, duodamas suprasti, kad jam viskas aišku.

Sudėjęs rankas ant krūtinės, karalius vaikščiojo po kambarį, o Džulijai beliko tik spėlioti, kokios mintys sukasi dabar jo galvoje.

— Labai seniai, — sušnabždėjo mergina. — Tempus... tempus fugit! — Ir staiga sutriko. Laikas bėga? Iš lotynų kalbos ji tegalėjo prisiminti tiktai šitą frazę. Ramzis šyptelėjo. Kažin, ar ši frazė buvo laikoma sparnuota jau prieš du tūkstančius metų?

Jis priėjo prie stalo, pasilenkė virš jo ir dailiai išraitė egiptietišką hieroglifą. Tai buvo užrašytas jo vardas: Ramzis Didysis. Po to nubrėžė ilgą horizontalią liniją ir parašė vardą „Kleopatra“. Brūkšnio viduryje parašė romėnišką skaitmenį M, reiškiantį skaičių 1000, o šalia tą skaičių užrašė arabiškais skaitmenimis, kuriuos tik prieš valandą buvo išmokęs iš Džulijos.

Ramzis davė Džulijai laiko suprasti savo pateiktą mintį, po to ties savo vardu arabiškais skaitmenimis užrašė 3000.

— Ramziui trys tūkstančiai metų, — pasakė Džulija, parodžiusi į jį, — ir Ramzis tai žino.

Jis vėl linktelėjo ir nusišypsojo. Kokia buvo jo veido išraiška? Tai liūdesys ar tik gilus susimąstymas. Jo akyse sustingo kančia. Šypsena nedingo, tačiau paakiuose atsirado šešėliai. Karalius apžvelgė kambarį, tarsi matytų jį pirmą kartą — lubas, grindis, Kleopatros biustą. Jo akys buvo išsiplėtusios, lūpos vis dar šypsojosi, tačiau kažkas pasikeitė Ramzio veide, kažko nebeliko. Energija! Išnyko jėgos išraiška.

Kai jis vėl pažvelgė į Džuliją, jo akyse sužibo ašaros. Merginai buvo skaudu tai matyti, ir ji paėmė Ramzį už rankos. Jo pirštai atsakė lengvu paspaudimu.

— Labai daug metų, Džulija, — ištarė jis. — Labai daug. Ilgai nemačiau pasaulio. Ar aš suprantamai kalbu?

— O taip, žinoma, — atsakė ji.

Ramzis vis žiūrėjo į ją ir kartojo:

— Labai daug metų, Džulija.

Po to jis plačiai nusišypsojo. Pečiai suvirpėjo. Mergina suprato, kad jis juokiasi.

— Du tūkstančiai metų, Džulija.

Ir Ramzis nusikvatojo. Vėl sugrįžo gyvenimo džiaugsmas, jis vėl buvo kupinas noro pažinti, suprasti. Žvilgsnis ilgam sustojo prie Kleopatros atvaizdo, po to jis pažvelgė į Džuliją. Ir mergina įsitikino, jog optimizmas bei smalsumas tikrai nugalėjo liūdesį. Karalius vėl kupinas energijos bei jėgų.

Džulijai kilo noras jį pabučiuoti. Noras toks stiprus, jog net pačią merginą nustebino. Ir to priežastis ne tik šio vyriškio grožis, skardus jausmingas jo balsas, kančia jo akyse, kerinti šypsena ir tai, kaip švelniai ir rūpestingai jis paglostė merginos galvą. Džulijos nugara nubėgo šiurpuliukai...

— Ramzis nemirtingas, — ištarė ji. — Vitam eternam.

Mandagiai sukikenęs, jis parodė, jog suprato merginos žodžius. Ir linktelėjo.

— Taip, — ištarė Ramzis. — Vitam eternam.

Nejaugi ji jau įsimylėjo šitą žmogų? Ar viskas taip fantastiška, taip nepakartojama, kad ji prarado gebėjimą mąstyti? Pamiršo net apie Henrį, apie tai, kad jis nužudė tėvą.

Henris palauks, ateis ir jam laikas. Teisybė vis tiek triumfuos. Juk negali pati Džulija savo rankomis jo nudėti. Dabar jai svarbiausias žmogus stovi šalia. O keršto diena neišvengiamai ateis. Dievas Henrį nubaus, tuo labiau, kad jis pats atkakliai kasa sau duobę, sparčiais žingsniais juda link savo žūties.

Džulija stovėjo ir žvelgė į stebuklingai žydras akis, jautė ją apkabinusių rankų šilumą, buvo pasinėrusi į svaigų, negirdėtą stebuklą iš praeities.

Iš gatvės atsklido ūžesys, kauksmas — taip burzgia automobilių varikliai. Ramzis irgi viską girdėjo ir tarsi nenoromis lėtai nusisuko nuo merginos ir pažvelgė pro langą. Tada, švelniai suspaudęs Džulijos petį, nusivedė ją į kitą kambario pusę.

Tikras džentelmenas — mandagus, paslaugus.

Pro užuolaidą pažvelgė į gatvę. Reginys įdomus: ant grindinio stovėjo itališkas „Roudsteris“, atviru stogu, o ant priekinės automobilio sėdynės sėdėjo du jaunuoliai. Abu mojavo rankomis pro šalį praeinančiai jaunai ledi. Vairuotojas spaudė mašinos signalą, o šis įkyriai cypė. Gaila. Pradžia ne iš maloniųjų. Tačiau Ramzis stebėjo staugiantį, griaudėjantį automobilį be baimės. Atrodė, jis apimtas smalsumo. Kai mašina lėtai pajudėjo iš vietos, o po to tarsi vėjas nurūko gatve, smalsumą Ramzio veide pakeitė nuostaba.

— Automobilis, — pasakė Džulija. — Varomas benzinu. Tai mašina. Toks išradimas.

— Automobilis! — Ramzis tuojau pat pajudėjo link lauko durų, atidarė jas.

— Ne, iš pradžių reikia tinkamai apsirengti, — pasakė Džulija. — Drabužiai, proper vestments.

— Marškiniai, kaklaraištis, kelnės, batai, — ištarė Ramzis.

Džulija nusijuokė.

Ramzis gestu paprašė palaukti. Ji matė, jog karalius žingsniuoja į egiptietišką salę, stebėjo, kaip jis kažko ieško alebastriniuose ąsočiuose. Štai išsirinko vieną, pavertė, surado dugne įtaisytą mažytę slėptuvę ir ištraukė keletą auksinių monetų. Monetas atnešė Džulijai.

— Drabužiai, — pasakė jis.

Mergina apžiūrėjo monetas. Tos pačios, su Kleopatros atvaizdu.

— Ne, — ištarė Džulija. — Jos pernelyg vertingos. Negalime jų išleisti. Padėk jas. Tu mano svečias. Pati viskuo ir pasirūpinsiu.

Ji paėmė vyriškį už rankos ir nusivedė laiptais aukštyn. O Ramzis vėl smalsiai apžiūrinėjo aplinką. Šį kartą jo dėmesį patraukė lentynėlė su porcelianiniais niekučiais. Laiptų aikštelėje jis stabtelėjo prie Džulijos tėvo portreto.

— Lourensas, — ištarė karalius. Po to pažvelgė į Džuliją: — Henris? Kur Henris?

— Pati juo pasirūpinsiu, — pasakė Džulija. — Laikas ir įstatymas... judicium... įstatymai juo pasirūpins.

Regis, jos atsakymas karaliaus nepatenkino. Jis ištraukė iš kišenės popieriui pjaustyti skirtą peiliuką ir perbraukė pirštu per ašmenis.

— Aš, Ramzis, nužudysiu Henrį.

— Ne! — Džulija delnu uždengė lūpas. — Ne. Teisingumas. Įstatymas! — pasakė ji. — Mes paklūstame teismui bei Įstatymams. Ateis laikas... — Ji nutilo, nebeturėjo jėgų kalbėti, iš akių pabiro ašaros. Koks skausmas! Henris atėmė iš jos tėvo galimybę džiaugtis paslaptimi, savo atradimu, savo sėkme. — Ne. — Džulija sulaikė mėginantį ją paguosti karalių.

Jis priglaudė ranką prie krūtinės.

— Aš, Ramzis, aš ir esu teisingumas, — ištarė jis. — Karalius, teismas, teisingumas.

Džulija nusijuokė pro ašaras.

— Tu labai greitai įsimeni žodžius, — pasakė ji. — Bet žudyti Henrio neturi teisės. Aš negalėsiu gyventi toliau, jei tu jį nužudysi.

Netikėtai jis suspaudė delnais merginos veidą ir pabučiavo ją. Bučinys buvo trumpas, tačiau pritrenkiantis. Džulija atšoko į šalį, nusisuko.

Ji greitai nuskubėjo koridoriumi, pro atviras duris įėjo į tėvo kabinetą. Traukdama iš tėvo spintos rūbus, mergina nė karto neatsisuko. Išėmė marškinius, kelnes, diržą, kojines, batus. Nepakeldama akių į Ramzį, ji bakstelėjo pirštu į kabančias ant sienos senas tėvo fotografijas. Tai buvo Eliotas, Rendolfas, pats Lourensas ir kiti jo bičiuliai nuo Oksfordo laikų iki dabartinių.

Paltas. Ji pamiršo paltą. Džuliją ištraukė jį iš spindos ir padėjo ant lovos greta kitų daiktų.

Ir tik tada vėl pažvelgė į vyriškį. Jis stovėjo tarpduryje ir stebėjo merginą. Prasiskleidęs chalatas atidengė galingą jo liemenį. Šioje pozoje — gilus, didingas susimąstymas, ant krūtinės sukryžiuotos rankos, plačiai pražergtos kojos — buvo kažkas nesuvokiamo, nenusakomo.

Ramzis įėjo į kambarį ir ėmėsi smalsiai apžiūrinėti daiktus. Pirmiausia atidžiai ištyrinėjo nuotrauką, kurioje Lourensas, Rendolfas ir Eliotas buvo nusifotografavę Oksforde. Po to atsisuko į ant lovos padėtus daiktus. Buvo akivaizdu, jog karalius lygina šituos drabužius su tais, kuriuos vilkėjo nuotraukoje esantys vyrai.

— Taip, — patvirtino Džulija, — tu turi apsirengti būtent taip.

Jo žvilgsnis sustojo ties „Archeologo žinynu“, gulinčiu ant žurnalinio staliuko. Ramzis pakėlė jį, greitai pervertė, susidomėjęs Gizos piramide. Čia buvo ir „Mena Hauso“ viešbutis.

Apie ką jis galvoja?

Karalius užvertė žurnalą.

— R-r-r...cheo...logija, — ištarė jis su berniokiška šelmiška šypsena ir spindinčiomis akimis pažvelgė į Džuliją.

Ant plačios jo krūtinės visai nebuvo plaukų.

Jai reikia nedelsiant išeiti.

— Renkis, Ramzi. Taip, kaip nuotraukose. Jei kas bus negerai, aš paskui pataisysiu.

— Puiku, Džulija Stratford, — pasakė jis angliškai. — Apsirengsiu pats. Nors anksčiau to niekada neteko daryti.

Na, žinoma! Vergai. Jis visada turėjo vergų. Turbūt kokį tuziną. Ką gi, nieko nepadarysi. Juk negalėjo ji pati savo rankomis nutraukti nuo jo kūno chalatą! Džulijos skruostai kaito. Ji išlėkė iš kambario, triukšmingai uždariusi duris.

6 skyrius

Dar niekada Henris nebuvo toks girtas. Jis pribaigė škotiško viskio butelį, kurį neatsiklausęs paėmė iš Elioto, po to dar maukė brendį... gėrė tarsi vandenį, nejausdamas net skonio. Tačiau ir tai nepadėjo.

Vieną po kito jis rūkė egiptietiškus cigarus, skleisdamas Deizės bute tokį aromatą, prie kurio buvo įpratęs Kaire. Ir mintimis vis sugrįždavo prie Malenkos. Kad taip ji būtų šalia! Nors pats sau Henris buvo tvirtai pažadėjęs, kad kojos daugiau nekels į Egiptą. Nėra baisesnio prisiminimo už tą, kaip jis įėjo į niūrią kapavietę, kur, palinkęs prie senovinių pergamentų, sėdėjo jo dėdė Lourensas...

Ta mumija buvo gyva! Ji matė, kaip jis pylė miltelius į dėdės puodelį. Juk jis neišprotėjo... Matė pramerktas mumijos akis, žiūrinčias pro sudūlėjusius tvarsčius. Ir... kaip mumija išlipo iš karsto Džulijos namuose. Iki šiolei jautė ant savo kaklo jos rankas.

Niekas dabar negali žinoti, koks pavojus jam gresia, nes niekas nežino, kokiais motyvais vadovaujasi mumija. Kam ieškoti priežasties, kuri prikėlė naujam gyvenimui šitą puvėsį? Tai nesvarbu. Baisiausia, kad tas niekingas padaras žino, ką padarė Henris! Ir nors jis negalėjo iki galo patikėti, kad tas tvirtas vyras — tai ta pati apšepusi būtybė, kuri mėgino jį pasmaugti, protas jam sakė, kad būtent taip ir yra. Įdomu, ar galėjo tas žmogus vėl pasislėpti po tvarsčiais ir, išlindęs iš jų, ateiti nužudyti Henrį?

— O Viešpatie. — Henris krūptelėjo. Deizė kažką pasakė, ir, pakėlęs akis, jis pamatė merginą stovint prie židinio ir demonstruojant korsetą bei šilkines kojines. Jos krūtys gundančiai veržėsi iš po aptempto korseto, ant pečių krito šviesios garbanos. Poza buvo labai pikantiška — malonu pasižiūrėti dar maloniau paliesti. Tik ne dabar.

— Tu sakai, kad ta prakeikta mumija išlindo iš dėžės ir savo šlykščiomis rankomis griebė tau už kaklo? Ir kad ji su chalatu bei šlepetėmis dabar ramiai vaikštinėja po Džulijos namus?

Dingtum tu iš čia, Deize! Henrio mintyse iškilo paveikslas: štai jis išsitraukia iš kišenės peilį, tą patį, kuriuo nudūrė Šarplsą, ir smeigia jį Deizei tiesiai į gerklę.

Pasigirdo skambutis. Nejaugi ji taip apsirengusi eis atidaryti durų? „Tu bukaprotis! Argi tave tai jaudina?“ Henris susigūžė krėsle ir įkišo ranką į kišenę, ieškodamas peilio.

Gėlės. Ji sugrįžo su didžiule puokšte gėlių, kurią atnešė kažkoks gerbėjas. Henris atsipalaidavo.

Ką ji daro? Kodėl taip keistai žiūri į jį?

— Man reikia pistoleto, — nepakeldamas akių pasakė jis. — Gal kas nors iš tavo draugužių galėtų man jį gauti?

— Net neketinu į tai veltis!

— Darysi viską, ką tau pasakysiu! — riktelėjo Henris. Jei tik šita moteris žinotų, kad jis jau du žmones nužudė! Ir dabar vos jos pačios nenudėjo! Tik per plauką. Jam taip norėjosi sukelti Deizei skausmą, norėjosi pažiūrėti, kokia bus jos veido išraiška, kai peilis įsmigs į gerklę. — Eik prie telefono, — pasakė jis. — Paskambink savo kvaištelėjusiam broliukui. Pasakyk, kad man reikia nedidelio pistoleto, kurį lengvai galėčiau paslėpti po paltu.

Ji ką — mėgina verkti?

— Daryk, ką tau sakau, — įsakė Henris. — Aš eisiu į klubą, paimsiu kai ką iš drabužių. Jei man kas nors skambins, pasakyk, kad aš čia, supratai?

— Tu tokios būklės, kad negali niekur eiti!

Henris sunkiai pakilo iš kėdės ir nuėjo prie durų. Grindys po jo kojomis siūbavo. Jis prisiglaudė prie staktos ir ilgas lingavo, įrėmęs kaktą į duris. Mėgino prisiminti, ar kada nors buvo toks laikas, kai jis jautė tokį nuovargį, buvo apimtas tokio pykčio ir tokios nevilties. Atsisukęs, pažvelgė į meilužę.

— Jei sugrįžęs sužinosiu, kad nepadarei...

— Aš viską dėl tavęs padarysiu, — pasakė Deizė. Ji metė ant grindų gėles, sudėjo ant krūtinės rankas ir, nusisukusi nugara, nuleido galvą.

Apimtas nepaaiškinamo veržlumo, Henris nusprendė, jog atėjo metas sumažinti įtampą. Turi būti merginai malonus, netgi švelnus, nors, matydamas tą sulinkusią nuo kūkčiojimo nugarą, jis tvirtai sukando dantis.

— Juk tau patinka šitas lizdelis, tiesa, mieloji? — paklausė jis. — Ir šampaną gerti patinka, ir dabintis brangiais kailiais. Greitai tau padovanosiu automobilį — jis tau taip pat patiks. Bet dabar man labai reikia, kad būtum paklusni. Turi praeiti kažkiek laiko.

Jis matė, kaip Deizė linktelėjo. Nespėjus jai net atsisukti, jaunuolis išėjo į koridorių.

Henrio lagaminus paėmė.

Džulija stovėjo prie lango, stebėdama nerangų, triukšmingą vokišką automobilį, lėtai judantį gatve. Ji nežinojo, kaip pasielgti su Henriu.

Kreiptis valdžios pagalbos? Apie tai nėra ko net galvoti. Ne tik todėl, kad nėra Henrio nusikaltimo liudininkų. Ji žinojo, kaip dėl to išgyvens dėdė Rendolfas.

Nuojauta kuždėjo, jog Rendolfas nekaltas. Ir mergina puikiai suprato, jog žinia apie sūnaus nusikaltimą jam bus lemtinga. Ji praras dėdę, kaip kad prarado tėvą. Nors jie tokie skirtingi, tačiau yra vieno kraujo, ir Džulija jį mylėjo. Ji prisiminė, ką Henris jai kalbėjo šįryt: „Išskyrus mus, tu nieko neturi“. Jai taip suspaudė širdį, kad mergina vos vėl nepravirko.

Ant laiptų pasigirdo žingsniai, sugrąžinę ją į realybę. Ji atsisuko. Ir pamatė vienintelį pasaulyje žmogų, galėjusį nuimti nuo jos pečių šią nepakeliamą naštą. Bent jau laikinai.

Dėl šios minutės ji labai skrupulingai apsirengė, vis mėgindama save įtikinti, kad kiekvienas jos veiksmas — pavyzdys Ramziui. Iš savo garderobo Džulija išsirinko patį prašmatniausią kostiumą, geriausią juodą skrybėlę su šilkinėmis gėlėmis ir, suprantama, pirštines. Rinkosi, norėdama supažindinti karalių su šiuolaikine mada.

Be to, Ramzio akyse norėjosi atrodyti žaviai. Mergina žinojo, kad jai tinka vilnonis raudono burgundiško vyno spalvos kostiumas. Ji pastebėjo Ramzį leidžiantis laiptais žemyn, ir jos širdis suspurdėjo.

Karalius įžengė į salę, ir merginai užėmė kvapą: jis sparčiais žingsniais artinosi prie Džulijos, akivaizdžiai ketindamas pabučiuoti ją.

Ji nepasitraukė.

Karalius puikiai atrodė su Lourenso rūbais. Nuostabūs batai, tamsios kojinės. Pagal visas taisykles užsegioti marškiniai. Kaklaraištis užrištas originaliai, bet atrodo puikiai. Netgi sąsagos savo vietoje. Jis stulbinamai gražus su šilkine liemene, juodu smokingu, pilkomis flanelinėmis kelnėmis. Tik štai šaliko paskirties nesuprato ir susijuosė juo taliją, matyt palaikęs jį diržu, — taip senovėje rengdavosi kariai.

— Galima? — paklausė Džulija, nurišdama šaliką ir užmesdama jį Ramziui ant kaklo. Po to tvarkingai lėtai pakišo jį po paltu.

Jo žydros akys stebėjo merginą, lūpose žaidė keista mąsli šypsena.

Dabar prasidės nuotykiai. Jiedu drauge išeis iš namų. Džulija ketino Ramziui Didžiajam parodyti dvidešimtą amžių. Jos gyvenime nebuvo labiau jaudinančio momento.

Kai Džulija rakino duris, karalius paėmė ją už rankos, švelniai prisitraukė prie savęs. Merginai ir vėl pasirodė, kad jis ketina ją pabučiuoti, ir jos jaudulį netikėtai pakeitė baimė.

Ramzis tą pajuto, sustojo, kiek atsitraukė nuo merginos ir švelniai ją pabučiavo. Po to valiūkiškai nusišypsojo.

Dieve, o ji dar buvo pasirengusi priešintis!

— Eime. Pasaulis laukia mūsų! — pasakė Džulija, mostelėjusi ranka pro šalį važiuojančiam ekipažui ir stumtelėjusi link jo karalių.

Tačiau jis tarsi sustingo, įsmeigęs akis į tolyn vingiuojančią plačią gatvę, į namus, aptvertus metalinėmis tvoromis, masyvias duris bei langus, pridengtus nėriniuotomis užuolaidomis, į iš židinių aukštyn kylančius dūmus.

Kokiu džiugesiu, kokia energija bei aistra turėtų dabar užtvindyti visą jo esybę bundantis Londono rytas! Linguodamas, Ramzis nusekė paskui Džuliją ir įsitaisė ant galinės kebo sėdynės.

Džulija pagalvojo apie tai, kad jos dievinamas Aleksas niekada neturėjo nė trupinėlio tokio gyvybingumo, gebėjimo taip džiaugtis gyvenimu. Akimirką jai pasidarė liūdna, bet ne todėl, kad prisiminė Aleksą, o todėl, kad suprato vieną tiesą: praeities žavesys sugriautas, ir nuo šiolei viskas bus kitaip.

Apkrautas knygomis Samiro kabinetas Britų muziejuje buvo mažas ir ankštas. Galbūt todėl, kad didžiulis rašomasis stalas bei du odiniai krėslai stovėjo viduryje. Tačiau Eliotui kambarėlis pasirodė pakankamai jaukus. Dėkui Dievui, čia buvo nedidelis židinys, todėl netrūko ir šilumos.

— Nesu įsitikinęs, kad daug ką galėsiu jums pasakyti, — pareiškė Sandras. — Lourenas išvertė tik fragmentą. Faraonas pareiškė, jog jis nemirtingas. Regis, jis keliavo po pasaulį iki pat oficialaus savo valdymo pabaigos. Gyveno tarp tautų, apie kurių egzistavimą senovės egiptiečiai net neįtarė. Pareiškė, maždaug du šimtmečius pragyvenęs Atėnuose, taip pat gyvenęs ir Romoje. Galiausiai jis užsidarė mauzoliejuje, iš kurio jį prikelti galėjo tik Egipto karališkųjų šeimų nariai. Keletas dvasininkų žinojo jo paslaptį. Kleopatros valdymo laikais jis tapo legenda. Jaunoji karalienė juo patikėjo.

— Ir padarė viską, kad prikeltų jį naujam gyvenimui.

— Jis taip parašė. Karalius beprotiškai įsimylėjo Kleopatrą, politiniais sumetimais palaimino jos sąjungą su Cezariu. Bet moters romanas su Marku Antonijumi jam buvo netikėtas. Ir labai jį nuliūdino. Tie faktai neprieštarauja istorijai. Jis, lygiai taip pat kaip ir mes, smerkė Kleopatrą su Antonijum už jų neapgalvotus poelgius, neprotingą vadovavimą.

— Ir Lourensas patikėjo ta istorija? Ar jis turėjo kokią nors savo versiją?..

— Jis buvo be galo laimingas, atskleidęs šitą paslaptį. Toks neįtikėtinas archeologinis radinys! Tiek neįkainojamų relikvijų! Jis mielai būtų pašventęs tam visą savo gyvenimą. Negaliu atsakyti, kuo jis patikėjo, o kuo ne.

Eliotas susimąstė.

— O kaip mumija, Samirai? Juk tyrinėjote ją. Buvote šalia Lourenso, kai pirmą kartą nukėlėte sarkofago antvožą.

— Taip.

— Ar nieko keisto nepastebėjote?

— Dieve mano, iki tol buvau matęs tūkstančius tokių mumijų. Visų įdomiausi buvo pergamento ritinėliai, įvairių kalbų mišinys ir, žinoma, sarkofagas.

— Gerai, turiu jums vieną keistą istoriją, — pasakė Eliotas. — Mūsų bendras pažįstamas, Henris Stratfordas tvirtina, jog ta mumija prisikėlė. Šįryt ji paliko sarkofagą, perėjo per Lourenso biblioteką, atėjo į svetainę ir pamėgino pasmaugti Henrį. Jam pasisekė: spėjo pasprukti nuo mumijos ir liko gyvas.

Samiras kurį laiką tylėjo, tarsi neišgirdęs Elioto pasakojimo. Po to švelniai prabilo:

— Jūs juokaujate, grafe Ruterfordai?

Eliotas nusijuokė:

— Ne. Aš nejuokauju, misteri Aibrahamai. Ir drįstu lažintis, jog Henris Stratfordas taip pat nejuokavo, šįryt pasakodamas man šitą istoriją. Tikrai, aš įsitikinęs, kad jis nejuokavo. Jaunuolis visas drebėjo, tarsi drugio krečiamas, jį buvo apėmusi isterija. Jam tikrai ne juokai rūpėjo.

Tyla. „Štai ką reiškia netekti žado“, — mąstė Eliotas, stebėdamas Samirą.

— Gal turite cigaretę, Samirai? — paklausė Eliotas.

Neatitraukdamas nuo grafo akių, Samiras atidarė mažytę, įmantriai inkrustuotą dėžutę iš dramblio kaulo. Egiptietiškos kvepiančios, puikios kokybės cigaretės. Paėmė auksinį žiebtuvėlį ir ištiesė Eliotui.

— Dėkoju. Dar norėjau pridurti... tikriausiai jums bus įdomu... šita mumija Džulijai nieko blogo nepadarė. Dabar ji — garbingas merginos svečias.

— Grafe Ruterfordai...

— Aš kalbu kaip niekada rimtai. Mano sūnus Aleksas tuojau pat nuvyko pas ją. Tarp kitko, tenai jau lankėsi policija. Paaiškėjo, jog Stratfordų namuose atsirado egiptologas, misteris Ramsėjus Redžinaldas, ir Džulija nekantrauja parodyti jam Londoną. Ji net nerado laiko aptarti liguistas Henrio haliucinacijas. Tuo tarpu Henris, pamatęs tą egiptologą, iškart pareiškė, kad jis ir yra ta pati mumija. Tik dabar ji vaikštinėja, apsirengusi Lourenso drabužiais.

Eliotas užsidegė cigaretę, giliai užtraukė dūmą.

— Greitai ir iš kitų išgirsite apie tai, — mandagiai pasakė jis. — Ir reporteriai tenai buvo. „Mumija vaikštinėja po Meiferą“. — Jis gūžtelėjo pečiais.

Samirui nebuvo juokinga — jis patyrė šoką. Atrodė labai sutrikęs.

— Atleiskite, — ištarė jis, — tačiau aš nesu geros nuomonės apie Lourenso sūnėną Henrį.

— Suprantama, aš tuo net neabejojau.

— Tas egiptologas... Sakėte, jo vardas Ramsėjus Redžinaldas. Niekada apie tokį negirdėjau.

— Žinoma, negirdėjote. O juk jūs visus juos pažįstate — nuo Kairo iki Mančesterio, nuo Berlyno — iki Niujorko.

— Manau, kad taip.

— Vadinasi, čia kažkokie paistalai?

— Visiški paistalai.

— Jei nekreipsime dėmesio į informaciją, skelbiančią, jog ši mumija yra nemirtinga... Tada tarsi viskas atsiduria savo vietose.

— Negi jūs tikite... — Samiras nutilo. Regis, jis visiškai sutriko — vis labiau niaukėsi.

— Na ir?..

— Tai neįtikėtina, — sumurmėjo Samiras. — Lourensas mirė toje kapavietėje nuo širdies smūgio. Ta būtybė jo nenužudė! Kažkokia beprotybė!

— Ar buvo kokių nors smurtinės mirties požymių?

— Požymių? Jokių. Nors pačioje kapavietėje sklandė kažkokia pikta dvasia... Be to, tie prakeiksmai, parašyti ant sarkofago... Mumija nenorėjo, kad kas nors drumstų jos ramybę. Saulė. Ji vengė saulės. Ir prašė netrukdyti jai ilsėtis. Būtent šito trokšta visi mirusieji.

— Argi? — paklausė Eliotas. — Jei numirčiau, nežinau ar norėčiau, kad mane paliktų ramybėje. Turbūt apskritai nieko nenorėčiau. Jei iš tiesų numirčiau.

— Mes esame savo vaizduotės spąstuose, grafe Ruterfordai. Be to... Lourenso mirties akimirką su juo kapavietėje buvo ir Henris Stratfordas!

— Hm-m... Tas tiesa. Ir iki šio ryto Henris nė karto nematė, kad mūsų sudūlėjęs, sudžiūvęs bičiulis judėtų.

— Nepatinka man šita istorija. Labai nepatinka. O dar mis Stratford viena namuose su šitomis relikvijomis.

— Tikriausiai muziejui derėtų viską sudėlioti į vietas — pasakė Eliotas. — Patikrinti mumiją. Kad ir kaip būtų, juk tai ypač vertingas radinys.

Samiras nieko neatsakė. Jis vėl tarsi sustingo, įsmeigęs nematantį žvilgsnį į rašomąjį stalą.

Eliotas pasiėmė lazdelę, sunkiai pakilo. Jis didžiavosi, kad pavyko nuslėpti, kokių pastangų iš jo pareikalavo šitas paprastas judesys. Teks truputį pastovėti, kad nurimtų pragariškas sąnarių skausmas. Grafas neskubėdamas užgesino cigaretę.

— Dėkoju, Samirai. Pokalbis buvo labai įdomus.

Samiras tarsi atsibudo.

— Kas, velniai rautų, čia vyksta, kaip jūs manote, grafe Ruterfordai? — jis pakilo iš krėslo.

— Norite išgirsti mano nuomonę?

— Žinoma.

— Ramzis Antrasis nemirtingas. Senais laikais jis atskleidė kažkokią paslaptį, surado kažkokį eliksyrą, kuris padarė jį nemirtingu. Ir dabar štai vaikštinėja su Džulija po Londoną.

— Jūs ir vėl juokaujate.

— Ne, — pasakė Eliotas. — Aš taip pat tikiu vaiduokliais, dvasiomis, užkerėjimais. Metu per petį druską, nuolat beldžiu į medį. Labai nustebsiu, būsiu priblokštas, jei paaiškės, jog šita istorija — tiesa, suprantate? Tačiau vis tiek aš tuo tikiu. Bent jau šiuo momentu. Ir pasakysiu kodėl. Todėl, kad to, kas atsitiko, kitaip negalima paaiškinti.

Ir vėl tyla.

Eliotas šyptelėjo. Užsimovė pirštines ir, pasiremdamas lazdele, žvaliai išėjo iš kabineto... nors kiekvienas žingsnis kėlė jam skausmą.

7 skyrius

Tai buvo labiausiai neįtikėtinas įvykis jos gyvenime. Niekas negalėjo tam prilygti. Ypač pribloškė tas faktas, jog viskas vyko Londone, vidurdienį, triukšmingose judriose gatvėse, kur Džulija jautėsi taip laisvai ir įprastai.

Dar niekada milžiniškas niūrus miestas neatrodė jai toks stebuklingas. O koks jam pasirodė šitas miestas, šitas garsėjantis gyventojų pertekliumi megapolis su aukštais namais, bildančiais tramvajais, kaukiančiais automobiliais, žirgais kinkytais ekipažais, visur šmirinėjančiais kebais? Kaip jis žiūri į begalines reklamas, įvairiaspalves iškabas, siūlančias prekes, paslaugas, nurodančias kryptį, dalijančias patarimus bei pamokymus? Ar jam neatrodo bjaurios tos blankios parduotuvėlės, prikimštos gatavų drabužių? Ką jis mano apie parduotuves, kuriose ištisomis dienomis dega elektra, nes gatvėje tamsu, dūmai, rūkas, o pilkas dangus nepajėgus apšviesti miesto?

Jam patiko viskas. Jis buvo sužavėtas. Niekas jo nebaugino, viskas atrodė patraukliai. Jis puldavo nuo kelkraščio, norėdamas paliesti automobilį, vos tik tas kiek sumažindavo greitį. Užsiropšdavo ant omnibuso viršaus, kad galėtų iš aukštai pažvelgti į miestą. Įėjęs į telegrafo pastatą, jis sustingo šalia jaunos sekretorės, nes norėjo matyti, kaip ji spausdina mašinėle. O ji, pakerėta palinkusio prie jos žydraakio milžino, pasiūlė jam pačiam pabandyti paspaudinėti klavišus. Žinoma, jis taip ir padarė, vikriai parašęs netrumpą frazę lotyniškai. O po to, patenkintas savimi, ėmė kvatoti.

Džulija jam pasiūlė užeiti į „Times“ redakciją. Jis turi pamatyti milžiniškas spausdinimo stakles, pakvėpuoti spaustuvės dažais, išgirsti duslų patalpų triukšmą. Turi suvokti ryšį tarp žmonijos išradimų, suprasti, kaip viskas paprasta.

Džulija matė, kad Ramzis palieka neišdildomą įspūdį visiems žmonėms, su kuriais jie susitikdavo. Tiek moterys, tiek vyrai mielai jam pagelbėdavo, tarsi jausdami, kad šio žmogaus gyslomis teka karališkas kraujas. Puiki laikysena, didinga eisena, spinduliuojanti šypsena pavergdavo ir tuos, į kuriuos jis žiūrėdavo, ir tuos, kuriems karštai spausdavo ranką, ir tuos, kurių pokalbių jis klausėsi — taip dėmesingai, tarsi tai būtų slapti pranešimai, kuriuos būtina suprasti tiksliai ir teisingai.

Sunku žodžiais apibūdinti jo būseną. O ir kam to reikia? Džulija tiksliai žinojo: jis mėgaujasi atradęs naują pasaulį, jo negąsdina nei ekskavatorius, nei čiuožykla, nes jis dievina staigmenas, naujoves, tenorėdamas tik vieno — paaiškinimų.

Jai pačiai magėjo paklausyti, ką Ramzis pasakys. Tačiau merginai teko jam aiškinti aibę visokiausių teorijų. Teorijos — buvo visų sunkiausias dalykas.

Po kokios valandos kalbėtis bendromis temomis jau buvo lengviau. Ramzis įsisavino anglų kalbą stebėtinai greitai.

— Pavadinimai! — sakė jis Džulijai, kai ta kelias minutes ką nors jam aiškindavo. — Kalbą sudaro pavadinimai. Įvardinimas žmonių, daiktų, jausmų. — Tardamas pastarąjį žodį, karalius pabarbeno sau į krūtinę. Po vidurdienio iš jo kalbos visai išnyko lotyniški quare, quid, quo, qui. — Anglų kalba sena, Džulija. Mano laikų barbarų kalba, joje ir dabar daug lotyniškų žodžių. Ar girdi lotyniškus žodžius? Kas tai, Džulija? Paaiškink!

— Aš mokau tave be jokios sistemos, — pasakė mergina. Jai norėjosi atskleisti jam spausdinimo pagrindus, papasakoti apie monetų kalybą.

— Aš pats paskui viską susisteminsiu, — patikino ją Ramzis.

Dabar jis užbėgdavo į kiekvieną duonos parduotuvę ar valgyklą... į avalynės parduotuvę, apžiūrinėjo rastas gatvėje šiukšles, paketus praeivių rankose, tyrinėjo moterų apdarus.

Beje, ir pačias moteris.

„Jei tai ne geismas, vadinasi, aš nieko neišmanau apie žmones, — mąstė Džulija. — Turbūt jis moterims keltų baimę, jei nebūtų taip elegantiškai apsirengęs ir neatrodytų toks pasitikintis savimi. Jo manieros... Tai, kaip jis gestikuliavo, kalbėjo, stovėjo, vaikščiojo, tarsi teikė jam kažkokią viršenybę. Jis tikras karalius. Nors ir atsidūręs kitoje epochoje, svetimoje vietoje, vis tiek išliko karaliumi“. Džulija nuvedė jį pas bukinistą. Parodė senovės autorių knygas: Aristotelio, Platono, Euripido, Cicerono. Jis apžiūrinėjo kabančias ant sienos Obrio Berdslėjaus4 reprodukcijas.

Jį sužavėjo fotografijos. Džulija nuvedė Ramzį į mažytę foto studiją nusifotografuoti. Jis džiaugėsi tarsi vaikas. Labiausiai jį sužavėjo, kad net ir neturtingas miestietis gali sau leisti užsisakyti portretą.

O įėjęs į kino teatrą, Ramzis sustingo iš susižavėjimo. Perpildytoje salėje karalius be paliovos aikčiojo, spausdamas Džulijos ranką, kai stebėjo ekrane judančias milžiniškas, gyvas šviečiančias figūras. Pasekęs žvilgsniu prožektoriaus šviesos spindulį, jis nuėjo prie mažytės kino mechaniko būdelės ir be jokių skrupulų įsiveržė į vidų. Senis kino mechanikas, kaip ir visi kiti, neilgai trukus pasidavė Ramzio žavesiui ir pradėjo jam aiškinti, kaip veikia šitas mechanizmas.

Galiausiai jie nuėjo į tamsų erdvų stoties pastatą, kur Ramzis tarsi suakmenėjęs spoksojo į spindinčius metalinius lokomotyvus. Net ir prie jų jis priėjo be jokios baimės. Prisilietė prie šalto juodo metalo, stovėdamas pavojingu atstumu nuo milžiniškų ratų. Kai traukinys išvažiavo iš perono, Ramzis atsistojo ant bėgių — jam norėjosi pajusti vibraciją. Ir nustebęs apžiūrinėjo minias žmonių.

— Tūkstančius žmonių perveža iš vieno Europos krašto į kitą! — riktelėjo Džulija, mėgindama perrėkti traukinių dundėjimą. — Kelionės, kadaise trukusios mėnesį, dabar tetrunka kelias dienas.

— Europa, — sušnabždėjo karalius. — Nuo Italijos iki Britanijos.

— Traukinius vandeniu perveža laivais. Neturtingi žmonės iš kaimų laisvai atvažiuoja į miestą. Visi žino, kas yra miestas — matai?

Ramzis linktelėjo ir suspaudė merginos ranką.

— Neskubėk, Džulija. Ateis laikas, ir aš viską suprasiu.

Ir vėl nušvito jo šypsena, tokia geraširdiška, tokia švelni, jog mergina tik nukaito ir nuleido akis.

— Šventovės, Džulija. Deus... namai.

— Dievų. Dabar Dievas tik vienas. Vienintelis.

Netiki. Tik vienas Dievas?

Vestminsterio abatija. Jie vaikščiojo po aukštomis arkomis. Tikras stebuklas! Džulija jam parodė Šekspyro paminklą.

— Tai ne Dievo namai, — paaiškino mergina. — Tai vieta, kur žmonės susirenka pasikalbėti su Dievu...

Ir kaip jam paaiškinti, kas yra krikščionybė?

— Artimo meilė, — ištarė ji, — tai visų svarbiausia.

Ramzis pažvelgė į ją.

— Artimo meilė? — pakartojo jis, nepatikliai žvelgdamas į pro šalį skubančius žmones. — Ir ką, jie visi tikrai tuo vadovaujasi savo gyvenime? Ar tai tik įprotis?

Vakarop karalius išmoko kalbėti paprastomis frazėmis ir pripažino, jog anglų kalba jam labai patinka. Šia kalba patogu galvoti. Graikų bei lotynų tinkamos apmąstymams. Bet ne egiptiečių. Įsisavindamas kokią nors naują kalbą ankstesniame gyvenime, Ramzis vis labiau tobulino savo lingvistinius gebėjimus. Kalba atveria erdvę protinei veiklai. Puiku, jog paprasti šios epochos žmonės gali skaityti laikraščius, kuriuose tiek daug ginčų, protingų minčių, samprotavimų! Koks gi turėtų būti paprasto žmogelio mąstymas?

— Tu dar nepavargai? — pasidomėjo mergina.

— Ne. Aš niekada nepavargstu, — atsakė Ramzis. — Pavargsta tik siela bei širdis. Tik aš alkanas. Maistas, Džulija. Man reikia maisto.

Jiedu nuėjo į Haid Parką. Atrodė, jog Ramzis lengviau atsikvėpė, patekęs tarp šimtamečių medžių, pro kurių šakas švietė dangus. Tokį vaizdą juk galima pamatyti bet kurioje epochoje, bet kuriame žemės kampelyje.

Jie surado nedidelį suoliuką. Karalius tylomis stebėjo alėja vaikščiojančius žmones. Kokiomis akimis tie žmonės žiūrėjo į jį — tokį galiūną, spinduliuojantį didžiulę gyvybinę galią? „Ar jis pats žino, koks yra gražus, — mąstė Džulija. — Ar bent nutuokia, jog net ir trumpas jo prisilietimas jaudina taip stipriai, jog ji, Džulija, nepajėgia susitvardyti“?

— O, kiek dar visko reikia jam parodyti! Mergina nusivedė Ramzį į „Stratfordų laivininkystės kompanijos“ kontorą. Melsdama Dievą, kad niekas jos neatpažintų, lifto kabina pakilo į patį viršų ir atsidūrė ant stogo.

— Britanija, — tyliai sumurmėjo jis, žiūrėdamas iš viršaus į Londono stogus, klausydamasis fabrikų sirenų, skubančių tramvajų dundėjimo. — Amerika, Džulija. — Jis nekantriai atsisuko į merginą, apkabino per pečius. Per kiek dienų galima nuplaukti į Ameriką mechaniniu laivu?

— Turbūt per kokias dešimt. O iki Egipto dar greičiau. Kelionė į Aleksandriją tetrunka šešias dienas.

Ir kam ji ištarė šiuos žodžius? Jo veidas staiga paniuro.

— Aleksandrija, — sušnabždėjo karalius, tiksliai atkartodamas jos intonaciją. — Ar ji vis dar gyvuoja?

Džulija nusivedė Ramzį prie lifto. Ten laukia dar daug įdomių dalykų! Ji paaiškino, jog iki šiolei gyvuoja ir Atėnai, ir Damaskas, ir Antiohija. Ir Roma, suprantama. Niekur ji nedingo.

Netikėtai jai kilo beprotiška mintis. Sustabdžiusi ekipažą, mergina įsakė:

— Pas madam Tiuso.

Apsirengusios vaškinės figūros. Džulija greitosiomis paaiškino Ramziui, koks tai muziejus. Galima pamatyti visą istorijos panoramą. Ji parodys karaliui amerikietiškus indėnus, Čingischaną, Atilą — žmones, kurie po Romos žlugimo kėlė Europai siaubą.

Mergina negalėjo numatyti, kaip jį paveiks šitas istorijos kaleidoskopas: išdidus karaliaus šaltakraujiškumas ją vis labiau stebino.

Tačiau Džulijai pakako vos kelių minučių — ji suprato savo klaidą. Pamačius Romos karius, Ramzio geležinė ramybė išgaravo kaip dūmas. Jis iškart atpažino Julijaus Cezario figūrą. Po to tarsi negalėdamas patikėti savo akimis, įsistebeilijo į Egipto karalienę Kleopatrą, vaškinę lėlę, visai nepanašią į tą, kurios marmurinį biustą jis taip rūpestingai saugojo, nei į atvaizdą ant auksinių monetų. Tačiau žiūrint į lėlę, suklysti nebuvo galima: vaškinė karalienė gulėjo ant paauksuotos kušetės, rankoje suspaudusi gyvatę, kurios geluonis beveik siekė valdovės krūtinę. Greta stovėjo Marko Antonijaus, tipiško romėnų kario, figūra.

Ramzio veidas liepsnojo, akyse žaižaravo įniršis. Jis pažvelgė į Džuliją, po to į ant vaškinių figūrų kabėjusias etiketes.

Kaipgi ji nepagalvojo, kad čia yra ir šitos figūros? Kodėl neprisiminė apie tai? Džulija sugriebė Ramzį už rankos tuo momentu, kai jis nusigręžė nuo stiklinės virtinos. Jis vos nepartrenkė jam po kojomis pasipainiojusios porelės. Vyriškis kažką piktai burbtelėjo, bet Ramzis, regis, net neišgirdo.

Jis puolė prie išėjimo. Džulija bėgo jam iš paskos.

Tik gatvėje, žiūrėdamas į automobilius bei ekipažus, karalius kiek nusiramino. Po to paėmė Džuliją už rankos, ir jiedu lėtai nužingsniavo šaligatviu. Sustojo šalia statybvietės. Tenai, urgzdama, dirbo betono maišyklė. Duslus mašinos gausmas aidu atsimušė į akmenines sienas.

Ramzio lūpose pasirodė graudi šypsena.

Džulija sustabdė pro šalį važiuojantį ekipažą.

— Kur dabar? — paklausė mergina. — Sakyk, ką dar norėtum pamatyti?

Karalius atkreipė dėmesį į sulinkusią, apiplyšusiais drabužiais, iškrypusiais batais moterį. Ji ištiesė ranką, prašydama išmaldos.

— Elgeta, — ištarė Ramzis, žiūrėdamas į ją. — Kodėl iki šiol vis dar esama neturtingų žmonių?

Jie lėtai važiavo grindiniu. Virvės su džiūstančiais drabužiais trukdė jiems stebėti pilką dangų. Gatvėse sklaidėsi iš krosnių rūkstantys dūmai. Basakojai vaikai vėjo nugairintais veidais atsisukdavo į juos, palydėdami žvilgsniu.

— Kodėl turtuoliai nepadeda vargingai gyvenantiems žmonėms? Jie tokie pat beturčiai, kaip ir valstiečiai mano tėvynėje.

— Yra dalykų, kurie nesikeičia, — pastebėjo Džulija.

— O tavo tėvas? Jis buvo turtingas?

Ji linktelėjo.

— Jis įkūrė didžiulę laivininkystės kompaniją. Statė laivus, kuriais gabendavo prekes iš Indijos į Egiptą, iš Egipto į Angliją bei Ameriką. Tie laivai plaukioja po visą pasaulį.

— Ar dėl tų turtų Henris kėsinosi tave nužudyti? Taip pat, kai mano kapavietėje nužudė tavo tėvą?

Džulija žiūrėjo tiesiai priešais save. Ramzio žodžiai išvedė ją iš pusiausvyros. Ši diena, šitas nuostabus nuotykis pakylėjo ją iki dangaus, o dabar ji greitai vėl leidosi ant žemės. Henris nužudė jos tėvą. Ji nebegalėjo ištarti nė žodžio.

Ramzis paėmė ją už rankos.

— Tų turtų būtų visiems užtekę, — pasakė Džulija. Jos balsas buvo įtemptas kaip styga. — Ir man, ir Henriui, ir Henrio tėvui.

— Ir vis dėlto tavo tėvas Egipte ieškojo lobių.

— Ne, jis tą darė ne dėl lobių! — Džulija piktai pažvelgė į faraoną. — Jis ieškojo praeities liudytojų. Tavo užrašai jam buvo kur kas svarbesni už žiedus ant tavo rankų. Istorija, kurią tu aprašei, jam buvo tikras lobis. Taip pat ir nupieštas sarkofagas, nes tai — originalas, epochos liudininkas.

— Archeologija, — pasakė Ramzis.

— Taip. — Džulija netikėtai nusišypsojo. — Mano tėvas nebuvo kapų niekintojas.

— Suprantu. Nepyk.

— Jis buvo mokslininkas, — kalbėjo mergina jau kiek švelniau. — Pinigų tėvas turėjo, tačiau apsiriko, patikėdamas tvarkyti kompanijos reikalus savo broliui bei sūnėnui. Ir sumokėjo už tai savo gyvybe.

Džulija nutilo. Staiga ji pajuto baisų nuovargį. Nepaisant šiandieninės euforijos, mergina nė minutėlei nepamiršo, kas atsitiko; suprato, kad jos kančios dar tik prasideda.

— Tai baisu, — sušnabždėjo ji.

— Godumas — štai kas baisu. Tai visų bėdų šaltinis.

Ramzis žiūrėjo į niūrius sudaužytus langų stiklus. Pro langus bei atviras duris sklido šlapimo, puvėsių kvapas.

Džulijai anksčiau neteko pabuvoti šitoje Londono dalyje. Pamačiusi tokį skurdą, mergina nuliūdo ir jos asmeninės bėdos kiek nublanko.

— Henrį reikia sustabdyti, — tvirtai pareiškė Ramzis. — Antraip jis dar kartą pasikėsins tave nužudyti. Ir už tavo tėvo mirtį būtina atkeršyti.

— Jei dėdė Rendolfas sužinos, kas įvyko, jis neištvers, numirs. Jei, suprantama, jis dar nieko nežino.

— Dėdė? Tas žmogus, kuris šįryt buvo atėjęs? Ne, jis nekaltas ir matosi, jog labai nerimauja dėl sūnaus. Bet Henris — niekšas. Jis nevaldomas.

Džulija pradėjo drebėti, akyse pasirodė ašaros.

— Dabar nieko padaryti negalėsiu. Jis mano brolis. Jie vieninteliai mano giminaičiai.. Jau verčiau tegul nusikaltėliu rūpinasi teismas ir įstatymas.

— Bet tau gresia pavojus, Džulija Stratford!

— Ramzi, aš nesu karalienė. Neturiu teisės savivaliauti.

— Užtat aš esu karalius. Ir visada juo būsiu. Galėsiu prisiimti visą atsakomybę. Leisk man veikti, kaip manau esant reikalinga.

— Ne, — sušnabždėjo mergina, maldaujančiomis akimis pažvelgusi į Ramzį. Jis uždėjo delną ant jos rankos, suspaudė ją ir palinko prie Džulijos, ketindamas apkabinti. Bet mergina laikėsi tvirtai. — Pažadėk, kad nieko nesiimsi. Jei kas nors atsitiks, tai visą gyvenimą slėgs mano sąžinę.

— Jis tavo tėvą nužudė.

— Jei nužudysi jį, gali manyti, kad nužudei ir mano tėvo dukrą, — ištarė mergina.

Stojo tyla. Jis tiesiog žiūrėjo į Džuliją. Turbūt stebėjosi. Mergina taip ir nesuprato. Paskui pajuto, kaip dešinė karaliaus ranka atsirado ant jos peties. Jis priglaudė ją prie savęs taip, kad judviejų krūtinės susilietė, ir pabučiavo. Tai buvo ilgas aistringas bučinys. Džulijos kūną užliejo karštis. Ji norėjo atstumti Ramzį, tačiau užuot tą padariusi, net nepajuto, kaip pirštais ėmė švelniai glostyti jo plaukus. Po to atsitraukė — suglumusi, sunkiai suvokdama, kas vyksta.

Kurį laiką ji negalėjo ištarti žodžio. Veidas degė, kūnas atsipalaidavo, ištižo. Ji užsimerkė. Džulija žinojo, kad tereikia jam dar kartą prie jos prisiliesti — ir visi žaidimai baigsis: ji atsiduos Ramziui čia ir dabar. Reikia kažką daryti...

— O kaip tu manei, Džulija? — ištarė karalius. Manei, kad aš bekūnė dvasia? Taip, aš nemirtingas, tačiau esu vyras.

Jis norėjo vėl pabučiuoti merginą, tačiau ji atkišo ranką, sustabdydama vyriškį.

— Pakalbėsime apie Henrį? — paklausė Ramzis. Jis paėmė jos ranką, suspaudė ir pabučiavo pirštų galiukus. — Henris žino, kas aš toks. Jis matė. Kam gyventi su tokia paslaptimi? Jis piktadarys ir nusipelnė mirties.

Ramzis tikriausiai suprato, jog tokios būsenos Džulija vargu ar sugebės sutelkti mintis į tai, ką jis dabar kalba. Jo lūpos bučiavo merginos pirštus, o žydros akys spindėjo.

Džulija netikėtai supyko.

— Visoje šitoje istorijoje Henris pasirodė kaip tikras bukaprotis, — pasakė ji. — Daugiau jis nesikėsins į mano gyvybę. — Džulija ištraukė ranką ir pažvelgė pro langą: jie jau pravažiavo vargšų kvartalą. Ačiū Dievui.

Ramzis susimąstė, gūžtelėjo pečiais.

— Henris bailys, — tęsė Džulija. Jos kūnas vėl tapo paklusnus. — Apgailėtinas bailys. Taip, kaip jis nužudė mano tėvą, žudo tik bailiai.

— Bailys gali būti kur kas pavojingesnis už drąsuolį, — pastebėjo Ramzis.

— Neliesk jo, — sušnabždėjo Džulija ir pažvelgė jam į veidą. — Padaryk tai dėl manęs. Tegul Dievas įvykdys teisingumą. Aš negaliu būti teisėju nei budeliu.

— Tai karališka mintis, — pastebėjo Ramzis. — Tokia išmintimi ne kiekviena karalienė apdovanota.

Jis lėtai pasilenkė, norėdamas ją pabučiuoti. Mergina žinojo, kad turėtų nusisukti, bet negalėjo. Ją vėl užplūdo karštis bei silpnumas. Ji pamėgino atsitraukti, bet Ramzis ją sulaikė...

Džulija pakėlė į karalių akis. Jis šypsojosi. Gestu parodęs, jog paklūsta jos norui, jis ištarė:

— Aš esu svečias tavo karalystėje, mano karaliene.

Eliotui nebuvo sunku palaužti Ritos pasipriešinimą. Tarnaitė maldavo ją suprasti, aiškino, jog šeimininkės nėra namuose, priminė, jog grafas bet kada gali čia užeiti, tačiau jis tylėdamas įėjo į namus ir nužingsniavo tiesiu taikymu į egiptietišką salę.

— Ak, tos brangenybės! Niekas neturi laiko jomis užsiimti. Atnešk man stiklinę šerio, Rita. Aš labai pavargau. Truputį pailsėsiu ir eisiu namo.

— Taip, sere, bet...

— Rita, nešk šeri.

— Taip, sere.

Kaip ji susijaudinusi, kokia išblyškusi. Vargšelė! Knygos visur netvarkingai išmėtytos. Eliotas pažvelgė į stalą, stovintį oranžerijoje. Matėsi gulintys ant stalo žodynai, ant kėdžių — krūvos laikraščių bei žurnalų.

Lourenso dienoraštis buvo čia pat, ant rašomojo stalo, kaip Eliotas ir tikėjosi. Jis atvertė dienoraštį, įsitikino nesuklydęs ir įsikišo jį į kišenę.

Kai Rita atnešė ant mažyčio sidabrinio padėklo bokalą šerio, Eliotas žiūrėjo į sarkofagą. Pasiremdamas lazdele, jis paėmė bokalą ir gurkštelėjo.

— Tu neleisi man žvilgtelėti į mumiją? — paklausė jis.

— O Viešpatie! Nereikia, sere. Prašau jos neliesti! — ėmė maldauti mergina. Ji apimta siaubo žiūrėjo į sarkofagą. — Jis labai sunkus, sere. Mes negalime bandyti jį pakelti...

— Gerai jau, gerai. Tu ne prasčiau už mane žinai, kad mediena čia plona ir sarkofagas lengvas.

Eliotas nusišypsojo, išsitraukė sovereną ir ištiesė kambarinei. Ta nustebo, papurtė galvą.

— Imk, neatsisakyk. Nusipirksi sau kokį nors malonų niekutį.

Ji nespėjo atsakyti. Eliotas jau žingsniavo prie išėjimo. Rita nuskubėjo atidaryti jam duris.

Laiptų apačioje jis kiek stabtelėjo. Reikėjo būti atkaklesniam ir pažiūrėti, kas tame sarkofage...

Jo tarnas Volteris atskubėjo į pagalbą. Gerasis Volteris, kuris drauge su Eliotu užaugo ir paseno... Tarnas padėjo jam įsiropšti į automobilį. Grafas įsitaisė ant galinės sėdynės. Vos tik ištiesęs kojas, pajuto, kaip maudžia sąnarius.

Ar jis nustebtų, pamatęs, jog sarkofagas tuščias, ir įsitikinęs, jog čia ne žaidimas? Atvirkščiai. Eliotas ir taip žinojo, kad tenai nieko nėra. Ir bijojo tai pamatyti savo akimis.

Misteris Henkokas iš Britų muziejaus buvo paprastas žmogus. Pašventęs visą savo gyvenimą egiptietiškoms senienoms, jis jas naudojo, norėdamas žmonėms pademonstruoti jų grubumą bei akivaizdžią dvasios menkystę. Neapykanta šio meto žmonėms tapo jo charakterio dalimi. Jis nekentė dabarties taip pat stipriai, kaip žavėjosi senove, kurią tyrinėjo visą gyvenimą.

Henkokas garsiai perskaitė straipsnio pavadinimą trims, sėdėjusiems drauge su juo džentelmenams:

— „Mumija vaikštinėja po Meiferą?“ — Jis atvertė kitą puslapį. — Tiesiog bjauru. Nejaugi jaunasis Stratfordas išėjo iš proto?

Priešais jį sėdėjęs pagyvenęs džentelmenas šyptelėjo.

— Henris Stratfordas girtuoklis bei lošėjas. Jūs tik pamanykite: mumija išlindo iš grabo!

— Ne tai svarbiausia, — pasakė Henkokas. — Blogai, kad mes palikome neįkainojamą kolekciją privačiuose namuose... Štai jums ir skandalas! Tenai jau pabuvojo ir policija, ir tie įkyrūs reporteriai.

— Leiskite man, — įsiterpė pagyvenęs džentelmenas. — Mane labiausiai domina pavogta vertinga auksinė moneta.

— Taip, bet... — tyliai ištarė Samiras Aibrahamas, sėdėjęs atokiau. — Jau sakiau, kad monetos buvo tiktai penkios, kai aš sudarinėjau kolekcijos eksponatų sąrašą. O tos, kaip jūs sakote pavogtos monetos niekas iš mūsų nematė.

— Na ir kas? — nepasidavė Henkokas. — Misteris Teiloras visų gerbiamas numizmatas. Jis įsitikinęs, jog moneta buvo tikra. Ir ją buvo atnešęs parduoti ne kas kitas, o būtent Henris Stratfordas.

— Henris ją galėjo pavogti dar Egipte, — pasakė pagyvenęs džentelmenas.

Kai kurie pašnekovai ėmė pritariamai linkčioti.

— Kolekcijos vieta muziejuje, ją reikia čia saugoti, — pasakė Henkokas. — Nedelsiant turime pradėti tyrinėti Ramzio mumiją. Kairo muziejus šurmuliuoja, piktinasi. O dabar dar šita nelemta moneta...

— Bet, džentelmenai, — įsiterpė Samiras, — juk mes negalime nuspręsti šitos kolekcijos likimo, nepasitarę su mis Stratford.

— Mis Stratford dar labai jauna, — atsiliepė Henkokas. — Ir ji paskendusi savo sielvarte. Dabar jokių rimtų sprendimų mergina negali priimti.

— Taip, — pritarė pagyvenęs džentelmenas. — Bet, tikiuosi, visi čia sėdintys supranta, jog būtent Lourensas Stratfordas į muziejų investavo savo milijonus. Manau, Samiras teisus. Be Džulijos Stratford leidimo negalime pervežti kolekcijos.

Henkokas vėl įniko į laikraštį.

— „Ramzis pakyla iš kapo“, — perskaitė jis. — Man tai labai nepatinka.

— Galbūt reikia pakeisti apsaugininką? — pasiūlė Samiras. — Ar paskirti du sargus?

Pagyvenęs džentelmenas linktelėjo:

— Gera mintis. Kartoju: šiuo klausimu turime derinti savo nuomonę su mis Stratford.

— Galbūt jūs paskambinsite jai? — paklausė Henkokas, kreipdamasis į Samirą. — Juk buvote jos tėvo draugas.

— Gerai, sere, — tyliai atsakė egiptietis. — Būtinai paskambinsiu.

Ankstyvas vakaras. „Viktorijos“ viešbutis. Ramzis atsisėdo pietauti ketvirtą valandą, kai saulė pro apdulkėjusį stiklą dar apšvietė balta staltiese uždengtą stalą. Dabar buvo jau tamsu. Visur degė elektra; palubėje kabėjo blankūs šviestuvai, silpnai apšviesdami kampuose augančias aukštas tamsiai žalias palmes.

Liokajai tylėdami nešė ant Ramzio stalo vieną lėkštę po kitos... ir tik vienas jų nustebęs kilstelėjo antakius, paprašytas atidaryti ketvirtą itališko raudono vyno butelį.

Džulija jau seniai suvalgė savo porciją. Jiedu buvo pasinėrę į pokalbį, o anglų kalba liejosi laisvai, kaip ir vynas.

Mergina jau išmokė karalių naudotis sunkiomis sidabrinėmis šakutėmis bei peiliais, tačiau jis, kaip ir anksčiau, ignoravo stalo įrankius: jo laikais tik barbarai šitaip grūsdavosi maistą į burną.

Kiek pasvarstęs, jis būtent taip ir pasakė: taip, tik barbarai panašiais kastuvais grūda sau į burną maistą. Džulijai teko jam paaiškinti, kaip atsirado sidabriniai indai. Ir vis tik mergina turėjo pripažinti, kad jis turi labai rafinuotą skonį, yra neįtikėtinai gracingas, subtilus, net ir tada, kai atsilaužia duonos ar atsiplėšia gabalėlį mėsos ir įsideda juos į burną, nepaliesdamas pirštais lūpų, o padėdamas maistą ant liežuvio galiuko.

Dabar ji įsijautusi kalbėjo apie techninę revoliuciją.

— Pirmosios mašinos buvo labai paprastos — jomis apdirbdavo laukus, gamindavo audinius. O po to mechanizacijos idėja užvaldė žmonių protus.

— Taip.

— Kai priverti mašiną atlikti už save kažkokį darbą, tai netrukus įsigeidi sugalvoti kitą dar tobulesnę mašiną.

— Suprantu.

— Paskui atsirado pirmasis garo variklis, dar vėliau — automobilis, telefonas, lėktuvas...

— Man labai norisi paskraidyti: tiesiog pakilti į dangų.

— Žinoma, tu paskraidysi. Bet ar suvoki pačią idėją, kaip keičiasi žmogaus mąstymo būdas?

— Žinoma. Juk atėjau pas tave ne iš devynioliktosios egiptiečių istorijos dinastijos, kaip kad tu manei. Atėjau iš pirmųjų Romos imperijos egzistavimo dienų. Todėl mano protas pakankamai lankstus, aš lengvai prisitaikau prie naujovių. Ir mano mąstymo būdas visą laiką keičiasi. Juk pati pastebi.

Kažkas jį nustebino; Džulija iš pradžių nesuprato kas. Pradėjo groti orkestras. Iš pradžių tyliai, vos galima buvo išskirti švelnius muzikos garsus, skęstančius bendrame balsų gausme. Ramzis staiga pašoko iš vietos, numetė ant grindų servetėlę, parodė į pilną žmonių salę.

Dabar švelnūs valso garsai skambėjo jau ryškiau, nustelbdami bendrą triukšmą. Mergina atsisuko ir pamatė nedidelį orkestrą, įsikūrusį priešingoje šokių salės pusėje.

Karalius žingsniavo prie orkestro.

— Palauk! — pašaukė Džulija, bet Ramzis jos negirdėjo. Jai nebeliko nieko kito, kaip tik eiti jam iš paskos.

Restorano lankytojai išpūtę akis žiūrėjo į aukštą vyriškį, kuris energingais žingsniais įveikė šokių salę ir sustojo priešais muzikantus.

Jis susižavėjęs apžiūrinėjo smuikus ir violončeles, po to jo žvilgsnis sustojo ties paauksuota arfa. Vyriškio lūpose žaidė tokia palaiminga šypsena, jog smuikininkė taip pat nusišypsojo jam, o žilagalvis violončelininkas net išsižiojo iš nuostabos.

Tikriausiai jie pamanė, kad šitas žmogus kurčnebylys. Jis žengė žingsnį pirmyn, palietė violončelės korpusą ir atšoko, pajutęs vibracijos jėgą. Po to jo ranka vėl palietė instrumentą.

— O-o-o, Džulija! — sušnabždėjo jis.

Visi žvalgėsi į juos. Padavėjai baugščiai stebėjo juodu. Bet niekas nedrįso klausinėti šio gražaus džentelmeno, vilkinčio puikiu kostiumu bei šilkine liemene, nepaisant to, kad jis visą laiką gūžčiojo pečiais ir kaskart vis griebdavosi už galvos.

Džulija pamėgino nutempti jį atgal prie staliuko, tačiau karalius nejudėjo iš vietos.

— Kokie dieviški garsai! — šnabždėjo jis.

— Tada pašokime, — pasiūlė mergina.

Niekas nešoko, bet tai neturi reikšmės. Juk čia buvo šokių salė, o Džulijai dabar norėjosi šokti labiau už viską gyvenime.

Ramzis sutrikęs žiūrėjo į ją, po to paklusniai uždėjo vieną ranką ant merginos talijos, kitą ištiesė pirmyn taip, kaip parodė Džulija.

— Būtent taip vyrai veda šokio metu savo damas, — pasakė mergina, pradedama suktis valso ritmu ir prisitaikydama prie partnerio. — Mano ranka ant tavo peties. Aš judu... o tu... štai ir viskas. Leisk, verčiau aš vesiu.

Jie sukosi vis greičiau, Ramzis pasirodė beesąs pavyzdingas mokinys. Tik vis žiūrėjo į kojas.

Prie jų netrukus prisijungė dar viena pora, paskui ir antra... Tačiau Džulijos jos nedomino; ji matė tik įraudusį Ramzio veidą, jo susižavėjusias akis, smalsiai lakstančias po salę, besistebinčias šviestuvais, ventiliatoriais, gėlių puokštėmis ant staliukų, sidabriniais stalo įrankiais. Jam akivaizdžiai patiko aplinkos prabanga.

Netikėtai karalius ėmė garsiai kvatoti.

— Džulija, muzika tarsi liejasi iš taurės! Kaip vynas!

Mergina greitai sukosi ratu šokio sūkuryje.

— Techninė revoliucija! — šūktelėjo Ramzis.

Ji atsilošė ir garsiai nusijuokė.

Viskas netikėtai baigėsi. Kas turi pradžią — turi ir pabaigą. Džulija suprato, kad muzika nutilo ir karalius vėl ketina ją pabučiuoti. Ir visai nebuvo noro jam priešintis. Tačiau Ramzis dvejojo. Pastebėjęs, jog kitos poros išeina, jis paėmė Džuliją už rankos.

— Taip, metas išeiti, — pasakė ji.

Lauke juos pasitiko šalta drėgna naktis. Džulija davė durininkui keletą monetų. Ji nekantravo kuo greičiau rasti ekipažą.

Ramzis vaikštinėjo pirmyn atgal, apžiūrinėdamas išsipusčiusius žmones, lendančius į automobilius ar kebus, spoksodamas į laikraščių pardavėją, mėginusį įpiršti jam naują numerį.

— Mumija vaikštinėja po Meiferą! — spiegiančiu balsu šaukė berniūkštis. — Mumija pakyla iš karsto!

Džulija nespėjo įsiterpti — Ramzis jau griebė laikraštį iš berniuko rankų, ir jai nieko kito nebeliko, kaip tik įgrūsti prekeiviui į delną monetą.

Nieko baisaus, įprastiniai miesto gandai. Mažytis eskizas — Henris, apimtas panikos, leidžiasi nuo jos namo laiptų ir sprunka.

— Tavo brolis, — niūriai pasakė Ramzis. — „Pildosi mumijos prakeiksmai...“ — lėtai perskaitė jis.

— Niekas tuo nepatikės! Tai pokštas!

Karalius skaitė toliau:

— „Britų muziejaus darbuotojas pareiškė, jog Lourenso kolekcija visiškai saugi ir greitai bus pervežta į muziejų“. — Jis sustojo — Paaiškink man žodį „muziejus“. Kas tai? Tai kapavietė?

Vargšė mergina labai kankinosi. Samiras tą pastebėjo. Jam derėjo išeiti. Bet juk jis atėjo, ketindamas susitikti su Džulija. Todėl ir laukė svetainėje, atsisėdęs ant sofos krašto, trečią kartą atsisakęs Ritos pasiūlyto kavos ar arbatos puodelio.

Egiptietis vis žvilgčiojo į auksu tviskantį sarkofagą. Jei taip kambarinė čia nestypsotų! Bet buvo akivaizdu, kad Rita neketina palikti jo vieno.

Muziejus seniai buvo uždarytas. Bet Džulijai labai norėjosi parodyti jį Ramziui. Mergina paleido kebą ir atsivedė faraoną prie geležinės užtvaros. Įsikibęs geležinių strypų, Ramzis žiūrėjo į uždarytas duris bei aukštus langus. Gatvėje buvo tamsu, tuščia, purškė lietutis.

— Tenai, viduje, daug mumijų, — pasakė mergina. — Tavo mumija irgi turi būti ten. Tėvas dirbo Britų muziejui, nors visas jo išlaidas apmokėdavo pats.

— Tai Egipto karalių bei karalienių mumijos?

— Žinoma, daugiausia iš Egipto. Ilgus metus čia gulėjo stiklinėje dėžėje Ramzio Antrojo mumija.

Karalius garsiai nusikvatojo ir pažvelgė į merginą.

— Tu ją matei? — Jis pažvelgė muziejaus pusėn. — Nelaimingas kvailelis. Jis net nežinojo, kad buvo palaidotas Ramzio kapavietėje.

— O kas jis toks? — Džulijos širdis smarkiai plakė, ant liežuvio sukosi daugybė klausimų.

— Net nežinau, — tyliai atsakė Ramzis, įdėmiai apžiūrinėdamas pastatą, tarsi ketindamas jį įsiminti. — Išsiunčiau savo karius, įsakęs surasti kokį nors mirštantį žmogų, tokį, kurio niekas nemyli ir kuriuo nėra kam pasirūpinti. Naktį jie atnešė žmogų į rūmus. Ir tada aš... kaip čia pasakius? Suvaidinau savo mirtį. Ir mano sūnus, Merneptahas gavo ko troško — jis tapo karaliumi. — Ramzis trumpam susimąstė, po to jo balsas pasikeitė, tapo gilesnis. — O dabar tu sakai, kad jo kūnas ilsisi čia, greta karalių bei karalienių.

— Egiptietiškame muziejuje Kaire, — patikslino Džulija. — Šalia Sacharos ir piramidžių. Ten dabar milžiniškas miestas. — Mergina pastebėjo, kad jos žodžiai paveikė Ramzį. Ir nors galima buvo nieko daugiau nesakyti, ji tęsė toliau: — Senais laikais Karalių Slėnis buvo išdraskytas. Kapų niekintojai išplėšė beveik visus kapus. Ramzio Antrojo kūnas rastas bendrame kape drauge su kitais lavonais. Juos palaidojo dvasininkai.

Ramzis atsisuko ir įdėmiai pažvelgė į Džuliją. Žinoma, informacija jį įskaudino, tačiau karaliaus veidas buvo geranoriškas, akys spindėjo smalsumu.

— Sakyk, Džulija... Karalienė Kleopatra, Kleopatra Šeštoji, kuri valdė Julijaus Cezario laikais... Ar jos kūnas taip pat Kairo muziejuje? Ar jis čia? — Karalius pažvelgė į muziejaus pastatą ir jo veidas vėl pasikeitė, jį nutvieskė raudonis.

— Ne, Ramzi, niekas nežino, kas nutiko Kleopatros palaikams.

— Bet tu juk žinai tą karalienę? Mano kapavietėje buvo jos marmurinis biustas.

— Aišku, kiekvienas mokinukas žino apie Kleopatrą. Visas pasaulis žino. Bet jos kapas senovės laikais buvo sugriautas, Ramzi.

— Aš suprantu geriau, negu kalbu, Džulija. Tęsk.

— Niekas nežino, kur jos kapas. Ir kas atsitiko jos kūnui. Juk mumijų laikai buvo jau praėję.

— Ne visai taip, — tyliai pasakė Ramzis. — Ji palaidota pagal visus senovės egiptiečių papročius. Be magijos, be balzamavimo, bet jos kūnas suvyniotas į drobulę ir jūra nuplukdytas į laidojimo vietą.

Jis nutilo. Priglaudė rankas prie smilkinių, įrėmė kaktą į šaltą muziejaus tvorą. Lietus stiprėjo. Džulijai darėsi šalta.

— Tas mauzoliejus, — pradėjo jis, traukdamasis nuo tvoros, susitvardęs ir vėl atsigavęs, — tai didžiulis statinys. Milžiniškas, gražus, visas padengtas marmuru.

— Apie tai rašė senovės autoriai. Bet jo nėra. Aleksandrijoje jo nebeliko nė pėdsako. Niekas nežino, kur jis stovėjo.

Karalius žiūrėjo į Džuliją ir tylėjo.

— Bet aš žinau, — galiausiai ištarė jis.

Ramzis atsistojo ant grindinio po žibintu ir ėmėsi apžiūrinėti blankią geltoną lemputę. Džulija priėjo prie jo, jis atsisuko, paėmė ją už rankos ir priglaudė prie savęs.

— Tu jauti, kaip man skaudu, — ramiai pasakė karalius, — nors taip neilgai mane pažįsti. Kas aš tau?

— Žmogus, — atsakė ji. — Gražus tvirtas vyras, kuris sielvartauja taip pat, kaip ir mes. Ir aš kai ką vis dėlto žinau... juk pats parašei apie save ir palikai pergamentus.

Sunku apie tai kalbėti. Kaip jis priims Džulijos žodžius?

— O tavo tėvas viską perskaitė, — pasakė jis.

— Taip. Ir kai ką išvertė.

— Aš jį stebėjau, — sušnabždėjo Ramzis.

— Ar tu rašei tiesą?

— O kodėl turėčiau meluoti?

Staiga jis vėl pamėgino pabučiuoti merginą, bet ji atsitraukė.

— Kokį keistą laiką tu visada pasirenki savo mažoms išdaigoms, — sunkiai kvėpuodama ištarė ji. — Juk mudu kalbėjome apie... apie tragediją. Argi ne?

— Greičiau apie vienatvę ir beprotybes. Ir apie beprotiškus poelgius, kuriuos darome iš nevilties.

Jo veido bruožai atsigavo, sušvelnėjo. Vėl tas pats mandagumas, ta pati geraširdiška šypsena.

— Tavo šventovės yra Egipte. Visos jos tebestovi, — pasakė Džulija. Rameseumas Luksore. Abu Simbelas. Ak, juk tų jas žinai kitais pavadinimais... Tavo milžiniškos statulos! Jos žavi visą pasaulį! Jas apdainavo Anglijos poetai. Didieji karvedžiai vyko į keliones, norėdami pasigrožėti jomis. Aš mačiau jas, liečiau savo rankomis. Stovėjau tarp senovinių sienų...

Jis vis šypsojosi.

— O dabar štai vaikštinėju su tavim šiuolaikinio miesto gatvėmis.

— Ir tau tas pasivaikščiojimas malonus.

— Taip, tas tiesa. Mano šventovės buvo senos jau tada, kai gyvenau pirmą kartą. Tačiau Kleopatros mauzoliejus pastatytas palyginti neseniai. — Jis nutilo, akivaizdžiai vėl susijaudinęs. — Man tai tarsi vakarykštė diena, supranti? Nors panaši į sapną ir viskas atrodo taip tolima... Miegojau, bet kažkodėl jaučiau, kaip bėga šimtmečiai. Kol miegojau, mano siela vystėsi.

Džulija prisiminė mačiusi šiuos žodžius tėvo vertime.

— Ką tu sapnavai, Ramzi?

— Nieko, mieloji. Nieko tokio, kas galėtų būti įdomu šių laikų žmogui! — Jis kiek patylėjo. — Kai mes pavargstame, pradedame kalbėti apie savo sapnus — tarsi sapnuose išsipildytų svajonės, kurios gyvenime neišsipildė. O atsibudę, pajuntame nusivylimą. Bet klajūnui realus pasaulis visada pats geidžiamiausias. Ir nuovargis ateina tik tada, kai pasaulis tampa panašus į sapną.

Jis žiūrėjo į lietaus čiurkšles. Džulija klausėsi, beveik nesigilindama į jo žodžių prasmę. Jos dar neilgame gyvenime buvo pakankamai sielvarto, todėl ši realybė atrodė palaiminga. Ankstyva motinos mirtis ypač suartino merginą su tėvu. Ji labai stengėsi pamilti Aleksą Savarelą, nes to norėjo jos tėvas. O iš tiesų mergina mylėjo tik idėjas, tik daiktus, kaip ir jos tėvas. Galbūt šitą jis ir turėjo galvoje? Ji nebuvo tuo įsitikinusi.

— Tu nenori sugrįžti į Egiptą, tau juk nereikalingas susitikimas su senuoju pasauliu? — paklausė ji.

— Aš ieškau sprendimo, — sušnabždėjo jis.

Vėjo gūsis pakėlė nuo gatvės kažkokius popierius; pradėjo skraidyti sausi lapai, jie sukosi prie muziejaus tvoros. Viršuje graudžiai suvirpėjo elektros laidai, ir Ramzis pakėlė galvą.

— Viskas net labiau gyva negu sapne, — tyliai ištarė jis, vėl atsisukdamas į geltoną žibinto šviesą. — Man šis laikmetis patinka, mieloji. Ar atleisi man, kad šitaip tave vadinu? Mano mieloji. Kartą tu šitaip kreipeisi į savo draugą Aleksą: „mano mielasis“.

— Gali mane vadinti kaip tinkamas, — atsakė Džulija.

„Todėl, kad aš tave myliu labiau negu jį!“

Ramzis vėl padovanojo merginai savo neprilygstamą spinduliuojančią šypseną. Priėjo, čiupo į glėbį ir netikėtai pakėlė ant rankų.

— Maža lengvutė karalienė! — ištarė jis.

— Paleisk mane ant žemės, didysis karaliau, — sušnabždėjo mergina.

— Kodėl?

— Tai mano įsakymas.

Jis pakluso, atsargiai pastatė Džuliją ant žemės ir žemai nusilenkė.

— Kur mudu dabar eisime, mano karaliene? Namo, į Stratfordų rūmus, esančius Meifero rajone, Londone, Anglijos žemėje, dar žinomos kaip Britanija.

— Taip, namo, nes aš pavargau kaip šuo.

— O man reikia pasirausti tavo tėvo bibliotekoje. Žinoma, jei tu man leisi. Turiu perskaityti daug knygų, kad galėčiau „susisteminti“ viską, ką man parodei.

Namuose nebesigirdėjo jokių garsų. Kur nuėjo kambarinė? Kava, kuria galiausiai Samiras susiviliojo, jau seniai atvėso. Jis net neparagavo to skysto gėralo.

Kokią valandą egiptietis negalėjo atitraukti akių nuo sarkofago. Regis, per tą laiką laikrodis koridoriuje išmušė du kartus. Kartais užuolaidomis prabėgdavo šviesos ruoželiai, trumpam apšviesdami aukštas lubas, paliesdami auksinę mumijos kaukę, — ir tada ji atgydavo.

Staiga Samiras pašoko. Jam pasirodė, jog girgžda po kilimu grindys. Jis lėtai nuėjo prie grabo. Tik pakelk antvožą... ir viską sužinosi. Na, pakelk jį! O ką, jeigu sarkofagas tikrai tuščias?

Drebančiomis rankomis jis prisilietė prie paauksuoto medžio ir krūptelėjo.

— Nereikia to daryti, sere!

Ak taip, kambarinė. Vėl kaip šešėlis stovi koridoriuje, susidėjusi ant pilvo rankas. Akivaizdžiai išsigandusi. Ko ji bijo?

— Mis Džulija labai supyks!

Samiras nesugalvojo atsakymo. Jis linktelėjo ir nuėjo prie sofos.

— Gal jums geriau rytoj ateiti, — pasakė Rita.

— Ne, aš turiu pamatyti Džuliją šįvakar.

— Bet, sere, jau labai vėlu.

Lauke pasigirdo arklių žvengimas, ratų girgždėjimas. Samiras išgirdo negarsų linksmą juoką ir atpažino jį: tai buvo Džulija.

Rita puolėsi atidaryti durų. Egiptietis tylomis stebėjo įeinančią į vidų porelę: švytinčią Džuliją, kurios plaukuose žibėjo lietaus lašai, ir aukštą patrauklų vyriškį tamsiais banguotais plaukais bei žydromis akimis.

Džulija pamatė Samirą, pašaukė jį vardu, tačiau svečias jos negirdėjo. Jis negalėjo atitraukti akių nuo merginos palydovo. Blyški, švelni oda, subrendusio vyro bruožai. Akivaizdžiai ryški asmenybė, stiprios dvasios. Vyriškis labai stiprus fiziškai, tačiau atrodė pavargęs, sušalęs.

— Atėjau pažiūrėti į tave, — pasakė Samiras Džulijai, sukdamas į šalį akis. — Įsitikinti, kad tau viskas gerai. Nerimavau dėl tavęs... — Jo balsas nutrūko.

— Aš žinau, kas tu toks! — netikėtai ištarė vyriškis puikia anglų kalba. — Tu Lourenso draugas, tiesa? Tavo vardas Samiras.

— Argi mudu buvome susitikę? — paklausė egiptietis. — Nepamenu.

Svečias įtariai apžiūrinėjo prie jo artėjantį žmogų ir staiga jo žvilgsnis nusileido ant jam ištiestos nepažįstamojo rankos, ant rubino žiedo su Ramzio Didžiojo antspaudu... Samirui pasirodė, jog kambarys pradeda lėtai suktis; balsai tapo neaiškūs, nebuvo prasmės dar kažką kalbėti.

Žiedas, kurį jis matė pro mumijos drobules! Suklysti nebuvo įmanoma. Jis negalėjo šito žiedo neatpažinti. Ir dabar netenka prasmės vis kartojami Džulijos žodžiai. Tokie mandagūs, bet... melagingi. Viskas melas! Šita būtybė žiūri į jį išplėtusi akis, puikiai suprasdama, kad jis atpažino žiedą ir suvokdama, kad jokie žodžiai dabar neturi prasmės.

— Tikiuosi, Henris pas jus neatlėkė su savo nesąmonėmis...

Taip, būtent taip ir pasakė Džulija.

Bet juk tai nėra nesąmonės! Samiras lėtai pakėlė akis ir įdėmiai pažvelgė į Džuliją, norėdamas įsitikinti, jog mergina saugi, sveika ir neišsikraustė iš proto. Po to užsimerkė... O kai vėl atmerkė akis, tai žiūrėjo jau ne į žiedą, o tiesiai faraonui į veidą, į įžūlias žydras akis. Atrodė, jos mato žmogų kiaurai.

Kai jis vėl ėmė kalbėti su Džulija, balsas kažkur dingo, beliko kažkoks nerišlus veblenimas.

— Tavo tėvui būtų nemalonu, jei tu liktum viena, be apsaugos... Jis norėtų, kad aš pas tave užeičiau, pasirūpinčiau...

— Bet, Samirai, aš Lourenso draugas, — įsiterpė vyriškis. — Dabar Džulijai Stratford niekas negresia. — Ir netikėtai prašnekęs senovės egiptiečių kalba, kurios Samiras nemokėjo, pasakė: — Aš myliu šitą moterį ir ginsiu ją nuo bet kokio pavojaus.

Stebėtina tartis. Samiras atsitraukė per žingsnį atgal. Dabar prabilo Džulija, bet egiptietis jos nesiklausė. Jis priėjo prie židinio ir atsirėmė, tarsi baimindamasis netekti sąmonės.

— Turbūt tau žinoma senovės faraonų kalba, drauguži, — ištarė aukštas žydraakis. — Juk esi egiptietis, ar ne taip? Mokeisi jos visą gyvenimą. Ir skaitai šia kalba taip gerai, kaip graikiškai ar lotyniškai.

Koks sodrus, spalvingas balsas! Jis taip stengiasi sušvelninti situaciją, toks mandagus, įžvalgus, malonus.

— Taip, jūs teisus, sere, — atsakė Samiras. — Tikrai mokiausi, bet niekada negirdėjau nieko kalbant šia kaba... — Jis prisivertė pažvelgti paslaptingam žmogui į akis. — Man sakė, jog esate egiptologas. Ar tikite, kad mano draugo Lourenso mirties paslaptis buvo prakeiksmas, užrašytas ant faraono kapavietės? Ar jis mirė natūralia mirtimi, kaip mes ir manėme?

Atrodė, jog žmogus mąsto, ką atsakyti. Stovėjusi atokiau Džulija išblyško, nuleido akis, kiek nusisuko.

— Prakeiksmas — tai tik žodžiai, mano drauge, — pagaliau ištarė vyriškis. — Įspėjimas, galintis atbaidyti neišmanėlius ar akiplėšas. Norint prievarta atimti žmogaus gyvybę, reikalingi nuodai arba koks nors kitas ne mažiau veiksmingas ginklas.

— Nuodai... — sušnabždėjo Samiras.

— Samirai, jau labai vėlu, — pasakė Džulija. Jos balse jautėsi įtampa. — Ir dabar ne laikas apie tai kalbėti. Nes aš vėl apsižliumbsiu ir atrodysiu kaip tikra kvailė. Kai nuspręsime rimtai imtis šio klausimo, tada mudu ir pasikalbėsime. — Ji priėjo prie egiptiečio, paėmė jo ranką. — Ateik rytoj, pasėdėsime visi drauge.

— Taip, Džulija Stratford labai pavargo. Ji nuostabi mokytoja. Linkiu tau labos nakties, drauguži. Juk tu mano draugas, tiesa? Mums reikės apie daug ką pasikalbėti. O dabar, patikėk, aš sugebėsiu apginti Džuliją Stratford nuo bet kokio pavojaus, su manimi jai niekas negresia.

Samiras lėtai nukulniavo prie durų.

— Jei tau prireiks, — atsisukęs pasakė jis, — susirask mane. — Jis pasiėmė paltą, ištraukė iš kišenės vizitinę kortelę, pasižiūrėjo į ją ir įteikė vyriškiui. Kai tas ėmė kortelę, Samiro akyse vėl blykstelėjo žiedas. — Aš iki vėlumos sėdžiu savo kabinete Britų muziejuje. Kai visi išsiskirsto po namus, ilgai klaidžioju koridoriais. Įeisi pro šonines duris ir surasi mane.

Kam jis tai sako? Ko siekia? Jam labai norėjosi dar kartą išgirsti šitą žmogų kalbant senovės egiptiečių kalba. Samiras nesuvokė savo jausmų: keistas mišinys džiaugsmo, baimės ir skausmo. Pasaulis tarsi aptemo, tačiau toje tamsoje sumirgėjo kažkokia tolima naujos viltingos šviesos kibirkštėlė.

Jis greitai apsisuko ir išėjo. Bėgdamas žemyn granito laiptais pro apsaugininkus, egiptietis net nepažvelgė į juos. Ryžtingai nukaukšėjo tamsiomis rūke skendinčiomis gatvėmis, nekreipdamas dėmesio į stoviniuojančius kebus. Jis tetroško kuo greičiau likti vienas. Akyse vis dar stovėjo Ramzio Didžiojo žiedas, ausyse skambėjo egiptietiški žodžiai. Jam norėjosi verkti. Įvyko stebuklas! Dabar viskas aplinkui atrodė nerealu — ir tai jį baugino.

— Padėk man, Lourensai, — sušnabždėjo jis.

Džulija užtrenkė duris, užstūmė sklendę ir atsisuko į Ramzį. Ji girdėjo, kaip antrame aukšte po kambarius vaikšto Rita. Išskyrus ją, namuose nieko nebuvo. Jie liko vieni.

— Kam tu atskleidei jam savo paslaptį? — paklausė mergina.

— Kas padaryta — padaryta, — ramiai atsakė karalius. — Jis žino tiesą. O tavo brolis Henris papasakos kitiems. Tada ir jie patikės.

— Ne, tai neįmanoma. Pats matei, kaip reagavo policija. Samiras viską suprato, nes pamatė žiedą. Ir atpažino. Ir atėjo jis, norėdamas viską pamatyti ir patikėti. Kiti to nepadarys. Be to...

— Kas?

— Tu pats norėjai, kad jis sužinotų. Todėl ir pasakei žinąs jo vardą. Pasakei jam, kas esi.

— Nejaugi?

— Taip, man pasirodė, kad pasakei.

Ramzis susimąstė. Turbūt jis nenorėjo sutikti su Džulijos nuomone. O mergina galėjo prisiekti, jog tai tiesa.

— Jeigu jau du žmonės patikėjo, patikės ir trečias, — pasakė karalius, nekreipdamas dėmesio į Džulijos prieštaravimus.

— Jie nieko negalės įrodyti. Tu egzistuoji ir žiedas egzistuoja. Bet kaip įrodyti, jog tu tikrai esi iš praeities? Tu visai nepažįsti mūsų laikmečio, jei manai, kad mano amžininkai lengvai patikės, jog žmogus gali prisikelti iš numirusių. Mes gyvename mokslo pasaulyje, o ne religijos...

Karalius rikiavo savo mintis. Pakreipė galvą, sukryžiavo ant krūtinės rankas ir pradėjo vaikščioti po kambarį. Galiausiai sustojo.

— Mano mieloji, kaip čia tau paaiškinti... — prabilo Ramzis. — Jis kalbėjo ramiai, bet labai jausmingai. Anglų kalba skambėjo dainingai, beveik intymiai. — Slėpiau šią paslaptį tūkstančius metų. Netgi nuo tų, kurios mylėjau, kuo žavėjausi, gerbiau. Jie taip ir nesužinojo, iš kur atsiradau, kiek metų gyvenu, kas man atsitiko. Ir štai dabar įsiveržiau į jūsų epochą, ir per vieną naktį mano paslaptį sužinojo daugiau mirtingųjų, negu per visą laiką, prabėgusį nuo to, kai pasibaigė Ramzio valdymas Egipte.

— Suprantu, — pasakė Džulija, nors ji manė visai kitaip: „Tu užrašei visą savo istoriją pergamento ritinėliuose. Ir palikai juos tenai tik todėl, jog daugiau nebeturėjai jėgų saugoti paslaptį“. — Tu nepažįsti mūsų epochos, — pakartojo ji. — Dabar stebuklais nebetiki netgi tie, kurie juos patiria.

— Kokius keistus dalykus tu kalbi!

— Net jeigu aš dabar užlipčiau ant stogo ir iš visų jėgų pradėčiau šaukti apie tai, vis tiek niekas tuo nepatikėtų. Tavo gyvybės eliksyras yra čia. Tegul jis lieka tarp nuodų.

Atrodė, tarsi Ramzį būtų sukaustęs skausmas. Džulija tą pastebėjo, pajuto. Ir pasigailėjo, ištarusi tuos žodžius. Kvaila galvoti, jog tai visagalė būtybė, kad jo spindinti šypsena liudija jėgą bei tvirtybę. Ji sutriko ir nutilo. Ir vėl — tarsi išsigelbėjimas — jo lūpose nušvito geraširdiška šypsena.

— Kas mums belieka, Džulija Stratford? Tiktai laukti. Pažiūrėsime, kas bus.

Jis atsiduso, nusivilko apsiaustą ir nuskubėjo į egiptietišką salę. Pažvelgė į savo sarkofagą, po to — į ąsočius. Pasirąžė ir paspaudė elektros lemputės jungiklį. Jis matė, kaip tai darė Džulija, ir tiksliai atkartojo jos judesius. Apžiūrėjo knygų lentynų virtines, kylančias nuo Lourenso rašomojo stalo iki pat lubų.

— Tau būtina pamiegoti, — pasakė Džulija. — Leisk, nuvesiu tave į viršų, į tėvo miegamąjį.

— Ne, mieloji, aš niekada nemiegu. Užsnūstu tik tuomet, kai noriu palikti laikmetį, kuriame gyvenu.

— Nori pasakyti, jog būdrauji diena iš dienos... ir niekada nenori miego?!

— Taip, — linktelėjo Ramzis, nušvitęs akinančia šypsena. — Leisk, atskleisiu tau dar vieną baisią paslaptį. Galiu apseiti ir be vandens, ir be maisto, man tiesiog baisiai to norėjosi. Ir palepinau savo kūną, o jis iki soties pasimėgavo. — Karalius nusijuokė, pamatęs, jog mergina nustebo. — O štai perskaityti tavo tėvo knygas, man būtinai reikia. Jei, žinoma, tu leisi.

— Suprantama. Kam dar klausti tokių dalykų? — pasakė Džulija. — Imk viską, ko tau reikia. Jei nori, eik į jo kambarį. Užsivilk tėvo chalatą. Noriu, kad jaustumeisi kaip namuose. — Ji nusijuokė. — Na štai, aš jau kalbu visai taip, kaip tu.

Jie pažvelgė vienas į kitą. Juodu skyrė kelios pėdos, ir Džulijai tai patiko.

— O dabar, aš tave paliksiu, — ištarė ji.

Karalius pagavo jos ranką, akimirksniu sutrumpinęs juos skyrusį atstumą, sugriebė ją į glėbį ir pabučiavo. Po to taip pat staiga paleido.

— Šiuose namuose vadovauja Džulija, — kiek manieringai pasakė jis.

— Nepamiršk, ką pasakei Samirui: „Dabar aš galiu apginti Džuliją Stratford nuo bet kokių pavojų, su manimi jai niekas negresia“.

— Aš sakiau tiesą. Nors galėjau ir pameluoti — kad tik likčiau tavo gynėju.

Džulija tyliai nusijuokė. Jau verčiau dabar išeiti, kol dar neapleido fizinės bei moralinės jėgos...

— Tai kitas reikalas.

Ji nuėjo į tolimą kambario kampą ir pakėlė gramofono dangtį. Pasirausė plokštelių. Verdžio „Aida“.

— Aha, tai, ko reikia, — pasakė mergina.

Ant plokštelės nebuvo jokių paveikslėlių, todėl Ramzis nesuprato, ką Džulija jam paruošė. Mergina pritaisė sunkų juodą diską ant aksominio besisukančio prietaiso, pataisė adatą. Ir atsisuko į karalių, kad galėtų matyti jo veidą, pasigirdus pirmiesiems iškilmingiems operos garsams. Suskambo choras, pasigirdo tolimi sodrūs balsai.

— O-o, tai tikras stebuklas! Mašina, kuri gamina muziką!

— Paklausyk, kaip dainuoja. O aš miegosiu, kaip ir visos mirtingos moterys. Ir mane aplankys sapnai, nors dabar visas mano gyvenimas primena sapną.

Džulija dar kartą pažvelgė į Ramzį, kuris susižavėjęs, pagarbiai klausėsi muzikos. Jis stovėjo sudėjęs ant krūtinės rankas, nuleidęs galvą. Ir vos girdimai pritarė bosu. Jau vien tik pamačiusi, kaip balti marškiniai prigludę prie jo kūno, Džulija suvirpėjo.

8 skyrius

Laikrodis išmušė vidurnaktį. Eliotas užvertė dienoraštį. Visą vakarą jis skaitė Lourenso vertimus, žiūrinėjo dulkėtas istorijos kronikas, nagrinėdamas faraono Ramzio Didžiojo ir karalienės Kleopatros biografijas. Storose knygose aprašytos istorijos beveik sutapo su fantastiniais vadinamosios mumijos pasakojimais. Žmogus, valdęs Egiptą šešias dešimtis metų, galėjo būti nemirtingas. Juk galėjo, velniai rautų! Ir Kleopatros Šeštosios valdymas buvo pakankamai intriguojantis.

Bet įdomiausia pasirodė pastraipa, parašyta lotyniškai ir egiptietiškai. Ji buvo dienoraščio pabaigoje. Eliotas nesunkiai perskaitė tas mintis. Besimokydamas Oksforde, jis pats vedė dienoraštį lotynų kalba, o egiptiečių kalbą mokėsi pakankamai ilgą laiką — iš pradžių drauge su Lourensu, po to savarankiškai.

Ta pastraipa nebuvo Ramzio minčių vertimas. Tai paties Lourenso komentarai apie tai, ką jis perskaitė Ramzio pergamentuose.

„Tvirtina, jog šitą eliksyrą galima panaudoti tik vieną kartą. Jokių pašalinių priemonių nebereikia. Paruošė gėrimą Kleopatrai, bet pamanė, jog tai pavojinga. Ir pats nenorėjo panaudoti gėrimo, baimindamasis šalutinių efektų. O jeigu jo kapavietėje šitas gėrimas jau išbandytas? Kas tada? O jeigu čia iš tikrųjų yra eliksyras, galintis atjauninti žmogaus kūną ir pratęsti jo gyvenimą?“

Toliau buvo nesuprantamos eilutės, parašytos egiptietiškai. Kažkas apie magiją, apie paslaptis, natūralias sudedamąsias dalis, kuriuos duoda visai naują efektą.

Vadinasi, Lourensas vis dėlto patikėjo. Ir dėl viso pikto savo pamąstymus užrašė egiptietiškai. O pats Eliotas? Kuo tikėti? Ypač po to, kai Henris papasakojo istoriją apie atgijusią mumiją.

Ir vėl jam kilo mintis, kad jis dalyvauja kažkokiame vaidinime: tikėjimas toks dalykas, apie kurį mes ne taip dažnai susimąstome. Tarkime, kad ir jis pats... Juk visą gyvenimą lyg ir tikėjo bažnyčios mokymu. Bet iš tikrųjų nebuvo įsitikinęs, kad ateis toks momentas, kai jis pateks į rojų arba į pragarą. Apskritai net negalėjo patikėti juos egzistuojant.

Tik viena buvo iki galo aišku: jeigu jis pats būtų išvydęs tai, apie ką pasakojo Henris, pamatęs, kaip mumija pakyla iš sarkofago, jis būtų pasielgęs ne taip, kaip Stratfordas jaunesnysis. Henris visiškai neturi vaizduotės; galbūt čia ir slypi visų jo bėdų priežastis. Eliotas įsitikinęs, jog Henris nesugeba suvokti įvykių prasmės. Jaunuolis išsigando paslapties. Tuo tarpu Eliotą ta paslaptis visai užvaldė. Gaila tik, kad jis nepasiliko ilgiau Stratfordų namuose, kad jam pritrūko nuovokumo. Galėjo ištyrinėti alebastrinių ąsočių turinį arba paimti bent vieną papiruso ritinėlį. Vargšelė Rita nebūtų galėjusi jam sukliudyti.

Jei tik būtų pabandęs...

Ir dar — kad bent jo sūnus Aleksas nustotų kankintis. Tai ir buvo visų nemaloniausia šitos paslaptingos istorijos dalis.

Aleksas visą dieną nenustojo skambinėjęs Džulijai. Netikėtas svečias, kurį jis prabėgomis matė per oranžerijos duris, ne juokais jaudino vaikiną: „Milžiniško ūgio vyriškis žydromis akimis. Jei atvirai, visai neprastai atrodantis, tik... pernelyg suaugęs, kad galėtų būti su Džulija!“

Aštuntą vakaro paskambino vienas draugas, pagarsėjęs gandų nešiotojas. Pasakė matęs Džuliją „Viktorijos“ viešbutyje šokančią su labai žaviu, impozantiškos išvaizdos nepažįstamu vyriškiu. Argi jiedu su Aleksu nesusižadėję? Aleksas pradėjo niršti. Nors jis skambinėjo Džulijai kas valandą, mergina jam taip ir nepaskambino. Galiausiai jaunuolis paprašė tėvo pagalbos.

Suprantama, Eliotas visada buvo pasirengęs padėti sūnui. Susiklosčiusi situacija įkvėpė jam naujų jėgų. Grafas pasijuto jaunesnis, ištisas dienas svaičiojo apie Ramzį Didįjį ir tarp nuodų paslėptą stebuklingą eliksyrą.

Nepaisydamas nuolat jį kamavusio sąnarių skausmo, Eliotas pakilo iš patogaus savo krėslo, stovėjusio prie židinio. Priėjęs prie stalo, pradėjo greitai rašyti:

„Brangioji Džulija, mane pasiekė gandai, jog tu pasirodai viešai su vyriškiu, manau, su savo tėvo draugu. Man būtų malonu susipažinti su tuo džentelmenu. Galbūt galėsiu jam būti kuo nors naudingas, kol jis viešės Londone. Nenorėčiau praleisti tokios galimybės. Norėčiau jus abu pakviesti rytoj vakare šeimyninių pietų...“

Eliotas užtruko keletą minučių. Užklijavo voką, nunešė į holą ir padėjo ant sidabrinio padėklo, kad kamerdineris Volteris rytoj pat įteiktų laišką adresatui. Dabar jau galima ir pailsėti. Suprantama, čia būtent tai, ko ir tikisi iš jo Aleksas. Tačiau Eliotas puikiai suvokė, kad daro tai ne dėl sūnaus... Ne tik dėl jo. Suprato, kad tie pietūs, jei, žinoma, jie įvyks, gali dar labiau įskaudinti Aleksą. Kita vertus, kuo greičiau sūnus supras... Eliotas susimąstė. Jis nežinojo, ką būtent turėtų suprasti Aleksas. Jautė tik, kaip jį patį užvaldė lėtai beatsiskleidžianti paslaptis.

Grafas sunkiai nušlubčiojo iki pakabos, užsimetė sunkų saržos apsiaustą ir išėjo į gatvę. Priešais namus stovėjo keturi automobiliai.

Jis mėgino vairuoti tiktai „Lančiją“ su elektriniu starteriu. Ir tai nuo to malonaus momento praėjo jau daugiau nei metai.

Eliotui būdavo neapsakomai malonu, kai jis galėdavo elgtis kaip tinkamas, apsieiti be arklininko, vežėjo, kamerdinerio ar vairuotojų paslaugų... Stebėtina: toks sudėtingas išradimas — ir taip palengvina žmogaus gyvenimą!

Sunkiausia buvo įsitaisyti ant priekinės sėdynės, bet Eliotas susidorojo. Paspaudė starterio pedalą, po to įjungė variklį — ir štai jis jau šuoliuoja ant geležinio žirgo, laisvas kaip vėjas lekia tiesiai į Meiferą!

Džulija užbėgo laiptais, perėjo per koridorių, įlėkė į savo kambarį ir užtrenkė duris. Kurį laiką stovėjo atsirėmusi į staktą, užmerkusi akis. Mergina girdėjo kažkur krebždant Ritą, jautė kvapą žvakių, kurias kambarinė visada uždegdavo šalia jos lovos. Šitas romantiškas įprotis jų namuose prigijo seniai, dar iki atsirandant elektrai, nes Džulijai skaudėdavo galvą nuo dujinių šviestuvų skleidžiamo kvapo.

Ji negalėjo apie nieką daugiau galvoti. Tai, kas įvyko, užpildė visą merginos sąmonę. Ji neturėjo jėgų nei suvokti įvykio prasmės, nei įvertinti jį. Liko tik vienintelis pojūtis — artėja kažkas neįtikėtino, nesuvokiamo... Ne, ne vienintelis! Ją traukė Ramzis. Tai buvo fizinis potraukis ir jis merginai kėlė skausmą.

Ne, ne tik fizinis! Džulija jautė, kad įsimylėjo beatodairiškai, rimtai.

Atsimerkusi, ji pamatė priešais save ant naktinio staliuko Alekso portretą. O prie lovos stovėjo Rita. Ji ką tik padėjo ant nėriniuotos paklodės šeimininkės naktinius. Staiga mergina pastebėjo, kad kambaryje daugybė gėlių. Didžiulės kvepiančios puokštės stovėjo ant naktinio staliuko, prie veidrodžio, kampe ant rašomojo stalo.

— Tai nuo vikonto, mis, — pasakė kambarinė. — Nežinau, ką jis apie visą šitą galvoja... apie šituos keistus dalykus... Ir pati nežinau, ką man galvoti...

— Žinoma, nežinai, — pertraukė ją Džulija. — Ir neturi prasitarti apie tai nė vienam žmogui!

— Kas manimi patikėtų, mis? — skėstelėjo rankomis kambarinė. — Bet aš nesuprantu... kaipgi jis pasislėpė šitoje dėžėje? Ir kodėl jis šitiek valgo?

Džulija ne iškart sumetė, ką jai atsakyti. Ir kokiame pasaulyje gyvena jos kambarinė?

— Rita, nėra reikalo nerimauti. — Džulija paėmė tarnaitę už rankų. — Ar patikėsi, jei pasakysiu, kad jis doras žmogus? O juk tai visų svarbiausia.

Rita nieko nesuprasdama spoksojo į šeimininkę. Mažytės žydros jos akys išsiplėtė.

— Bet, mis, — sušnabždėjo kambarinė, — jei jis garbingas žmogus, kodėl tokiu keistu būdu pateko į Londoną? Ir kaip jis tenai neužduso po tais visais skudurais?

Džulija kurį laiką tylėjo.

— Rita, — pagaliau ištarė mergina, — šitą planą sugalvojo mano tėvas. Tai buvo jo idėja.

„Ar mums lemta degti pragare už melagingus žodžius? — pagalvojo Džulija. — Ypač tokius, kurie gali nuraminti kitą žmogų?“

— Galiu dar pridurti, — pasakė ji, — jog šitas žmogus Anglijoje atlieka svarbią misiją. Bet apie tai žino tik keletas žmonių iš vyriausybės.

— O... — Rita buvo nuginkluota. — Suprantama, dar žino kai kas iš „Stratfordų laivininkystės kompanijos“, bet tu turi laikyti liežuvį už dantų. Nieko nesakyk apie tai nei Henriui, nei dėdei Rendolfui, nei grafui Ruterfordui — žodžiu, niekam.

Rita linktelėjo.

— Suprantama, mis, aš juk nežinojau...

Kai durys paskui kambarinę užsidarė, Džulija apėmė juokas. Jai net teko užsidengti delnu burną, kaip kokiai mokinukei. Bet idėja iš tiesų buvo geniali. Nors... kad ir kokia beprotiška iš pirmo žvilgsnio atrodė jos mintis, ji niekaip negalėjo prilygti tam, kas vyko iš tiesų.

Tikrai... Džulija atsisėdo prieš veidrodį, pasileido plaukus. Žiūrėdama į savo atvaizdą, pajuto, tarsi jį matytų pro lengvą rūką, tarsi ant lygaus paviršiaus būtų užmestas šydas. Pažįstamas kambarys, gėlių puokštės, balta nėriniuota paklodė ant lovos — jos pasaulis, kuriame laimingai gyveno visus šiuos metus ir kuris nuo dabar neteko prasmės.

Ji instinktyviai susišukavo, pakilo, užsivilko naktinius marškinius ir šmurkštelėjo po antklode. Žvakės vis dar degė, kambarys skendėjo prieblandoje. Svaiginančiai kvepėjo gėlės.

Rytoj ji nuves Ramzį į muziejų, žinoma, jei tik jis to panorės. Galbūt jiedu net važiuos į užmiestį traukiniu. O gal nueiti į Tauerį? Ar dar kur nors... kur nors...

Ir staiga jos mintys dingo, išnyko iš galvos — Džulija pamatė jį. Jį ir save. Jiedu buvo drauge.

Samiras kokią valandą prasėdėjo prie stalo. Per tą laiką jis ištuštino pusę butelio savo mėgstamiausio likerio „Perno“. Jis pamėgo tą gėrimą dar Kaire, prancūziškoje kavinukėje. Egiptietis nebuvo girtas: alkoholis tik prislopino karštligišką jaudulį, apėmusį jį, išėjus iš Stratfordų namų. Bet vos tik pagalvojus apie tai, kas atsitiko, širdis vėl imdavo pašėlusiai daužytis.

Staiga jis išgirdo beldimą į langą. Jo kabineto langai buvo iš muziejaus kiemo pusės. Visame pastate dabar tikriausiai švietė tik jo langas... Na, nebent dar naktinių sargų. Egiptietis negalėjo aiškiai matyti pabeldusio į langą žmogaus, bet jis tvirtai žinojo, kas tai. Pašoko ant kojų dar iki garsui pasikartojant. Išėjo į koridorių ir atidarė duris.

Slapiu apsiaustu, pusiau prasegiotais marškiniais priešais jį stovėjo Ramzis Didysis. Samiras pasitraukė į tamsą. Lietaus lašai blizgėjo ant akmeninių muziejaus sienų, ant grindinio priešais įėjimą, bet joks blizgesys negalėjo prilygti dieviškam paslaptingam spindesiui, sklidusiam nuo galingos figūros, stovėjusios priešais Samirą.

— Kuo galiu jums padėti, sere? — paklausė egiptietis.

— Norėčiau užeiti į vidų, gerasis žmogau, — atsakė Ramzis. — Tau leidus, norėčiau žvilgtelėti į savo protėvių bei palikuonių relikvijas.

Šiurpas perėjo Samiro kūnu, išgirdus tokius žodžius. Jis pajuto akyse besitvenkiančias ašaras. Neįmanoma žodžiais išsakyti palaimą, apėmusią egiptietį.

— Mielai, sere, — atsakė jis. — Leiskite man būti jūsų gidu. Man didelė garbė.

Eliotas pastebėjo, jog Rendolfo bibliotekoje dega šviesa. Jis sustabdė automobilį prie šaligatvio, sunkiai išsiropštė iš jo, įveikė kelis laiptelius ir paspaudė durų skambutį. Duris atidarė pats Rendolfas. Jis buvo vienmarškinis, nuo jo stipriai dvokė alkoholiu.

— Viešpatie! Ar žinai, kiek dabar valandų? — paklausė šeimininkas.

Po to nusisuko ir nutipeno į biblioteką, pakvietęs Eliotą sekti paskui jį. Tai buvo nuostabus kambarys: odiniai baldai, graviūros, vaizduojančios žirgus bei šunis, meistriškai sudaryti žemėlapiai... Retai kur tokius pamatysi.

— Atvirai tau prisipažinsiu, — pareiškė Rendolfas, — aš pernelyg pavargau. Atėjai pačiu laiku. Man reikia tavo patarimo.

— Kokio patarimo?

Rendolfas nuėjo prie stalo — didžiulio, papuošto įmantriais raižiniais, apkrauto popieriais, buhalterinėmis knygomis bei sąskaitomis. Iš popierių krūvos kyšojo keistas telefono aparatas, šalia jo — odiniai dėklai sąvaržėlėms, pieštukams, rašikliams.

— Senovės romėnai... — sumurmėjo Rendolfas, sėsdamasis prie stalo ir gurkštelėjęs iš stiklinės. Jis net nemanė pasiūlyti Eliotui atsisėsti ir išgerti vyno. — Ką jie darydavo, pajutę, jog buvo pažeminta jų garbė? Jie persipjaudavo venas, tiesa? Ir ramiai paplūsdavo krauju...

Įdėmiai pažvelgęs į draugą, Eliotas pastebėjo, kad jo akys paraudusios, rankos dreba. Pasiremdamas lazda, jis sunkiai priėjo prie stalo, įsipylė sau vyno iš krištolinio grafino, vėl pripildė Rendolfo stiklinę ir įsitaisė krėsle.

Rendolfas abejingai stebėjo draugą. Pasirėmęs alkūnėmis į stalą, sukišęs pirštus į žilstančius plaukus, jis nukreipė žvilgsnį į šūsnį popierių.

— Jei neklystu, — prabilo Eliotas, — tai Brutas nusižudė savo kardu. Po to Markas Antonijus nesėkmingai mėgino pakartoti jo poelgį. Nepavykus, jis pasikorė Kleopatros miegamajame. Pati karalienė pasirinko mirtį nuo gyvatės įkandimo. Nors tu iš esmės teisus, kartais romėnai persipjaudavo venas... Noriu tau priminti: jokie pinigai neverti žmogaus gyvybės. Neturėtum apie tai net galvoti.

Rendolfas šyptelėjo. Grafas paragavo vyno. Labai neblogas. Stratfordai visada garsėjo puikiais vyno rūsiais. Šiuose namuose kiekvieną dieną buvo geriami tokie gėrimai, kurių kiti net per šventes negalėdavo sau leisti.

— Tu taip manai? Jokie pinigai... Na ir kur man dabar gauti tokius pinigus, kad dukterėčia nesužinotų apie mano išdavystę?

Grafas palingavo galvą:

— Jei tu nusižudysi, ji tikrai apie tai sužinos.

— Bet tuomet man nereikės atsakinėti į jos klausimus.

— Silpnas argumentas. Tau likę gyventi metai — pernelyg didelė kaina už tuos pinigus. Niekus kalbi, drauguži.

— Tikrai? Džulija neketina tekėti už Alekso. Tu pats tai žinai. Ji nepaliks likimo valiai Stratfordų kompanijos. Aš ant bedugnės krašto, Eliotai.

— Taip, turbūt tu teisus.

— Tad ką man daryti?

— Palauk keletą dienų ir įsitikinsi, kad aš neklydau. Tavo dukterėčios galvelė dabar užimta kitais dalykais. Pas ją vieši svečias iš Kairo, kažkoks Ramsėjus Redžinaldas. Aleksą tai nelabai džiugina, bet nieko — jis nusiramins. O tas atvykėlis sugebės atitraukti Džuliją nuo verslo reikalų. Ir nuo mano sūnaus. Ir tuomet tavo problemos nesunkiai išsispręs. Ji tau viską atleis.

— Mačiau tą vaikiną, — prisiminė Rendolfas. — Šįryt, kai Henris sukėlė tą idiotišką sceną. Juk tu nenori pasakyti, kad...

— Turiu tokią nuojautą. Džulija ir tas žmogus...

— Henris turėjo apsigyventi tuose namuose!

— Pamiršk tai. Tu jau negalėsi nieko pakeisti.

— Matau, kad tave tai nelabai jaudina. Nors būtent tu ir turėtum labiausiai nerimauti.

— Tai visai nesvarbu.

— Ir nuo kada?!

— Nuo tada, kai aš susimąsčiau apie žmogaus gyvenimo prasmę. Visų mūsų laukia senatvė ir mirtis. O mes niekaip negalime susitaikyti su realybe, blaškomės, lakstome...

— O tu Dieve! Eliotai, juk tu ne su Lourensu kalbi. Aš Rendolfas, ar pamiršai? Norėčiau ir aš galvoti apie amžinybę. Bet dabar esu pasirengęs parduoti savo sielą už šimtą tūkstančių svarų! Beje, ne aš vienas.

— O aš ne. Nors tokių pinigų neturiu ir niekada neturėsiu. O jei turėčiau, tikrai atiduočiau juos tau.

— Tu atiduotum?

— Be abejonės. Beje, pakalbėkime apie kitus dalykus. Džulijai nepatiks, jei pradėsi klausinėti apie tą Ramsėjų. Jai norisi pabūti vienai, pasijusti nepriklausoma, savarankiška. Viskas dar gali pasikeisti tavo naudai.

— Tu taip manai?

— Taip. O dabar man metas. Pavargau, Rendolfai. O savo venas palik ramybėje. Gerk, kiek tik nori, bet išmesk iš galvos tas baisias mintis. Ir rytoj vakare ateik pas mane pietų. Pasikviečiau Džuliją ir jos paslaptingą svečią. Ir neprieštarauk. O po pietų, manau, tikrai surasime protingą sprendimą. Viskas bus taip, kaip tu panorėsi. Ir aš pagaliau gausiu atsakymus į visus klausimus. Ar galiu tavimi pasikliauti?

— Pietūs rytoj vakare? — pakartojo Rendolfas. — Atėjai vidury nakties, kad pakviestum mane pietų?

Eliotas šyptelėjo, baigė gerti vyną ir pakilo.

— Ne tik. Aš atėjau išgelbėti tavo gyvybę. Patikėk, Rendolfai, šimtas tūkstančių svarų to neverti. Tiesiog gyventi... nejausti skausmo... Na, kaip tau paaiškinti?

— Gerai, nesivargink...

— Labanakt, mano drauge. Nepamiršk, lauksiu rytoj vakare. Gali manęs nelydėti, verčiau eik miegoti, būk geras berniukas. Sutarėme?

Pasiėmęs nedidelį žibintą, Samiras vedė Ramzį per muziejaus sales. Karalius nekalbėjo apie savo jausmus. Jis sustodavo prie stambių eksponatų: mumijų, sarkofagų, statulų, kartais atsisukdavo, apžiūrinėdamas daugybę smulkių daiktų, sudėliotų į spintas bei vitrinas.

Jų žingsniai dusliai aidėjo po muziejaus skliautais. Apsaugininkas, įpratęs prie naktinių Samiro pasivaikščiojimų, seniai paliko lankytojus ramybėje.

— Egiptas — tikras lobynas, — ištarė Samiras. — Čia saugomi karalių kūnai. Viskas, ką pavyko išgelbėti nuo plėšikų ir laiko.

Ramzis tylėjo. Jis sutelkė dėmesį į Ptolemėjų dinastijos mumiją. Keista stilių samplaika: egiptietiškas sarkofagas, ant kurio nutapytas tipinis graiko veidas, o ne stilizuota kaukė, kaip kad būdavo ankstesniais laikais. Tai buvo moters sarkofagas.

— Egiptas, — sušnabždėjo Ramzis. — Praeitis trukdo man suvokti dabartį. Man nepavyks priimti šio pasaulio, kol neatsisveikinsiu su tuo, kuo gyvenau anksčiau.

Samiras pajuto, kaip virpa visas jo kūnas. Saldų kartėlį pakeitė baimė, nebylus siaubas, susitikus su šita nepaprasta būtybe. Abejonių neliko — jis iš tiesų egzistuoja.

Karalius nusisuko nuo egiptietiškų salių.

— Palydėk mane iki išėjimo, mano drauge, — paprašė Ramzis. — Pasiklysiu šituose labirintuose. Nepatinka man tavo muziejus.

Samiras pajudėjo išėjimo link, žibintu apšviesdamas svečiui kelią.

— Sere, jei ketinate vykti į Egiptą, tai išvažiuokite nedelsiant. Toks mano patarimas, nors tikriausiai jums jo nereikia. Pasiimkite Džuliją Stratford, jei norite, ir keliaukite. Tik, maldauju, palikite Angliją!

— Kodėl taip sakai?

— Valdžia žino, kad iš Lourenso kolekcijos buvo pavogtos auksinės monetos. Be to, jie panorės pasižiūrėti į Ramzio Didžiojo mumiją. Ir taip jau sklando visokiausi gandai.

Samiras pastebėjo, kaip tamsoje grėsmingai sužibo karaliaus akys.

— Prakeiktas Henris Stratfordas, — iškošė svečias pro dantis. Jis paspartino žingsnį. — Nunuodijo savo dėdę, išmintingą, kilniaširdį žmogų. Juk jiedu buvo to paties kraujo! Ir pavogė iš stingstančio lavono šitą auksinę monetą!

Samiras suakmenėjo. Šokas buvo stipresnis, negu galima buvo tikėtis. Intuityviai egiptietis jautė, jog Ramzis sako tiesą. Vos tik pamatęs negyvą draugo kūną, iškart įtarė kažką negera. Tai nebuvo panašu į natūralią mirtį. Bet Samiras visada manė, jog Henris bailys.

Jis vos atgavo kvapą ir pažvelgė į greta stovinčią niūrią figūrą.

— Jūs jau mėginote man tai pasakyti. Bet aš negaliu tuo patikėti!

— Mačiau tai savo akimis, — liūdnai ištarė karalius. — Taip pat mačiau, kaip tu raudodamas suklupai prie savo draugo Lourenso kūno. Šios scenos susiliejo su mano sapnais — iš lėto busdamas sapnuodavau, — tačiau prisimenu jas iki smulkiausių detalių.

— Nusikaltėlis neturi likti nenubaustas! — Samiras vis dar drebėjo visu kūnu.

Ramzis uždėjo ranką jam ant peties, ir jiedu lėtai pajudėjo išėjimo link.

— Henris Stratfordas žino mano paslaptį, — karčiai ištarė karalius. — Jis pasakoja teisybę. Kai tas niekšas mėgino nunuodyti ir savo pusseserę, aš pakilau iš karsto, norėdamas jį sustabdyti. O, jei tik tada būčiau turėjęs jėgų!.. Būčiau pasmaugęs jį. Man reikėtų užbalzamuoti tą niekšą, susupti į drobulę, įkišti į aprašinėtą sarkofagą ir pateikti pasaulio dėmesiui kaip Ramzį!

— Tai būtų teisingas nuosprendis, — pritarė Samiras. Jis jautė akyse besitvenkiančias ašaras, bet nuo jų nė kiek nepalengvėjo. — Ką ketinate daryti, sere?

— Suprantama, aš jį nužudysiu. Dėl Džulijos ir dėl savęs. Kitos išeities nėra.

— Lauksite tinkamo momento?

— Lauksiu leidimo. Džulija Stratford myli savo dėdę, neapykanta jai svetima. Be to, būtų pralietas kraujas... jai tai nepriimtina. Suprantu merginos jausmus, tačiau mano kantrybė nėra begalinė. Henris kelia mums grėsmę, ir daugiau negalima su tuo taikstytis.

— O kaip aš? Juk irgi žinau jūsų paslaptį, sere. Ar ir mane nužudysite?

— Neprašau paslaugos tų žmonių, kuriems ketinu pakenkti. — Ramzis sustojo. — O kas dar žino tiesą?

— Grafas Ruterfordas, Džuliją įsimylėjusio jaunuolio tėvas...

— A, to jaunuolio geromis akimis. Alekso...

— Taip, sere. Tai žmogus, su kuriuo reikia skaitytis. Jis kažką įtaria. Ir yra iš tų, kurie gali patikėti neįtikėtinais dalykais.

— Tas žinojimas — nuodai! — sušuko Ramzis. — Mirtini. Pavojingesni už tuos, kurie buvo mano kapavietėje. Iš pradžių vilioja, traukia, po to pagimdo žmoguje godumą, o dar vėliau įstumia į neviltį.

Jiedu priėjo prie durų. Lauke vis dar lijo — Samiras matė ant stiklo lašus, nors triukšmo negirdėjo.

— Pasakyk, kodėl tas žinojimas nenuodija tavęs? — paklausė Ramzis.

— Aš nenoriu gyventi amžinai, sere.

Ramzis patylėjo ir pasakė:

— Žinau. Matau. Nors sielos gilumoje negaliu to suprasti.

— Keista, kad turiu jums aiškinti, sere. Jūs tiek daug visko žinote, ko man nelemta sužinoti per visą savo gyvenimą.

— Ir vis tiek būsiu dėkingas, jei man paaiškinsi.

— Man regis, taip ilgai gyventi nėra lengva. Visada mylėjau savo draugą Lourensą ir dabar nerimauju dėl jo dukters... Ir dėl jūsų. Bijau sužinoti tai, kam nesu dvasiškai pasirengęs.

Stojo ilga tyla.

— Tu išmintingas žmogus, — pagaliau ištarė karalius. — Bet dabar dėl Džulijos neverta nerimauti. Aš sugebėsiu ją apginti... netgi nuo paties savęs.

— Paklausykite mano patarimo, išvažiuokite kuo greičiau. Sklando patys įvairiausi gandai. Netrukus pastebės tuščią sarkofagą... O jums išvykus, kalbos nurims. Jiems tiesiog teks nutilti. Žmogaus protas nepajėgus to suvokti.

— Gerai, aš išvyksiu. Man būtina vėl pamatyti Egiptą... Aleksandriją, rūmus, gatves, kuriomis vaikščiojau. Pamatyti, atsisveikinti su praeitimi ir priimti naują pasaulį. Tiktai kada tai įvyks — dar neaišku.

— Jums prireiks dokumentų, sere. Mūsų laikais žmogus negali gyventi be dokumentų. Aš viskuo pasirūpinsiu.

Ramzis susimąstė, po to paklausė:

— Sakyk, kur galėčiau rasti Henrį Stratfordą?

— Nežinau, sere. Jei žinočiau, pats jį būčiau nudėjęs. Kai nori, jis gyvena pas tėvą, kartais pas meilužę. Jau verčiau išvažiuokite iš Anglijos. Kerštas gali palaukti. Leiskite parengti jums dokumentus, sere.

Ramzis linktelėjo, bet tai nebuvo sutikimas. Karalius tik pripažino, jog patarimas geras, ir Samiras tą puikiai suprato.

— Kaip galėčiau atsilyginti už tavo ištikimybę? — paklausė karalius. — Ko už tai nori?

— Būti šalia jūsų, sere. Pažinti jus, suvokti jūsų išminties galią. Jūs nustelbiate viską, nieko panašaus man neteko matyti. Esate pati didžiausia paslaptis. Man nieko nereikia — kad tik žinočiau, jog išvykote ir esate saugus. Ir dar — kad apgintumėte Džuliją Stratford.

Ramzis pritariamai nusišypsojo:

— Ruošk man dokumentus.

Karalius įkišo ranką į kišenę ir ištraukė auksinę monetą, kurią, net neapžiūrėjęs, Samiras iškart atpažino.

— Bet, sere, aš negaliu. Juk tai ne šiaip sau pinigai. Tai kur kas daugiau...

— Paimk, mano drauge. Ten, iš kur atėjau, tokių yra daugybė. Egipte paslėpiau lobius, kurių vertės net pats negalėčiau nustatyti.

Samiras paėmė monetą, nenutuokdamas, ką su ja darysiąs.

— Galiu ją panaudoti jūsų reikalams.

— O savo? Ko reikia, kad tu galėtum išvykti su mumis?

Egiptiečio pulsas padažnėjo. Jis atidarė duris, ir karalius tyliai nėrė į lietų.

Samiras dar ilgai stovėjo prie muziejaus durų, jausdamas ant veido šaltus lašus ir nesijudindamas iš vietos. Po to atsikvošėjo, įėjo į patalpą, užsirakino ir nužingsniavo prie pagrindinio įėjimo. Vestibiulyje stovėjo didžiulė Ramzio Didžiojo statula, tarsi sveikindama kiekvieną, ateinantį į muziejų. Figūra nelabai buvo panaši į tikrą karalių, tačiau Samiras pajuto, jog pasirengęs nusilenkti prieš ją.

Inspektorius Trentas sėdėjo prie savo darbo stalo Skotland jarde, paskendęs mintyse. Buvo jau antra valanda. Seržantas Galtonas seniai išėjo. Pats inspektorius jautėsi mirtinai pavargęs, bet mintys apie paslaptingus įvykius, prie kurių dabar dar prisidėjo ir žmogžudystė, vis sukosi jo galvoje.

Šiaip jau inspektoriaus nedomino lavonų skrodimas. Bet pažvelgti į Tomio Šarplso kūną jį paskatino viena aplinkybė — vaikino kišenėje buvo rasta auksinė moneta, kaip du vandens lašai panaši į „Kleopatros monetas“ Lourenso kolekcijoje. Ir dar pas jį buvo rasta užrašų knygelė, kurioje užrašytas Henrio Stratfordo adresas.

To paties Henrio, kuris rėkdamas šiandien išlėkė iš savo pusseserės namų, visiems tvirtindamas, kad jį užpuolė mumija.

Tai bent mįslė. Tas faktas, kad Henris galėjo turėti senovinę monetą, nieko nestebino. Vos prieš dvi dienas jis mėgino parduoti monetą, dabar jau drąsiai galima tą tvirtinti. Bet kodėl jaunuolis mėgino už savo skolas atsiskaityti su Šarplsu tokia vertinga moneta? Ir kodėl žudikas nepaėmė vertingos relikvijos iš lavono kišenės?

Trentas pirmiausia paskambino į Britų muziejų. Po to išvertė iš lovos Henrį Stratfordą, ketindamas jį apklausti.

Bet iki šiol niekas nepaaiškėjo. Nei apie monetą, nei apie žmogžudystę. Žinoma, Henris nieko nežudė. Panašūs džentelmenai gali mėnesių mėnesiais kvaršinti galvas kreditoriams. Be to, jis ne toks žmogus, kuris galėtų šaltakraujiškai smeigti peiliu kam nors į krūtinę. Bent jau taip manė Trentas...

Kita vertus, Henris nepanašus ir į žmogų, galintį išbėgus iš pusseserės namų visa gerkle šūkauti, kad jį užpuolė mumija.

Ir dar kai kas nedavė inspektoriui ramybės. Mis Stratford labai keistai reagavo į į beprotiškus savo pusbrolio pasakojimus. Ji neatrodė išsigandusi. Jau greičiau pasipiktinusi. Kodėl tas įvykis visai merginos nestebino? Ir kas tas keistas, nežinia iš kur staiga atsiradęs džentelmenas, apsigyvenęs jos namuose? Ir kodėl Henris taip keistai žiūrėjo į jį? Mergina, be abejo, kažką slepia. Turbūt vis dėlto reikia iškrėsti namus ir pasikalbėti su sargu.

Žodžiu, miegoti šiąnakt jam neteks.

9 skyrius

Gilią naktį Ramzis stovėjo prabangaus Džulijos namo koridoriuje, stebėdamas, kaip įdomiai juda inkrustuoto senovinio sieninio laikrodžio rodyklės. Pagaliau didžioji rodyklė priartėjo prie romėniško skaitmens XII, o mažoji — prie skaitmens IV, ir laikrodis pradėjo groti švelnią melodiją.

Romėniški skaitmenys. Jis matė juos visur — ant namų fasadų, knygų puslapiuose... Taip, į šiuolaikinę kultūrą buvo stipriai įsiskverbusi Romos kalba, jos dailė, bei dvasia, susiedama dabartį su praeitimi. Net teisingumo samprata, taip stipriai paveikusi Džuliją, atėjo ne iš kur nors kitur, o būtent iš Romos teisinės sistemos.

Milžiniški verteivų bankai priminė Romos šventoves. Viešose vietose stovėjo didžiulės statulos romėniškais apdarais. Gatves užgriozdinę neišvaizdūs pastatai buvo papuošti peristiliais bei mažomis romėniškomis kolonomis.

Ramzis nuėjo į Lourenso biblioteką ir įsitaisė patogiame odiniame krėsle. Jis išsklaidė uždegtas žvakutes po visą biblioteką, ir dabar kambarys prisipildė švelnios šviesos. Karaliui tai patiko, be to, buvo patogu. Žinoma, mažytę vergę ryte ištiks siaubo priepuolis, pamačius visur pūpsančius vaško lašelius. Na tai kas? Išvalys.

Karaliui patiko Stratfordo kambarys: jo knygos, rašomasis stalas, gramofonas, kuris grojo kažkokį Betchoveną... Kažkokia mažyčių cypiančių ragelių garsų samplaika, primenanti kačių chorą.

Taip keista, kad jis dabar naudojasi viskuo, kas priklausė žilagalviui anglui, išlaužusiam jo kapavietės duris.

Visą dieną jis vilkėjo sunkiais, grubiais paradiniais Lourenso drabužiais. O dabar sėdi, įlindęs į jo šilkinę pižamą bei atlasinį chalatą. Tie drabužiai tokie nepatogūs. Bet visų keisčiausia šiuolaikinės aprangos dalis, karaliaus akimis, buvo vyriški odiniai batai. Žmogaus kojoms visai netinka tokia avalynė. Nebent tik kareiviams, kad apsaugotų juos mūšio metu. O čia net ir neturtingi žmonės užsidėję ant kojų šitas kankinimo kameras; tiesa, kai kurie laimingieji dėvi batus su skylutėmis. Tokia avalynė kiek primena sandalus, bent jau kojos gali kvėpuoti.

Karalius nusijuokė iš savo minčių. Šitiek visko šiandien pamatė, o galvoja apie batus. Jam jau nebeskauda kojų. Kodėl gi neužmiršti tų nelemtų batų?

Joks skausmas Ramzio ilgai nekankindavo; ir joks malonumas nebūdavo ilgalaikis. Štai dabar jis rūko kvapnius Lourenso cigarus, lėtai leisdamas dūmus, ir galva lengvai svaigsta. Bet tas jausmas netrukus praeis. Arba brendis. Jis tik akimirką jaučiasi apgirtęs, po pirmo gurkšnio. Paskui po krūtinę pasklinda šiluma, o galva išblaivėja.

Jo kūnas atsiribodavo, atstumdavo bet kokį išorinį poveikį. Nors Ramzis jautė skonį, kvapą, prisilietimą... O štai keista muzika, sklindanti iš gramofono, jam tokia maloni, kad norisi verkti...

Tiek dar laukia malonumų! Kiek dar visko teks pažinti! Grįžęs iš muziejaus, Ramzis perskaitė penkias ar šešias knygas iš Lourenso bibliotekos. Jis skaitė įdomias istorijas apie „industrinę revoliuciją“. Mėgino gilintis į Karlo Markso idėjas, bet jos karaliui pasirodė tokios nesąmoningos.

Turtingas žmogus rašo apie beturčius. Iš kur jam žinoti, kas dedasi tų vargšų galvose? Ramzis ilgai apžiūrinėjo gaublį, stengdamasis įsiminti žemynų bei šalių pavadinimus. Įdomi šalis Rusija, o štai Amerika — didžiausia šio amžiaus mįslė.

Paskui perskaitė Plutarchą. Melagis! Kaip jis drįso pareikšti, jog Kleopatra mėgino suvilioti savo šalies užkariautoją Oktavianą?! Kokia absurdiška idėja! Skaitydamas Plutarchą, karalius prisiminė senukus, kurie susirenka grupėmis miestų aikštėse ir dalinasi gandais. Jokios pagarbos istorijai!

Pakaks. Koks tikslas apie tai galvoti? Staiga karalius pajuto nežinia iš kur atsiradusį nerimą. Kodėl? Dėl ko jis baiminasi?

Ne, jo negąsdina šiuolaikinio pasaulio stebuklai, kurių šiandien jis apsčiai prisižiūrėjo. Nei grubi primityvi anglų kalba, kurios jis pramoko iki pusiaudienio, nei laiko tarpas, prabėgęs nuo to, kai jis paskutinį kartą užmerkė akis savo kriptoje... Jam nedavė ramybės kiti dalykai: kaip jo kūnas geba savaime atsistatyti? Taip greitai užgyja žaizdos, praeina skausmas. Štai kad ir išvargusios nuo nepatogios avalynės kojos — jų jau nebeskauda. Ir kodėl jo neveikia brendis?

Ramzį tai jaudino, nes jis pirmą kartą susimąstė apie tai, kad jo protas bei širdis tikriausiai negalėtų taip greitai regeneruoti. Nejaugi ir dvasinis skausmas taip greitai praeina, kaip fizinis?

Tai neįmanoma. Tuomet, kodėl jis nepuolė į isteriją, bevaikštinėdamas po muziejų? Apatiškas, tylus slampinėjo tarp mumijų, sarkofagų, rankraščių, pavogtų dar tais tolimais laikais, kai jis, Ramzis Didysis, išvyko iš Aleksandrijos ir pasislėpė savo kapavietėje Egipto kalnuose. Štai Samiras sielvartavo. Nuostabusis tamsiaodis Samiras, rudomis akimis. Akys, būdingos egiptiečiams. Bėgo amžiai, bet žmonių akys nepasikeitė Samiras — tos šalies vaikas.

Negali sakyti, jog prisiminimai visai išblėso. Ne, jie gyvi. Ramziui atrodė, jog dar tik vakar jis stebėjo, kaip iš mauzoliejaus išnešamas Kleopatros karstas ir nešamas į romėnų kapus, prie jūros. Jis netgi vėl pajuto jūros kvapą. Girdėjo raudas. Per plonus sandalų padus jautė įkaitintų akmenų karštį.

Ji norėjo būti palaidota šalia Marko Antonijaus. Ir karalienės valia buvo įvykdyta. O jis, Ramzis, stovėjo minioje tarp paprastų praeivių ir klausėsi raudotojų žodžių: „Mūsų didžioji karalienė mirė“.

Atrodė, jo širdis plyš iš sielvarto. Bet kodėl jis neverkia dabar? Sėdėjo bibliotekoje, žiūrėjo į marmurinį biustą, tačiau nejuto jokio skausmo.

— Kleopatra, — sušnabždėjo jis. Paskui jo atmintyje iškilo visai kitas paveikslas — ne subrendusios mirštančios moters, o jį pažadinusios mergaitės: “Kelkis, Ramzi Didysis! Į tave kreipiasi Egipto karalienė. Pakilk iš gilaus miego ir tapk mano patarėju šiomis nelaimingomis dienomis“.

Ne, jis nejautė nei džiaugsmo, nei skausmo.

Vadinasi, eliksyras nenustojo veikęs, vis dar teka jo gyslomis, atimdamas galimybę kentėti? Ar esmė visai kitur? Karalius seniai įtarė, jog miegodamas kapavietėje jis kažkaip jausdavo laiko tėkmę. Nesąmoningai atsiribodavo nuo to, kas jį galėjo įskaudinti; o jo sapnai tik įrodė, kad smegenys nėra mirusios, o tik ramiai miega tyloje bei tamsoje. Štai kodėl jo neapėmė panika, prisilietus saulės spinduliui; jis žinojo, kiek laiko išmiegojo.

O galbūt dvidešimtasis amžius jį taip pribloškė, kad prisiminimai nublanko, neteko buvusios emocinės galios? Galbūt kada nors skausmas sugrįš, ir jis raudos kaip beprotis...

Buvo akimirka muziejuje, kuomet karalius, pamatęs apgailėtiną Kleopatros figūrą, o greta jos — blankų, kvailoką Antonijų, pajuto kažką panašaus į baimę... Ir negalėdamas to ištverti išlėkė iš muziejaus į Londono gatves. Jis tarsi vėl girdėjo Kleopatros šauksmą: „Ramzi! Antonijus miršta! Duok jam eliksyro, Ramzi!“ Atrodė, tarsi balsas sklinda kažkur iš vidaus, ir karalius nepajėgus jo nutildyti. Ir tada jam pasidarė baisu. Kleopatra buvo visai kaip gyva. Ramzio širdis dundėjo, daužėsi tarsi plaktukų, daužančių asfaltą Londono gatvėse, dūžiai. Bet tai tik širdies plakimas. Tai ne skausmas.

Kas jam rūpi, jog vaškinė figūra taip sudarkė karalienės grožį? Jo paties statulos Ramzio visai neerzino; sau ramiai stovėjo šalia vienos jų ir šnekučiavosi su čia pat triūsiančiu darbininku. Niekas nesitikėjo, kad masinis menas taip tampriai bus susietas su žmogaus kūno vaizdavimu, kol romėnai nepradėjo savo skulptūrų talpinti prie namų, soduose...

Kleopatra nebuvo romėnė. Ji buvo graikė ir egiptietė. Tačiau visų baisiausia, kad šiuolaikiniai, dvidešimtojo amžiaus žmones, yra klaidingos nuomonės apie Kleopatrą. Kažkodėl ji tapo ištvirkimo simboliu, nors iš tikrųjų karalienė buvo talentinga, narsi ir įdomi. Ją pasmerkė dėl vieno lengvabūdiško poelgio, o visus gerus dalykus pamiršo.

Būtent tai Ramzį sukrėtė vaškinių figūrų muziejuje. Karalienę prisimena, bet ne tokią, kokia ji buvo iš tikrųjų. Kažkokia dažyta kekšė, gulinti šilkuose ant kušetės.

Tyla. Jo širdis vėl pradėjo daužytis. Ramzis įsiklausė... Ir išgirdo tiksint laikrodį.

Priešais karalių stovėjo padėklas su gardžiais pyragaičiais, brendžiu, apelsinais bei kriaušėmis... Reikia pavalgyti ir išgerti — tai visada nuramina. Nors iš tiesų alkio jausmas karaliui buvo nežinomas.

Juk jis nebenori daugiau sielvartauti, ar ne taip? Tik kodėl vis kažko baiminasi? Todėl, kad jam nesinori prarasti galimybės patirti žmogiškus jausmus. Čia ir būtų tikroji mirtis!

Ramzis vėl pažvelgė į nuostabiai žavų veidą, įamžintą marmure. Čia karalienė buvo kur kas labiau panaši į tikrąją Kleopatrą negu vaškinių figūrų muziejuje. Ir vėl jam pasidarė kraupu: jo širdis liko rami. Tarsi jis žiūrėtų į kažką beprasmiško, nereikšmingo. Ramzis griebėsi už galvos ir giliai atsiduso.

Tiesa, kai jis įsivaizduodavo Džuliją Stratford, gulinčią lovoje, jo protas ir širdis akimirksniu susijungdavo... Karalius nusijuokė ir paėmė pyragaitį. Šis buvo kietas ir labai saldus. Ramzis jį greitai sudorojo. Jis norėtų taip pat greitai „sudoroti“ ir Džuliją... O, kokia moteris, kokia stulbinanti moteris! Trapi, gležna šių laikų karalienė. Jai nereikia valdyti žemių, ji ir taip atrodo didinga. Stebėtinai protinga, nepaprastai stipri. Verčiau apie tai negalvoti, nes neištvėręs pakils į viršų ir pasibels į jos duris.

Tai bus vaizdelis, jei jis įsiverš į Džulijos miegamąjį! Vargšė tarnaitė nubunda mansardoje ir pradeda spiegti. Na ir kas? Džuliją Stratford atsisėda lovoje... ji apsivilkusi tuo nėriniuotu daikčiuku; jis atsigula šalia merginos, nuplėšia visus nėrinius, glosto krūtinę ir paima ją taip greitai, jog Džuliją net pasipriešinti nespėja...

Ne. Tu negali šitaip pasielgti. Tada viskas sugrius. Pats sunaikinsi savo svajonę. Džuliją verta, kad su ja būtų elgiamasi kantriai bei nuolankiai. Jis tą suprato, kai stebėjo merginą dar būdamas pusiau sustigęs savo sarkofage. Stebėjo, kaip ji vaikšto po biblioteką, klausėsi, kaip kalbasi su juo, mumija, net neįtardama, kad jis ją girdi.

Džuliją Stratford — tai didžioji mįslė. Viskas joje paslaptis: jos kūnas, siela, jos valia.

Jis gurkštelėjo brendžio. Labai skanu. Užtraukė cigarą. Atsipjovė apelsino skiltelę ir suvalgė sultingą minkštimą.

Cigaras paskleidė kambaryje nuostabų aromatą — nepalyginsi su jokiais kvaišalais. Džuliją sakė jam, kad tai turkiškas tabakas. Tada jis dar nežinojo, ką tai reiškia, o dabar jau žino. Vartydamas knygutę „Pasaulio istorija“, perskaitė apie turkus bei jų užkariavimus. Nuo to jam ir reikia pradėti — nuo nedidelių knygučių, kuriose gausu faktų bei apibendrinimų: „Per vieną šimtmetį barbarų pulkai užkariavo pusę Europos“. Su smulkmenomis vėliau susipažins — juk tai masė knygų įvairiomis pasaulio kalbomis. Jau vien nuo tos minties karalius nusišypsojo.

Gramofonas nutilo. Ramzis pakilo, priėjo prie aparato ir paėmė kitą juodą diską. Toks keistas pavadinimas — „Aš tiktai paukštelis auksiniame narvelyje“. Kažkodėl tas pavadinimas vėl jam priminė Džuliją ir sukėlė norą suspausti ją tvirtame glėbyje. Jis uždėjo plokštelę. Uždainavo moteris, plonu švelniu balseliu. Ramzis prisipylė taurę brendžio ir pradėjo suktis po kambarį šokio ritmu.

Tačiau atėjo metas atlikti kai kuriuos rimtus reikalus. Už lango jau kiek šviesiau. Danguje pasirodė pirmieji ryto aušros požymiai. Pro niūrų miesto triukšmą karalius išgirdo paukščių balsus.

Jis nuėjo į šaltą tuščią virtuvę, surado keletą stiklinių ir įpylė į jas vandens iš nuostabaus varinio kranelio.

Po to sugrįžo į biblioteką ir ėmė apžiūrinėti alebastrinius ąsočius, sustatytus priešais veidrodį. Regis, viskas gerai. Jokių įtrūkimų nesimato. Niekas nepasimetė. Ir jo mažytis degiklis savo vietoje, ir tušti stikliniai indeliai. Dabar tereikia tik lašelio aliejaus. Arba štai šitas žvakigalis.

Nustūmęs į šalį papirusų ritinėlius, Ramzis uždegė žvakės dagtį.

Po to dar kartą apžiūrėjo ąsočius. Ranka veikė greičiau už atmintį. Pasėmęs iš ąsočio baltų miltelių, jis jau žinojo, kad elgiasi teisingai.

O, kas būtų atsitikę, jei Henris Stratfordas būtų įlindęs miltelių į šitą ąsotį! Jis išprotėtų! Jo dėdė nutrauktų jam galvą!

Ir čia Ramziui šovė į galvą mintis, jog nuodai, kurie baugino jo amžininkus, kažin ar sukeltų siaubą dvidešimtojo amžiaus mokslininkams. Jie būtų tvarkingai išnešę vieną po kito visus ąsočius iš kapavietės ir ištyrę, patikrinę jų veikimą. Galima atlikti eksperimentą su gyvūnais. Viskas taip paprasta. Ir būtų tarp nuodų suradę eliksyrą.

Tačiau dabar apie gyvybės eliksyrą žino tik Samiras ir Džuliją Stratford. Ir jie niekada niekam neatskleis paslapties. Bet Lourensas spėjo išversti dalį jo užrašų. Jo dienoraštis kažkur čia. Tik Ramzis jo kol kas nerado. Būtų galima perskaityti. Ir dar pergamentai.

Kaip bebūtų, šitaip tęstis negali. Jis turi nešiotis eliksyrą su savimi. Suprantama, gali būti, kad skystis galėjo prarasti savo savybes. Beveik du tūkstančius metų milteliai gulėjo ąsotyje. Per tokį laiką vynas pavirstų actu ar dar kuo nors, o miltai — dulkėmis.

Karaliaus ranka kiek drebėjo, kai jis įbėrė į metalinį degiklio indelį keletą stambių granulių. Pakratė ąsotį, norėdamas įsitikinti, kad ten liko dar truputį miltelių. Po to atsargiai pirštu išmaišė miltelius ir įpylė truputį vandens iš stiklinės.

Dabar galima uždegti žvakę. Kai vaškas ėmė burbuliuoti, jis išdėliojo ant stalo nedidelius indelius. Keturi buteliukai su sidabriniais kamšteliais.

Po kelių sekundžių prasidėjo virsmas. Milteliai ištirpo vandenyje, tapo burbuliuojančiu fosforescuojančiu skysčiu. Jis atrodė tikrai grėsmingai — paragavus, gali sudeginti visą gleivinę. Bet taip tik atrodė. Kadaise, norėdamas tapti nemirtingu, Ramzis nedvejodamas išgėrė pilną taurę tokio skysčio. Nebuvo jokio skausmo. Karalius šyptelėjo. Apskritai jokio skausmo nebuvo.

Jis atsargiai pakėlė indą ir supilstė garuojantį eliksyrą į paruoštus buteliukus. Palaukė, kol indas atvės, ir aplaižė jį. Paskui uždarė buteliukus ir, paėmęs žvakę, užliejo kamščius vašku.

Tris buteliukus įsidėjo į kišenę. Ketvirtą, kuris liko neuždarytas, nusinešė į oranžeriją. Sustojo, tamsoje apžiūrinėdamas gėles.

Pro stilines sienas nieko nesimatė — už lango buvo tamsi naktis. Užtat Ramzis pakankamai aiškiai matė savo atspindį: aukštą figūrą tamsiai avietiniu chalatu apšviesto kambario fone.

Jis priėjo prie vazone augančio paparčio. Augalas buvo didžiulis, tamsiais žaliais lapais. Karalius įpylė truputį eliksyro į drėgną dirvą. Po to atsisuko į bugenvilę su mažais rausvais pumpurėliais, pasislėpusiais po žalia lapija, ir įlašino į vazoną keletą eliksyro lašų.

Pasigirdo tylus šnaresys. Toliau tęsti jau nebuvo prasmės... Tačiau karalius ėjo nuo vieno vazono prie kito ir lašino tol, kol buteliuke liko tik pusė buvusio skysčio. Tereikia palaukti keletą sekundžių, ir bus aišku, ar išliko stebuklingos eliksyro galios. Ramzis pakėlė akis į stiklines patalpos lubas. Pasirodė pirmieji saulės spinduliai — dievas Ra siunčia šilumą.

Paparčio lapai išgražėjo, pailgėjo; atsirado nauji švelnūs ūgliai. Bugenvilė atsigavo, pumpurai iškart išsiskleidė ryškiais raudonais žiedais. Visa oranžerija atgijo, augalai pasikeitė. Ramzis užsimerkė ir girdėjo tylų jų lapų šnaresį. Jo kūnu nubėgo šiurpuliukai...

Kaip jis galėjo dvejoti? Kaip galėjo pagalvoti, jog eliksyras prarado savo galią? Juk vienos dozės pakako, kad jis taptų nemirtingu. Kodėl dabar pamanė, kad stebuklingam gėrimui galėjo kas nors atsitikti?

Karalius įsikišo buteliuką į kišenę, atidarė atsarginio išėjimo duris ir išėjo į drėgną priešaušrio rūką.

Henriui taip skaudėjo galvą, kad vargšelis sunkiai įžiūrėjo priešais jį išdygusius detektyvus. Jie pažadino Stratfordą jaunesnįjį, nutraukė jo sapną... O sapnavo jis tą padarą — mumiją. Visas išmuštas prakaito, jis praplėšė akis, griebė pistoletą, įsidėjo į kišenę ir nuskubėjo atidaryti durų. Ką gi, jei jie nori Henrį sugauti...

— Tomis Šarplsas! Jį visi pažįsta, — piktai atrėžė Henris, stengdamas nuslėpti baimę. — Visi iš jo skolinasi. Ir tik dėl to jūs mane pažadinote, dar neprašvitus?

Jis kvailai įsistebeilijo į Galtoną, tuo metu ištraukusį iš kišenės prakeiktą monetą su Kleopatros atvaizdu. Ir kodėl jis buvo toks idiotas?

Kaip galėjo palikti nužudytojo kišenėje auksinę monetą? Bet juk neketino nieko žudyti. Ir, suprantama, nepagalvojo apie tokią smulkmeną...

— Ar anksčiau esate matęs šitą daiktą, sere?

Ramiai. Juk nebuvo jokių liudininkų. Apsimesk pasipiktinusiu — visada padeda.

— Žinoma. Ji iš mano dėdės Lourenso kolekcijos. Iš Ramzio kapavietės. Iš kur ją gavote? Ji turėtų būti saugoma. Tai relikvija.

— Neaišku, — pasakė kitas detektyvas, pasivadinęs Trentu, — kaip ji atsidūrė nužudytojo kišenėje. Ir kodėl žudikas jos nepaėmė?

Henris pasitaisė plaukus. Kad bent galvos taip neskaudėtų... Kad taip galėtų truputį išgerti ir turėtų galimybę bent kiek pagalvoti!

— Redžinaldas Ramsėjus, — išpyškino jis, žiūrėdamas policininkui į akis. — Juk toks egiptologo, kuris gyvena pas mano pusseserę, vardas. Dieve, kas tuose namuose dedasi?!

— Misteris Ramsėjus?

— Ar jūs apklausėte tą žmogų? Iš kur apskritai jis atsirado? — Henrio veidas įraudo. — Nejaugi turiu atlikti jūsų darbą? Kas jis toks, tas velnio išpera? Ir ką jis veikia mano giminaičių namuose, kuriuose šiuo metu yra atvežti Egipto lobiai?

Kokią valandą Ramzis vaikščiojo po miestą. Rytas buvo ūkanotas, šaltas. Milžiniški Meifero namai baigėsi, prasidėjo vargšų kvartalas. Jis kiūtino tarp apgailėtinų lūšnelių, siauromis gatvelėmis, primenančiomis senovės Romos arba Jerihono gatves. Visur arklių kanopų pėdsakai, mėšlo krūvos.

Vargingai apsirengę praeiviai spoksojo į karalių. Turbūt jam nederėjo išeiti į gatvę, apsirengus ilgu chalatu. Bet argi tai svarbu? Dabar jis Ramzis Keliauninkas. Šiame amžiuje Ramzis Prakeiktasis tik atsitiktinis keliautojas, juk eliksyras išsaugojo savo galią. Šiuolaikinis mokslas nepajėgus atskleisti jo paslaptį. Senovėje taip pat niekas negalėjo praskleisti paslapties šydo.

Na, žiūrėk gi į šiuos bedalius, vargšus, miegančius gatvėse. Kvėpuok dvokiančių lūšnelių oru. Jų durys atviros — tarsi išsižiojusi burną, išraugėjanti iš vidaus nešvarumus ir ryjantį tyrą ryto orą.

Prie Ramzio priėjo elgeta.

— Duokite pusę šilingo, sere. Dvi dienas nieko nevalgiau. Pasigailėkite, sere.

Karalius praėjo pro šalį. Jo avalynė sušlapo, išsipurvino.

Priėjo jauna moteris. Žiūrėk į ją, įsiklausyk, kaip sunkiai ji kosi, kaip dreba nusilpusi jos krūtinė.

— Ar nenorite pasilinksminti, sere? Turiu puikų šiltą kambarį.

O taip, jis troško tos moters paslaugų, troško taip stipriai, kad iškart visas įsitempė. Karštligė netikėtai suteikė moteriškei žavesio — ji gracingu judesiu apnuogino krūtinę ir graudžiai šyptelėjo.

— Ne dabar, mano gražuole, — sumurmėjo Ramzis.

Gatvė, jeigu ją buvo galima taip pavadinti, atvedė karalių prie griuvėsių. Apdegę namai, dar teberūkstantys dūmai, duobės vietoje langų — nėra nei stiklų nei užuolaidų.

Bet netgi čia vargšai žvilgčiojo iš nišų bei durų angų. Beviltiškai verkė kažkoks vaikas.

Karalius ėjo tolyn. Jis girdėjo, kaip atgyja milžiniškas miestas. Tai jau buvo ne tik žmonių balsai. Vos tik dangus prašvito, ėmė busti mašinos. Tolumoje bosu sugriaudėjo garvežys. Ramzis sustojo. Jis jautė lekiančios bėgiais didžiulės pabaisos vibraciją, jautė, kaip dreba žemė po kojomis. Geležiniais bėgiais dundantys ratai pakerėjo karalių...

Ausį rėžiantis garsas privertė vyriškį krūptelėti. Jis atsisuko pačiu laiku — tiesiai į jį lėkė automobilis, vairuojamas kažkokio jaunuolio. Ramzis prisiglaudė prie akmeninės sienos, ir automobilis, aptaškęs jį purvu, prašvilpė pro šalį.

Karalius įpyko. Tai retas atvejis, kai jis patenka į tokią situaciją, kur jaučiasi esąs bejėgis.

Jis stovėjo ir sutrikęs žiūrėjo į negyvą balandį, gulintį ant grindinio. Tų riebių purvinai pilkų paukščių Londone buvo begalės. Jie būriais aptūpdavo palanges, stogus... O šitą partrenkė automobilis, jo sparną ratas įgrūdo į gatvės purvą.

Papūtė vėjas, ir sparnas sujudėjo, tarsi paukštis būtų gyvas.

Ir ūmai praeitis užvaldė Ramzį, prievarta ištempdama jį iš dabarties. Jis atsidūrė kitoje erdvėje, kitoje epochoje. Sugrįžo patys seniausi, bet tokie gyvi prisiminimai...

Jis stovėjo urve, kur buvo atėjęs pas hetitų žynę. Kariškais drabužiais, su kardu rankoje. Stovėjo ir užrietęs galvą žiūrėjo į baltus balandžius, sukančius ratus saulėtame danguje virš įėjimo į urvą.

„Ar jie nemirtingi?“ — paklausė jis tuomet žynės.

Moteris nusikvatojo.

„Jie lesa, bet jiems maistas nebūtinas. Jie geria, bet gali apseiti ir be vandens. Jų jėga iš saulės. Nebus saulės — ir jie užsnūs. Bet nemirs, mano karaliau“.

Ramzis žiūrėjo į jos seną, raukšlių išvagotą veidą. Tas moters juokas karalių suerzino.

„Kur eliksyras?“ — nekantravo jis.

„Tu manai, jis vertingas daiktas? — Žynė artėjo prie jo, vis erzindama. Jos akys blizgėjo. — O kas tada bus, kai visame pasaulyje gyvens nemirtingi žmones? Po to — jų vaikai, jų anūkai? Ir niekas negalės numirti... Sakau tau — baisi paslaptis slypi šitame urve. Pasaulio pabaigos paslaptis“.

Tada jis išsitraukė kardą ir sugriaudėjo:

— Duok man jį!

Žynės tai neišgąsdino, ji tik šyptelėjo.

„O ką, jeigu tas eliksyras nužudys tave, padūkęs egiptieti? Juk dar nė vienas žmogus nėra jo išbandęs — nei vyras, nei moteris, nei vaikas“.

Bet jis jau matė taurę su baltu skysčiu. Ir lentelę, ant kurios buvo kažkas parašyta.

Jis žengė pirmyn ir perskaitė užrašą. Nejaugi tai ir yra gyvybės eliksyro formulė? Pačios paprasčiausios sudedamosios dalys. Tokių augalų jis galėtų savo rankomis prisirinkti gimtosios šalies laukuose ar pievose. Negalėdamas patikėti savo akimis, jis įsiminė formulę. Tuomet dar nežinodamas, kad nepamirš jos visą gyvenimą. Niekada...

Skystis, štai jis. Ramzis abiem rankom paėmė taurę ir išgėrė. Kažkur iš toli sklido beprotiškas žynės juokas, aidu skambėdamas po milžiniško urvo skliautais.

Paskui jis apsisuko, nusivalė lūpas. Jo akys išsiplėtė, visas kūnas sudrebėjo, įsitempė raumenys, persikreipė veidas. Jautėsi taip, tarsi mūšio metu sėdėtų savo kovos vežime, aukštai iškėlęs kardą ir rėkdamas kovos šūkius.

Žynė pasitraukė atatupsta. Ji pamatė, kaip vyriškio plaukai sujudėjo, tarsi pajudinti vėjo; žili iškrito, o jų vietoje išaugo tankūs kaštoniniai; tamsios akys prašviesėjo, pasidarė žydros... Visus šiuos pasikeitimus pats Ramzis pastebėjo jau vėliau, pažvelgęs į savo atvaizdą veidrodyje.

„Na, ką gi, pažiūrėsime, — suriko jis. Širdis pašėlusiai daužėsi, raumenys drebėjo. Koks jis lengvas, koks stiprus! Jam atrodė, jog galėtų net pakilti į dangų. — Tai kaip, moteriške, gyvas aš ar jau lavonas?..“

Ramzis atsikvošėjo ir suprato beesąs Londono gatvėje. Atrodė, tarsi viskas būtų įvykę vos prieš keletą valandų! Jis dar girdėjo plazdant skraidančių virš urvo balandžių sparnus. Septyni šimtai metų skiria tą minutę nuo dienos, kuomet jis įžengė į savo kapavietę, pasirengęs pasinerti į ilgą gilų miegą. Tai buvo pirmasis jo miegas. Ir jau du tūkstančiai metų prabėgo nuo to, kai jis buvo pažadintas... kad po keleto metų vėl įžengtų į kriptą ir nugrimztų į nežinią.

O dabar jis Londone. Dvidešimtas amžius. Ramzis visas virpėjo. Drėgnas vėjas vėl pajudino pilko balandžio, gulinčio ant gatvės grindinio, plunksnas. Karalius per purvyną nušlepsėjo prie negyvo paukščio, atsiklaupė, paėmė jį į rankas. Kokia trapi būtybė! Vos prieš akimirką buvo pilna gyvybės, o dabar — tik apgailėtina dvėsena. Nors balti pūkeliai vis dar juda ant vos šiltos krūtinėlės.

Kaip negailestingai talžo ledinis vėjas! Ir kaip spaudžia širdį, žiūrint į šitą nelaimingą mažytę būtybę!

Laikydamas balandį dešinėje rankoje, Ramzis išsitraukė iš kišenės jau pradėtą eliksyro buteliuką. Atidarė ir apšlakstė mažą kūnelį. Po to įlašino keletą lašų į snapelį.

Nepraėjo minutė, ir balandis suvirpėjo, atsivėrė mažytės apvalios akys. Po to paukščiukas pasipurtė, suplasnojo sparnais, atgijo. Ramzis jį paleido. Pakilęs, balandis dar kurį laiką suko ratus aukštai virš karaliaus galvos pilkame ryto danguje.

Karalius stebėjo paukščiuką, kol šis dingo iš akių. Nuo šiolei jis nemirtingas. Pasmerktas amžinam skrydžiui...

Ir dar vienas prisiminimas netikėtai, iš pasalų užklupo karalių. Tyliai, greitai, tarsi klastingas žudikas. Mauzoliejus, marmuriniai koridoriai, kolonos ir trapi Kleopatros figūra. Ji bėga paskui Ramzį, o jis vis tolsta, skuba — kad tik toliau nuo Marko Antonijaus kūno, gulinčio ant paauksuotos kušetės.

„Tu gali sugrąžinti jam gyvybę! — šaukė karalienė. — Tu žinai, tu gali. Dar nevėlu, Ramzi! Duok eliksyro mums abiems, man ir Antonijui! Nenusigręžk nuo manęs, Ramzi!“ Ilgi Kleopatros nagai įsikibo jam į ranką.

Įniršęs jis atsisuko, sugriebė Kleopatrą už pečių ir pastūmė. Ji pargriuvo, pravirko. Kokia bejėgė tada buvo, kokia nusilpusi... juodi ratilai paakiuose...

Balandis pasislėpė už Londono stogų. Patekėjo saulė ir nušvietė kamuolinius debesis keista balkšva šviesa.

Karaliaus žvilgsnis apsiblausė; širdis krūtinėje šėlo. Jis pravirko, jis kūkčiojo, tarsi bejėgis vaikas. O Dieve, kodėl jis manė praradęs gebėjimą jausti!?

Nebyliame sapne prabėgo šimtmečiai, ir štai karalių pažadino. Dabar stingulys praėjo, ir jo vėl laukia meilė bei sielvartas. Ši minutė — tik pirmasis kančios niuansas. Kas laukia jo ateityje, kuomet širdis bei siela visiškai atgims? Kokios kančios, kokie sukrėtimai?

Ramzis pasižiūrėjo į vis dar rankoje suspaustą buteliuką. Jam kilo pagunda numesti indelį ant grindinio. Lai stebuklingi lašai paliečia purviną gatvę. O likusius buteliukus jis nuneš kur nors toliau nuo Londono... kur auga žolė. Ir tiktai lauko gėlės bus liudininkės, jog karalius išpylė gyvybės eliksyrą ant žemės.

Bet kam save apgaudinėti? Juk jis žinojo, kaip pagaminti eliksyrą! Įsiminė, kas buvo parašyta toje lentelėje. Ir negalėjo sunaikinti to, kas amžiams pasiliko jo atmintyje.

Samiras išlipo iš kebo, pakėlė apykaklę, gindamasis nuo nirštančio vėjo, ir, susikišęs rankas į kišenes, Įveikė dar penkiasdešimt jardų iki reikiamos vietos. O štai ir tas namas ant kampo. Jis pakilo laiptais ir pasibeldė į duris.

Juoda vilnone suknele vilkinti moteris pakvietė jį užeiti. Samiras tylėdamas įėjo į ankštą kambarėlį, nustatytą stalais bei stelažais, ant kurių išdėlioti daiktai iš Egipto. Ant vieno stalo gulėjo papiruso ritinėlis bei didinamasis stiklas. Kambaryje sėdėjo du egiptiečiai. Jie skaitė rytinius laikraščius ir traukė dūmą.

Samiras pažvelgė į papirusus. Nieko įdomaus. Po to — į ilgą pageltusią mumiją su neblogai išsilaikiusiomis drobulėmis.

— A, sveikas! Be reikalo atėjai, — pasakė vyriškis, vardu Abdelis. — Paprasčiausia turgaus klastotė. Zakio darbas. Tu pažįsti jį. Išskyrus šitą vaikiną... — jis parodė į mumiją. — Jis tikras, bet nevertas tavo dėmesio.

Samiras vis dėlto priėjo arčiau prie mumijos.

— Asmeninės kolekcijos likučiai, — pastebėjo Abdelis. — Ne tas lygis.

Svečias linktelėjo.

— Girdėjau, turguje pasirodė monetos su Kleopatros atvaizdu, — ištarė Abdelis. — Kad taip bent akies krašteliu žvilgtelėjus!

— Man reikia paso, Abdeli, — pasakė Samiras. — Dokumentų. Ir greitai.

Abdelis atsakė ne iš karto. Jis įdėmiai stebėjo svečią. Tas įkišo ranką į kišenę.

— Ir dar man prireiks pinigų.

Samiras ištraukė iš kišenės auksinę monetą su Kleopatros atvaizdu.

Abdelis net nepakildamas nuo kėdės griebė ją iš svečio rankų. Tas ramiai stebėjo, kaip egiptietis apžiūrinėja monetą.

— Atsargumas, mano drauge, — ištarė Samiras. — Reikia paskubėti ir būti atsargiam. Aptarkime detales.

Sugrįžo Oskaras. Džulija būgštavo, jog dabar, jei Rita prasitars, gali kilti problemų. Tik kažin, ar Oskaras ja patikėtų. Jis kambarinę laiko kvaila.

Kai Džulija nusileido žemyn, liokajus kaip tik rakino duris. Rankose jis laikė puokštę rožių. Ir padavė šeimininkei laišką, gautą kartu su puokšte.

— Ką tik atnešė, mis, — pasakė Oskaras.

— Taip, žinau.

Džulija lengviau atsiduso, pamačiusi, jog laiškas ne nuo Alekso, o nuo jo tėvo. Ji greitai perskaitė. Oskaras laukė.

— Paskambink grafui Ruterfordui, Oskarai, ir pasakyk, kad turbūt negalėsiu ateiti pietų. Perduok, jog vėliau jam paskambinsiu ir pati viską paaiškinsiu.

Oskaras jau ketino eiti, bet Džulija ištraukė iš puokštės vieną rožę ir pasakė:

— Pastatyk jas svetainėje.

Mergina įkvėpė rožės aromato, prisilietė prie švelnių žiedlapių. Ką jai daryti su Aleksu? Kol kas dar anksti kažko imtis, bet kiekviena diena vis labiau apsunkina padėtį.

Ramzis... kas jis toks? Štai kas labiausiai ją domina.

Tėvo miegamojo durys atidarytos, lova paklota.

Mergina nuskubėjo į oranžeriją. Dar nepriėjusi iki durų, pastebėjo vešlią bugenvilę, apsipylusią didžiuliais raudonais žiedais.

Čia tai bent. Vakar ji net nepastebėjo, jog gėlė žydi. O kokie paparčiai! Tai bent... Ir lelijos išsiskleidė, pražydo.

— Koks čia stebuklas! — ištarė mergina.

Ir pamatė Ramzį. Jis sėdėjo pintoje kėdėje ir stebėjo merginą. Buvo apsirengęs, pasiruošęs kažkur eiti. Ir atrodė toks gražus, elegantiškas! Plaukai dar tankesni, vešlesni, o didžiulėse žydrose akyse slypi gilus liūdesys. Bet štai jis nusišypsojo savo nepakartojama šypsena, ir jo veidas vėl nušvito.

Vieną akimirką Džulijai kažkodėl pasidarė baisu: jai pasirodė, kad Ramzis tuojau pat pravirks. Bet jis pakilo, priėjo prie jos ir paglostė skruostą.

— Tikrasis stebuklas — tai tu, — ištarė karalius.

Džulijai kilo nenumaldomas noras apkabinti jį, bet ji tik stovėjo ir žiūrėjo į vyriškį, mėgaudamasi jo artumu. Po to ištiesė ranką ir palietė jo veidą...

O dabar reikia žengti žingsnį atgal. Ji jau žinojo, kad taip reikia. Tačiau Ramzis nustebino ją. Jis pats atsitraukė ir, palietęs lūpomis merginos kaktą, ištarė:

— Aš noriu išvykti į Egiptą, Džulija. Anksčiau ar vėliau turėsiu tą padaryti. Todėl jau verčiau važiuosiu dabar.

Jo balse girdėjosi nuovargis bei liūdesys. Vakarykštį švelnumą pakeitė sielvartas. Akys atrodė gilesnės, tamsesnės. Mergina neklydo — jis tikrai netrukus pravirks. Jai buvo baisu.

Dieve, kaip jis kenčia!

— Žinoma, — pasakė ji. — Mes važiuosime į Egiptą, važiuosime drauge...

— Aš to tikiuosi, — atsakė Ramzis. — Džulija, kol neatsisveikinsiu su Egiptu, su senuoju savo pasauliu, netapsiu savas šioje epochoje.

— Suprantu.

— Aš trokštu ateities! — sušnabždėjo jis. — Noriu... — Jis nutilo. Neturėjo jėgų tęsti. Nusisuko ir ištraukė iš kišenės saują auksinių monetų.

— Ar galėsime už jas nupirkti kokį nors laivą, Džulija? Kuris mus pervežtų per jūrą.

— Aš pati viskuo pasirūpinsiu, — pasakė ji. — Ir mes išvyksime. O dabar eik pusryčiauti. Žinau, kad esi alkanas.

Jis nusijuokė — net pats iš savęs to nesitikėjo.

— Aš iškart pradėsiu tvarkyti reikalus.

Džulija nuskubėjo į virtuvę. Oskaras kaip tik buvo paruošęs padėklą su pusryčiais. Virtuvėje kvepėjo kava, cinamonu ir ką tik iškeptomis bandelėmis.

— Oskarai, paskambink Tomui Kukui. Užsakyk bilietus iki Aleksandrijos. Man ir misteriui Ramsėjui. Pasistenk, kad juos atneštų kuo greičiau. Jei spėsime, išvyksime dar šiandien. Paskubėk, pusryčiais pasirūpinsiu pati.

Oskaras buvo apstulbęs:

— Bet, mis Džulija, o kaipgi...

— Daryk, ką tau sakau, Oskarai. Tuojau pat skambink. Paskubėk. Negalima delsti nė minutės.

Su padėklu rankose ji sugrįžo į saulės apšviestą oranžeriją ir dar kartą pasigrožėjo staiga pražydusiomis gėlėmis. Visos jos buvo nuostabios.

— Tu tik pažiūrėk, — sušnabždėjo ji. — Anksčiau tarsi būčiau jų nepastebėjusi. Viskas skendi žieduose. Žavinga...

Ramzis stovėjo prie įėjimo ir stebėjo Džuliją. Jo nuostabus veidas vis dar buvo susimąstęs ir liūdnas.

— Taip, žavinga, — ištarė jis.

10 skyrius

Namuose buvo sumaištis. Sužinojusi, kad vyksta į Egiptą, Rita vos neišprotėjo. Oskaras buvo paliekamas saugoti namus. Jis padėjo tampyti sunkius lagaminus.

Rendolfas ir Aleksas iki užkimimo ginčijosi su Džulija, mėgindami įtikinti merginą, kad jai jokiu būdu negalima važiuoti.

O paslaptingasis misteris Ramsėjus sėdėjo oranžerijoje prie pinto staliuko ir nenustodamas valgė bei tuštino vieną bokalą po kito. Tuo pat metu jis skaitė laikraščius, kaip Eliotui pasirodė, po du iškart. Ir dar vis ištraukdavo kokią nors knygą iš ant grindų sukrautos krūvelės... Vartydavo ją, tarsi kažko ieškodamas, o suradęs ir perskaitęs reikiamą vietą, čia pat numesdavo knygą ant grindų.

Eliotas sėdėjo egiptietiškoje salėje, Lourenso krėsle ir stebėjo įvykius, vis žvilgčiodamas į Džuliją, besisukiojančią svetainėje, ir į misterį Ramsėjų, kuris akivaizdžiai pastebėjo jam skiriamą dėmesį, bet tai jo visai nejaudino.

Antras nebylus stebėtojas buvo Samiras. Jis stovėjo oranžerijos gilumoje, tarp vešlios lapijos ir abejingu žvilgsniu žiūrėjo kažkur į tolį.

Prieš tris valandas Džulija paskambino Eliotui. Tas nieko nelaukdamas pradėjo veikti. Grafas tikėjosi tokios įvykių eigos, todėl dabar ramiai stebėjo dramą, vykstančią svetainėje.

— Bet tu juk negali taip paprastai išvykti į Egiptą su vyriškiu, apie kurį nieko nežinai, — kalbėjo Rendolfas, iš visų jėgų mėgindamas tvardytis. Argi galima vykti į tokią kelionę be palydovės ir pagalbininkės?

— Džulija, aš kategoriškai prieštarauju, — kalbėjo Aleksas, net išblyškęs iš nusivylimo. — Tu negali išvažiuoti viena.

— Pakaks, — atsakė mergina. — Aš suaugusi moteris. Ir išvažiuoju. Galiu pati savimi pasirūpinti. Be to, su manimi važiuoja Rita ir Samiras, artimiausias mano tėvo draugas. Geresnio gynėjo už jį nerasi.

— Džulija, juk jie tau ne kompanija. Tu tai žinai. Bus skandalas.

— Dėde Rendolfai, laivas išplaukia ketvirtą valandą. Mums reikia nedelsiant išvykti. Pakalbėkime apie reikalus. Aš paruošiau įgaliojimą. Tu kaip ir anksčiau galėsi tvarkyti kompanijos reikalus.

Tyla. „Na štai ir priėjome prie paties svarbiausio“, — pagalvojo Eliotas, išgirdęs, kaip Rendolfas užsikosėjo.

— Ką gi, tą būtinai reikėjo padaryti, mieloji, — tyliai ištarė jis.

Aleksas pamėgino įsiterpti, bet Džulija mandagiai sustabdė jį. Kokius dar dokumentus jai reikia pasirašyti? Jis gali juos nusiųsti iškart į Aleksandriją. Ji viską pasirašys ir atsiųs atgal į Angliją.

Patenkintas, kad vis dėlto Džulija išvažiuoja, Eliotas pakilo ir nuėjo į oranžeriją.

Ramzis vis dar nesustodamas valgė. Štai jis paėmė uždegtus cigarus — tris iškart — ir užtraukė dūmą. Po to vėl sugrįžo prie pudingo, nugarinės kepsnio ir duonos su sviestu. Priešais jį gulėjo atversta knyga. Tai buvo šiuolaikinio Egipto istorija. Atrodė, jog šitas žmogus neskaitė, o bėgiojo akimis po eilutes — taip greitai jis vartė puslapius.

Staiga Eliotas pastebėjo pasikeitusius augalus. Jį nustebino paparčio dydis, o bugenvilė taip išsišakojo, jog visai uždengė įėjimą į oranžeriją. Viešpatie, kas čia atsitiko? Kur bepažvelgsi, žydi lelijos, saulutės, o gebenės apraizgę visas stiklines patalpos lubas.

Nei Samiras, nei Ramzis jo kol kas nepastebėjo ar tik apsimetė nepastebį. Eliotas, sutramdęs nuostabą, nuskynė vieną baltai alyvinės spalvos žiedą, kabantį tiesiai virš jo galvos, ir ėmėsi apžiūrinėti kietą pumpurą. Kaip žavu! Po to jis pakėlė akis ir sutiko Ramzio žvilgsnį.

Samiras tuojau pat atskubėjo į pagalbą.

— Lorde Ruterfordai, leiskite man... — Jis nutilo, nerasdamas tinkamų žodžių.

Ramzis pakilo, nusivalė servetėle rankas.

Grafas įsidėjo nuskintą žiedą į kišenę ir ištiesė ranką nepažįstamajam.

— Jūs turbūt Ramsėjus Redžinaldas, — ištarė Eliotas. — Labai malonu. Aš esu senas Stratfordų šeimos draugas. Taip pat savotiškas egiptologas. Mano sūnus Aleksas Džulijos sužadėtinis, jie ketina susituokti. Jūs tikriausiai jau žinote.

Vyriškis nežinojo. Arba nesuprato. Jo skruostai kiek paraudo.

— Susituokti? — tyliai pakartojo Ramzis. Po to jau garsiau pridūrė: — Jūsų sūnui pasisekė.

Grafas pažvelgė į maistu nukrautą stalą, vėl apžiūrėjo pasikeitusius augalus, ir jo žvilgsnis sugrįžo prie nepažįstamo vyriškio. Taip, turbūt per visą gyvenimą Eliotui neteko matyti tokių gražuolių! Visai be trūkumų. Ir tokios aistringos žydros akys. Dėl tokių moterys kraustosi iš proto. O dar pridėkite spindinčią šypseną, ir jūs gausite beveik fatališką variantą. Tiesiai į dešimtuką!

Tyla užsitęsė — negerai.

— Ak, tiesa, dienoraštis, — ištarė Eliotas ir ėmė raustis palto kišenėje.

Samiras atpažino odinį viršelį.

— Šitas dienoraštis, — paaiškino Eliotas, — priklausė Lourensui. Jame vertinga informacija apie Ramzio kapavietę. Karaliaus užrašai ant papiruso. Aš praėjusią naktį išsinešiau jį, o dabar reikia daiktą grąžinti į vietą.

Ramzio veidas surūstėjo.

Eliotas apsisuko ir, pasiremdamas lazdele, žengė keletą žingsnių link Lourenso stalo, nevalingai raukydamasis iš skausmo.

Ramzis nusekė jam iš paskos.

— Jūs kenčiate sąnarių skausmą, — pasakė egiptietis. — Ar turite šiuolaikiškų vaistų? Žinau vieną senovinį egiptiečių receptą. Tai gluosnio žievė. Ją reikia užplikyti.

— Taip, — atsiliepė Eliotas, žvelgdamas į stulbinančiai žydras akis. — Šiandien mes tuos vaistus vadiname aspirinu, ar ne? — Jis nusišypsojo. Viskas vyko taip sklandžiai, jog pranoko net jo lūkesčius. Grafas tikėjosi, kad raudonis jo neišdavė. Tuo tarpu Ramzio skruostai paraudonavo. — Jeigu jūs nieko negirdėjote apie aspiriną, drauguži, kurgi jūs buvote visą šį laiką? Mes jį gaminame dirbtiniu būdu. Nejaugi nesate girdėjęs net tokio žodžio?

Ramzio veidas nepasikeitė, vyriškis tik kiek prisimerkė, tarsi norėdamas parodyti grafui, jog įvertino jo žodžius.

— Aš nesu mokslininkas, grafe, — ramiai pasakė egiptietis, — esu daugiau stebėtojas, filosofas. Tai jūs jį vadinate aspirinu? Gerai, dabar jau žinosiu. Tikriausiai pernelyg ilgai gyvenau tolimuose kraštuose. — Ir jis pašaipiai kilstelėjo antakius.

— Suprantama, senovės egiptiečiai turėjo efektyvesnių vaistų negu gluosnio žievė. Ar ne taip? — tiesiai išrėžė Eliotas, pažvelgęs į ant stalo stovinčius alebastrinius ąsočius. — Turiu galvoje stipriai veikiančias medžiagas, eliksyrus, galinčius ne tik sumažinti sąnarių skausmą...

— Stipriai veikiančios medžiagos — tai geras dalykas, — ramiai atsakė Ramzis. — Bet jos kartais pavojingos... Koks jūs keistas, grafe. Nejaugi patikėjote tuo, ką perskaitėte savo draugo Lourenso dienoraštyje?

— Taip, patikėjau. Todėl, kad aš taip pat nesu mokslininkas. Tikriausiai mes su jumis abu esame filosofai. Be to, aš dar truputį poetas. Savo svajonėse tiek daug esu keliavęs!

Du vyriškiai tylėdami žvelgė vienas į kitą.

— Poetas, — pakartojo Ramzis, nužvelgęs grafą taip, tarsi norėtų išmatuoti jo ūgį. — Suprantu. Bet jūs kalbate labai keistus dalykus.

Eliotas išliko orus. Jis jautė už marškinių apykaklės tekant prakaitą, bet veido išraiška išliko maloni, draugiška.

— Norėčiau artimiau jus pažinti, — netikėtai prisipažino grafas. — Ir... pasimokyti iš jūsų. — Jis sutriko. Žydros skys išmušė iš vėžių. — Galbūt Kaire ar Aleksandrijoje mudu turėsime galimybę pasikalbėti. Galime artimiau susipažinti ir laive.

— Jūs vykstate į Egiptą? — kilstelėjęs galvą paklausė Ramzis.

— Taip. — Jis mandagiai praleido egiptietį pirma savęs, ir jiedu įėjo į svetainę. Eliotas atsistojo šalia Džulijos, kuri kaip tik pasirašė eilinį dokumentą ir įteikė jį dėdei. — Mudu su Aleksu abu važiuojame. Vos tik Džulija paskambino, užsakiau bilietus į tą patį laivą. Net nemanėme jos vienos išleisti. Tiesa, Aleksai?

— Eliotai, juk aš pasakiau „ne“! — pasipiktino Džulija.

— Tėti, aš nesuprantu... — prabilo Aleksas.

— Taip, mano mieloji, — įsiterpė Eliotas, — tu pasakei, bet aš negalėjau sutikti su tavo „ne“. Be to, gal tai bus mano paskutinė kelionė į Egiptą. O Aleksas dar niekada tenai nebuvo. Juk neketini atimti iš mūsų tokio malonumo?! O kodėl tau nepatinka mūsų kompanija?

— Taip, man irgi norėtųsi nuvykti į Egiptą, — pareiškė galutinai sutrikęs vargšas Aleksas.

— Na, ką gi, lagaminai sukrauti ir jau pakeliui, — užbaigė Eliotas. — Gerai, mums metas, antraip pavėluosime.

Džulija žiūrėjo į jį. Jos akyse spindėjo nebylus įniršis.

Ramzis geraširdiškai nusijuokė.

— Vadinasi, mes visi vykstame į Egiptą, — pasakė jis. — Tai labai smagu. Kaip jau sakėte, grafe Ruterfordai, mes pasikalbėsime laive.

Rendolfas paslėpė Džulijos pasirašytą įgaliojimą ir pakėlė akis.

— Vadinasi, nuspręsta. Malonios kelionės, brangioji. — Ir švelniai pabučiavo dukterėčią į skruostą.

Vėl košmariškas sapnas. Henris niekaip negalėjo nubusti. Neramiai vartėsi Deizės lovoje, įsikniaubęs į kvepiančią pagalvę.

— Juk tai tik sapnas, — sumurmėjo jis. — Tereikia atsibusti...

Bet jis vėl matė prie jo artėjančią mumiją; nuo kurios kojų buvo nukarę skarmalai. Ir pajuto įsikibusius į jo kaklą šlykščius tos pabaisos pirštus. Henris norėjo surikti, bet negalėjo. Jis duso nuo kapų tvaiko. Apsivertęs ant kito šono, numetė ant grindų antklodę ir nevalingai sugniaužė kumščius.

Kai pagaliau jaunuolis atsimerkė, pamatė savo tėvą.

— O Viešpatie, — sušnabždėjo Henris ir vėl padėjo galvą ant pagalvės. Po to krūptelėjo ir įdėmiai pažvelgė į prie lovos stovintį gimdytoją.

— Ką tu čia veiki? — sudejavo Henris.

— To paties galėčiau tavęs paklausti. Lįsk iš lovos ir renkis. Tavo lagaminas apačioje, kebe. Jis nuveš tave į uostą. Važiuosi į Egiptą.

— Nesulauksi!

Kas tai? Naktinio košmaro tęsinys?

Rendolfas nusiėmė skrybėlę ir atsisėdo ant kėdės. Henris jau siekė cigaro ir degtukų, bet tėvas patraukė juos į šalį.

— Velniava, — sumurmėjo Henris.

— O dabar klausykis. Man vėl patikėta vadovauti kompanijai. Tavo sesuo Džulija ir jos paslaptingasis draugužis egiptietis šiandien išplaukia į Aleksandriją. Eliotas su Aleksu plaukia drauge su jais. Tu taip pat išvyksi tuo laivu, supratai? Juk esi Džulijos brolis, geresnio kompaniono jai ir nereikia. Pasirūpinsi, kad viskas liktų savo vietose, kad niekas nesukliudytų tavo seseriai ištekėti už Alekso. Ir stebėsi, kad tas žmogus, kas jis bebūtų, nenuskriaustų vienintelės mano brolio dukters.

— Šitas žmogus! Tu išprotėjai! Nejaugi manai...

— Jei atsisakysi, atimsiu iš tavęs paveldėjimo teisę ir negausi pinigų! — Rendolfas pasilenkė ir prabilo tyliau: — Štai taip, Henri. Visada duodavau tau, ko tik panorėdavai. Bet jei dabar nepaklusi man ir neužbaigsi iki galo šitos istorijos, išmesiu tave iš „Stratfordų laivininkystės kompanijos“, negausi atlyginimo ir metinio asmeninio pelno. Nedelsiant važiuok į uostą! Akių nenuleisk nuo Džulijos, stebėk, kad ji nesusikukuotų su tuo gražuoliuku egiptiečiu! Ir apie viską, kas tenai vyksta, pranešinėsi man.

Rendolfas išsitraukė iš kišenės baltą voką ir padėjo ant spintelės. Kaip Henris suprato, tame voke buvo krūva banknotų. Stratfordas vyresnysis pakilo, ketindamas išeiti.

— Ir nebandyk skambinti man iš Kairo, kad tau reikia pinigų. Laikykis atokiau nuo lošimo namų ir nuo šokėjų. Po savaitės lauksiu tavo laiško.

Henkokas netvėrė pykčiu.

— Išvyko į Egiptą?! — šaukė jis į telefono ragelį. — O kolekcija liko jos namuose! Kaip ji galėjo šitaip pasielgti?!

Jis suirzęs mostelėjo ranka klerkui, ketinusiam kažką pasakyti, ir pakabino telefono ragelį.

— Sere, reporteriai jau čia. Vėl ta mumija...

— Velniop mumiją! Ta moteris išvyko, užrakinusi radinius savo namuose, tarsi tai būtų lėlių kolekcija!

Eliotas stovėjo ant denio drauge su Džulija ir stebėjo, kaip Aleksas atsisveikindamas bučiuoja motiną prie laivo trapo.

— Aš čia ne tam, kad tarsi višta perekšlė globočiau tave, — pasakė grafas merginai. Aleksas dar kartą apkabino motiną atsisveikindamas ir ėmė kilti į laivą. — Tik noriu būti šalia, jei tau prireiktų mano pagalbos. Prašau nepykti.

Dieve, kaip jam gaila Džulijos! Vargšė visa net pajuodusi.

— Bet Henris! Kurių galų su mumis keliauja jis? Nenoriu šito.

Henris pakilo į laivą prieš keletą minučių, niekam netaręs nė žodžio.

Jis atrodė toks pat pavargęs, išblyškęs ir nelaimingas, kaip ir vakar.

— Taip, aš žinau, — atsiduso Eliotas. — Bet, mano mieloji, juk jis pats artimiausias tavo...

— Jūs neleidžiate man laisvai kvėpuoti, Eliotai. Juk žinote, aš myliu Aleksą, visada jį mylėjau. Bet santuoka su manimi jam nėra pats geriausias variantas. Šiuo klausimu visada buvau su jumis sąžininga.

— Žinau, Džulija. Patikėk, aš viską puikiai suprantu. Bet tavo draugas... — Jis parodė į atokiau stovėjusį Ramzį, kuris patenkintas stebėjo visą šitą sąmyšį uoste. — Kaip galėčiau būti ramus? Ką mums daryti?

Džulija pristigo argumentų. Taip visada būdavo. Kartą naktį, prieš keletą mėnesių, padauginusi šampano, mergina prisipažino Eliotui, kad jis patinka jai kur kas labiau, negu jo sūnus. Ir dar pasakė, kad, jeigu jis būtų laisvas ir paprašytų jos rankos, ji nedvejodama sutiktų. Žinoma, tada Aleksas nusprendė, jog Džulija tik juokauja. Tačiau jos akyse tąkart blykstelėjo slapta ugnelė, kuri buvo Eliotui maloni... Ir dabar jis pastebėjo merginos akyse tą patį blizgesį. Koks jis melagis! Ir vėl meluoja!

— Gerai, Eliotai, — atsiduso Džulija ir pakštelėjo jam į žandą. — Man nesinori skaudinti Alekso, — sušnabždėjo ji.

— Taip, žinoma, mieloji.

Garlaivis sukaukė, paskutinį kartą įspėdamas vėluojančius keleivius. Ant denio žmonės sustojo grupelėmis, o palydintieji suskubo į krantą.

Netikėtai prie jų priėjo Ramzis. Neapskaičiavęs jėgų jis suėmė merginą už pečių ir atsuko į save. Ta sutrikusi pažvelgė į egiptietį.

— Džulija, ar tu jauti vibraciją? Aš turiu pasižiūrėti variklius.

Ji nušvito — jo energija buvo tokia užkrečianti...

— Suprantama. Atleisk, Eliotai. Turiu eiti su Ramz... su misteriu Ramsėjumi į mašinų skyrių, jei mums leis.

Eliotas linktelėjo.

— Būkite malonus, — pašaukė jis išėjusį ant denio karininką, vilkintį griežtu jūrininko kostiumu.

Aleksas jau ketino iškrauti lagaminus, kai Eliotas įėjo į mažą svetainę, skyrusią jų kajutes. Du lagaminai stovėjo atidaryti. Volteris šmirinėjo su permestais ant rankos drabužiais.

— Na ką gi, labai malonu, — pasakė Eliotas, apžiūrinėdamas nedidukę sofą, krėslą bei mažytį tambūrą. Jis neturėjo laiko tinkamai susiruošti, bet tą puikiai atliko žmona Edita.

— Atrodai pavargęs, tėti. Liepsiu, kad tau atneštų arbatos.

Grafas įsitaisė nedideliame krėsle. Arbata būtų visai ne pro šalį. Iš kur tas aromatas? Argi kajutėje yra gėlių? Nesimato. Tik šampanas kibirėlyje su ledais ir bokalai stovi ant padėklo.

Ir čia jis prisiminė. Gėlės žiedas, kurį jis ryte nuskynė ir įsikišo į kišenę! Jis vis dar skleidė nuostabų aromatą.

— Taip, būtų puiku išgėrus arbatos, Aleksai, bet nėra ko skubėti, — sumurmėjo jis. Įkišo ranką į kišenę, ištraukė sulamdytą žiedą ir prikišo prie nosies.

Tikrai malonus kvapas. Eliotas prisiminė oranžeriją, kurioje staiga subujojo augalų lapai bei išsiskleidė žiedai. Grafas vėl pažvelgė į gėlę. O ši staiga atsitiesė, vėl tapo gaivi, tarsi ką tik pražydusi.

Aleksas kažką kalbėjo, tačiau Eliotas jo negirdėjo. Jis spoksojo į žiedą. Po to sulaužė jį ir suspaudė delne.

Lėtai pakėlęs akis, grafas pamatė sūnų padedant telefono ragelį.

— Arbata bus už penkiolikos minučių, — pranešė Aleksas. — Kas atsitiko, tėti? Tu baltas, kaip...

— Nieko. Viskas gerai. Man reikia kiek pailsėti. Pakviesi mane, kai atneš arbatą.

Eliotas pakilo, vis dar spausdamas kumštyje gėlės žiedą.

Uždaręs savo kajutės duris, jis atsirėmė į staktą. Nugara tekėjo prakaitas. Grafas atgniaužė kumštį: sudarkyta gėlė vėl įgavo tobulą formą, žiedlapiai atsitiesė.

Jis ilgai stebėjo gėlę. Šalia pumpuro lėtai augo mažytis žalias lapelis. Grafas pažvelgė į savo atvaizdą veidrodyje. Žilas, raukšlėtu veidu, tačiau vis dar žavus. Jam penkiasdešimt penkeri, bet kiekvienas žingsnis sukelia baisų skausmą. Jis numetė ant grindų lazdelę ir kaire ranka perbraukė per vešlius žilus plaukus.

Aleksas jį pakvietė — atnešė arbatą. Eliotas išsitraukė piniginę ir, vėl sulamdęs gėlę, įkišo į ją. Po to iš lėto pasilenkė ir pakėlė nuo grindų lazdelę.

Tarsi pro rūką jis matė arbatą pilstantį sūnų.

— Žinai, tėti, pradedu manyti, jog viskas ne taip jau blogai, — pasakė Aleksas. — Stebėjau tą Ramsėjų. Jis, žinoma, gana patrauklus, bet Džulijai kiek per senas. Kaip tu manai?

Kokie vis dėlto nuostabūs šitie milžiniški plaukiojantys rūmai! Su mažomis krautuvėlėmis, didžiule banketų sale, šokių aikštele, kur vėliau gros muzikantai.

O jo kajutė! Išprotėti galima — jis, karalius, niekada neturėjo tokios kajutės laive. Kai stiuardai baigė iškrauti paskutinį lagaminą, Ramzis pradėjo juoktis iš džiaugsmo. Tarsi mažas vaikas.

Jiems išėjus, Samiras uždarė duris ir ištraukė iš vidinės palto kišenės pluoštą banknotų.

— Jų pakas ilgam, sere, tik nereikia niekam rodyti visos sumos.

— Taip, mano ištikimasis drauge. Šitos išminties mane mokė dar tada, kai būdamas vaikas bėgdavau iš rūmų. — Ramzis vėl džiaugsmingai nusikvatojo. Jis tiesiog negalėjo sulaikyti džiaugsmo. Laive buvo biblioteka ir kino salė. O dar tie technikos stebuklai triume! Ir mandagūs, tvarkingi jūrininkai... aristokratiškos jų manieros. Jie pasakė Ramziui, kad jis galįs vaikščioti kur tik panorėjęs.

— Jūsų moneta buvo verta kur kas daugiau, sere. Tik aš neturėjau laiko derėtis.

— Pasak tavo amžininkų, Samirai, neimk į galvą. O dėl grafo Ruterfordo, tu buvai teisus — jis tiki. Tiksliau, jis žino.

— Bet pavojų kelia ne jis, o Henris Stratfordas. Gal audros metu jis galėtų įkristi iš denio į jūrą? Tai būtų teisingas sprendimas?

— Bet ne pats išmintingiausias. Tai sukels daug nerimo Džulijai. Kuo labiau pažįstu jūsų laikmetį, tuo geriau pradedu suvokti sudėtingą teisingumo sampratą. Jo šaknys Romoje, bet čia yra dar kažkas... Mes nenuleisime akių nuo misterio Henrio Stratfordo. Jei jo buvimas taps nepakeliama kančia Džulijai, tuomet mirtis tikriausiai bus mažesnė iš dviejų blogybių. Bet kuriuo atveju, tau nereikia nerimauti. Viską sutvarkysiu pats.

— Taip, sere. Bet jei dėl kokių nors priežasčių šita misija bus jums ne prie širdies, aš džiaugsiuosi, galėdamas savo rankomis pribaigti šitą žmogystą.

Ramzis nusijuokė. Kaip jam patinka šitas vaikinas: toks nuoširdus, doras, kantrus ir protingas!

— Galbūt mudu drauge jį pribaigsime, Samirai, — pasakė karalius. — O dabar norėčiau pavalgyti. Kada mes pradėsime visi drauge pietauti tarp šitų palmių, ant rožinių staltiesių?

— Labai greitai, sere. Bet, prašau, būkite atsargus.

— Nesijaudinkite. — Ramzis paėmė Samirą už rankos. — Jau gavau visas instrukcijas iš karalienės Džulijos. Ar galėčiau suvalgyti ką nors mėsiško, truputį žuvies, paukštienos... Svarbiausia — ne viską iškart.

Dabar jau nusijuokė Samiras.

— Tu vis dar liūdi? — paklausė Ramzis.

— Ne, sere. Nekreipkite dėmesio į rūškaną mano veidą. Aš daug patyriau gyvenime, bet apie tai, kas su manimi vyksta dabar, net nesvajojau. Kai Henris Stratfordas mirs, daugiau neturėsiu dėl ko apgailestauti.

Ramzis linktelėjo. Jis žinojo, jog šitas žmogus niekuomet neišduos jo paslapties, nors negalėjo iki galo suvokti tokio atsidavimo bei išmintingumo. Nesuprato to, būdamas mirtingas, nesupranta ir dabar.

11 skyrius

Tai buvo prabangi pirmos klasės valgykla. Čia jau susirinko frakuoti ponai bei dekoltuotos damos. Kai Džulija įėjo, Aleksas pakilo ir, atitraukęs kėdę, padėjo jai atsisėsti. Henris ir Eliotas, sėdėję priešais, taip pat atsistojo. Džulija linktelėjo Eliotui, o į pusbrolį net nepažvelgė.

Ji pasisuko į Aleksą ir uždengė delnu jo ranką. Gaila, kad mergina negalėjo užsidengti ausų, būtų bent negirdėjusi, kaip Henris piktai kalbėjo Eliotui apie Aleksą, vadindamas jaunuolį bukapročiu už tai, kad tas leido Džulijai vykti į Egiptą.

Aleksas sutrikęs spoksojo į savo lėkštę. Pasakyti jam tiesą? Ne laikas ir ne vieta. Mergina žinojo, kad Aleksui būtų kur kas lengviau, jeigu ji būtų su juo sąžininga. Todėl dabar ji turi elgtis su vaikinu švelniau.

— Aleksai, — tyliai ištarė Džulija. — Galbūt aš pasiliksiu Egipte. Nežinau, kas bus toliau... Mielasis, kartais man atrodo, kad tau reikalinga mergina labiau verta tavęs.

Jaunuolio tie žodžiai nenustebino. Minutėlę patylėjęs, jis atsakė:

— Argi pasaulyje yra mergina, geresnė už tave? Jei tau šaus į galvą gyventi Sudano džiunglėse, aš būsiu su tavim.

— Tu pats nežinai, ką kalbi.

Jis pasilenkė ir sušnabždėjo:

— Aš tave myliu, Džulija. Visą kitą šiame gyvenime priimu kaip savaime suprantamus dalykus. Tik ne tave. Tu man brangiausia pasaulyje, ir aš kovosiu dėl tavęs, jei to prireiks.

Ką ji galėjo pasakyti, kad neįžeistų jaunuolio?

Staiga Aleksas pakėlė akis. Įėjo Ramzis su Samiru. Minutei Džulija prarado žadą. Apsivilkęs jos tėvo baltais marškiniais ir smokingu, karalius atrodė nuostabiai. Kiekvienas jo gestas, kiekvienas judesys buvo gracingi, jis niekuo nesiskyrė nuo jį supančių anglų. Ir spinduliavo laime bei džiaugsmu, o jo šypsena buvo kerinti.

O tada prasidėjo... Karalius įsistebeilijo į atidengtus Džulijos pečius, į gilią jos suknelės iškirptę... negalėjo atitraukti akių nuo mažyčio tamsaus griovelio tarp pusiau apnuogintų merginos krūtų. Tuo tarpu Aleksas, apimtas įniršio, žiūrėjo į Ramzį. Samiras atsisėdo šalia grafo Ruterfordo. Jis taip pat sunerimo.

Vis dar neatitraukdamas nuo Džulijos akių, tarsi iki šiolei nebūtų matęs nė vienos moters, Ramzis atsisėdo jai iš kairės. Ji greitai ištiesė jam servetėlę ir pakuždėjo:

— Imk. Ir nustok spoksojęs į mane. Tai balinė suknelė, taip priimta! — Ir čia pat atsisuko į įsitaisiusį priešais Samirą: — Samirai, aš taip džiaugiuosi, kad tu vyksti su mumis!

— Mes irgi, — įsiterpė į pokalbį Eliotas, nutraukdamas nemalonią tylą. — Pagaliau visi drauge vakarieniaujame. Ilgai svajojau apie tai. Puiku! Regis, pasiekiau savo.

— Turbūt, — nusijuokė Džulija. Jai buvo lengviau, kai šalia Eliotas. Jis visada sušvelnindavo nemalonias situacijas ir darė tai neįkyriai. Jam tai buvo natūralu, tas pats, kaip kvėpuoti. Už tą žavesį bei nepakartojamą subtilumą jį visi mylėjo.

Džulija neišdrįso tiesiai pažvelgti į Henrį, bet matė, kad jam nejauku. Jis jau ištuštino pusę bokalo.

Padavėjai atnešė šerį ir sriubą. Ramzis pasiekė duoną, atsilaužė didžiulį gabalą ir susigrūdo į burną.

— Sakykite, misteri Ramsėjau, — kalbėjo Eliotas, — ar jums patiko Londonas? Jūs labai neilgai pas mus buvote.

Kurių galų Ramzis išsišiepęs?

— Stulbinantis miestas! — atsiliepė jis pakiliai. — Stebėtini kontrastai tarp prabangos ir skurdo. Negaliu suprasti, kodėl gaminama tiek daug daiktų saujelei turtuolių ir tiek nedaug — visi tautai.

— Sere, jūs užsipuolėte mūsų techninę revoliuciją, — ištarė Aleksas. Jis nervingai nusijuokė, parodydamas savo prastą nuotaiką. — Tik nesakykite, jog esate marksistas. Mes savo aplinkoje retai sutinkame radikalų.

— Koks dar marksistas? Aš egiptietis! — sušuko Ramzis.

— Žinoma, misteri Ramsėjau, — švelniai pasakė Eliotas. — Suprantama, jūs ne marksistas. Tai buvo tik pokštas. Ar buvote susitikęs su mūsų Lourensu Kaire?

— Su jūsų Lourensu... Aš neilgai jį pažinojau.

Ramzis spoksojo į Henrį. Džulija pasėmė šaukštą sriubos ir lengvai stuktelėjo karaliui alkūne, norėdama pasakyti, jog metas valgyti sriubą. Bet Ramzis net nepažvelgė į ją. Jis paėmė gabalą duonos, įkišo jį į sriubą, o ištraukęs pradėjo kramtyti, vis dar rydamas akimis Henrį.

— Lourenso mirtis sukrėtė mane, kaip ir jus visus, — tęsė jis, atsilauždamas dar vieną duonos gabalą. — Marksistas — tai kažkas panašaus į filosofą? Aš prisimenu kažkokį Karlą Marksą. Perskaičiau apie jį Lourenso bibliotekoje. Kvailys.

Henris net nepalietė savo sriubos. Jis dar kartą gurkštelėjo viskio ir davė ženklą padavėjui.

— Tai nesvarbu, — sumurmėjo Džulija.

— Taip, Lourenso mirtis visiems sukėlė šoką, — pasakė Eliotas. — Buvau įsitikinęs, jog kokius dešimt metų jis tikrai dar pagyvens. O gal ir visus dvidešimt.

Ramzis įmerkė į sriubą dar vieną duonos gabalą.

Henris vengė susitikti su juo žvilgsniais, tačiau slapčia stebėjo egiptietį, apimtas siaubo. Visi sėdintys prie stalo žiūrėjo Ramzį, bebaigiantį sriubos lėkštę... Po to jis ištuštino šerio bokalą, servetėle nusivalė lūpas ir atsilošė.

— Dar maisto, — sušnabždėjo jis. — Ar bus daugiau maisto?

— Taip, tik neskubėk, — tyliai pasakė Džulija.

— Ar jūs buvote artimas Lourenso draugas? — paklausė Ramzis Elioto.

— Artimas, — linktelėjo Eliotas.

— Taip, jeigu jis dabar būtų čia, su mumis, kalbėtų tik apie savo garbinamą mumiją, — pastebėjo Aleksas vis dar nervingu tonu. — Beje, Džulija, kodėl tu vyksti į šitą kelionę? Kam reikia važiuoti į Egiptą, kai mumija guli sau Londone ir laukia nesulaukia, kada ją pradės tyrinėti? Žinai, aš iš tikrųjų nesuprantu...

— Kolekcija atvėrė mums naujas paieškų kryptis, — pasakė Džulija. — Mes norime nuvykti į Aleksandriją, po to tikriausiai į Kairą...

— Na taip, suprantama, — linktelėjo Eliotas. Jis vis stebėjo Ramsėjaus reakciją. Padavėjas kaip tik padėjo priešais egiptietį nedidelę porciją žuvies grietinės padaže. — Kleopatra... — tęsė jis. — Jūsų paslaptingasis Ramzis Antrasis pareiškė tą moterį mylėjęs ir po to praradęs. Tai atsitiko būtent Aleksandrijoje.

Džulija nepastebėjo, kaip viskas prasidėjo... Ramzis padėjo ant stalo duoną ir abejingai pažvelgė į grafą. Bet jo veidas pradėjo raudonuoti.

— Na taip, tik esmė ne ta, — pasakė Džulija. — Po to mes vyksime į Luksorą ir į Abu Simbelą. Tikiuosi, jūs ištversite tokią varginančią kelionę. Nors, jei nenorėsite...

— Abu Simbelas... — pasakė Aleksas. — Ar tenai pastatytos didžiulės Ramzio Antrojo statulos?

Ramzis pirštais atsilaužė pusė žuvies ir iškart suvalgė. Po to susigrūdo į burną ir antrąją pusę. Elioto veide pasirodė pašaipi šypsenėlė, bet karalius to nepastebėjo. Jo akys vėl nukrypo į Henrį. Džulija vos tvardėsi nepradėjusi garsiai šaukti.

— Iš tikrųjų, tai Ramzio Antrojo statulos stovi visur, — pastebėjo Eliotas, stebėdamas, kaip keistuolis egiptietis mėgina duonos gabalu susemti padažo likučius. — Ramzis pristatė sau daugiau paminklų, negu visi kiti faraonai.

— Supratau, — atsakė Aleksas. — Tai tas egoistas. Pamenu, mokėmės mokykloje.

— Tironas! — sušuko Ramzis. — Dar noriu duonos! — pasakė jis padavėjui. Po to kreipėsi į Aleksą: — Prašau paaiškinti, kas yra egoistas.

— Aspirinas, marksizmas, egoistas, — šaipėsi Eliotas. — Tai jums nauji žodžiai, misteri Ramsėjau.

Henris panikavo. Ištuštino antrą viskio bokalą ir dabar sėdėjo tarsi prikaltas prie kėdės ir įsmeigęs akis į vis naikinantį maistą Ramzį.

— Matote, — nerūpestingai kalbėjo Aleksas, — tas vaikinas buvo didelis pagyrūnas ir garbėtroška. Ant kiekvieno kampo prisistatė sau paminklų. Ir nuolat gyrėsi savo pergalėmis, žmonomis, vaikais. Nesuprantu nei šitų mumijų, nei apskritai tų laikų gyvenimo.

— Galvok ką kalbi, — įsiterpė Džulija.

— Bet argi Egipto istorijoje buvo kitas karalius, kuris patyrė tiek pergalių? — karščiavosi Ramzis. Kuris padarė laimingas tiek žmonų, kuriam žmonos pagimdė tiek sūnų? Negi nesuprantate, kad pati Egipto tauta to norėjo, tai buvo jos valia. Be šito karalius nebūtų pastatęs tų paminklų.

— Na, tai jau literatūros sritis, — kandžiai pastebėjo Aleksas, padėdamas ant stalo šakutę ir peilį. — Juk nenorite pasakyti, kad vergai patyrė didžiulį malonumą dieną naktį, spiginant kaštai saulei, dirbdami prie šventovių ar paminklų? Kiek jų mirdavo neištvėrę!

— Vergai mirdavo nuo saulės kaitros bei nuo darbo? Ką jūs sakote! Nebuvo šito! — Ramzis atsisuko į Džuliją.

— Aleksai, tai tik viena iš hipotezių, — pasakė mergina. — Niekas nežino, kaip ten iš tiesų buvo...

— Kodėl? Aš žinau, — prieštaravo Ramzis.

— Kiekvienas turi savo hipotezę, — kiek pakeltu balsu, reikšmingai žiūrėdama į Ramzį, ištarė Džulija.

— Gerai jau, — pasakė Aleksas. — Karalius visame Egipte stato savo garbei paminklus. Juk neprieštarausite man, jei pasakysiu, jog žmonės kur kas mieliau būtų sutikę auginti gėles...

— Jaunuoli, jūs stebinate mane! — neištvėrė Ramzis. — Ką jūs žinote apie Egipto tautą? Vergai!.. Jūs kalbate apie senovės vergus, kai tuo tarpu jūsų sąvartynuose pilna alkanų vaikų. Žmonėms patinka paminklai, jie didžiuojasi savo šventovėmis. Išsiliejus Nilui, buvo neįmanoma dirbti laukuose, ir paminklai iškilo tik dėka žmonių atsidavimo, jų aistros. Darbas nebuvo priverstinis. Faraonas buvo dievas, jis darė tai, ko iš jo tikėjosi tauta, vykdė jos valią.

— Jūs kai ką pagražinate, — pastebėjo Eliotas, nors akivaizdžiai žavėjosi Ramziu.

Henris išblyško. Dabar jis visai nejudėjo, net viskio bokalas stovėjo nepaliestas.

— Nieko panašaus, — nenusileido Ramzis. — Egiptiečiai didžiavosi savo karaliumi Ramziu Didžiuoju. Jis išvijo šalies priešus, pavergė hetitus, palaikė taiką Egipte visus šešiasdešimt ketverius savo valdymo metus! Argi kiti faraonai galėjo atnešti taiką Didžiosios upės tautoms? Jūs juk žinote, kas buvo po to?

— Redžinaldai! — neištvėrė Džulija. — Nejaugi tai dabar svarbu?

— Tavo tėvo draugui tikriausiai svarbu, — pasakė Eliotas. — Manau, kad visi senovės karaliai buvo tikri tironai. Jie mirtinai užplakdavo tuos, kurie nenorėdavo dirbti prie paminklų ar piramidžių...

— Jūs nekvailas žmogus, misteri Ruterfordai, — pertraukė jį Ramzis. — Jūs... kaip čia geriau pasakius... jūs erzinate mane. Argi neplakė rimbais tų anglų, kurie statė Šventojo Pauliaus katedrą ar Vestminsterio abatiją? Arba garsųjį Londono Tauerį? Kas juos statė? Argi ne vergai?

— Niekas negali atsakyti į šiuos klausimus, — taikiai ištarė Samiras. — Tikriausiai net nereikia bandyti...

— Jūsų žodžiuose yra dalis tiesos, — sutiko Eliotas. — Bet aš vėl apie Ramzį... Juk nemėginsite tvirtinti, kad jis buvo kuklus valdovas? Vien tik jo paminklų stilius. Jų prašmatnumas net juokingas!

— Sere, na ką jūs, tikrai... — pradėjo Samiras.

— Nieko panašaus, — atšovė Ramzis. — Stilius atspindi epochą. Būtent tokį tauta troško matyti savo valdovą. Argi taip sunku suprasti? Valdovas ir tauta — vieningi. Didžiajai tautai reikalingas didis valdovas, galintis išreikšti jos troškimus, viltis, pasirūpinti jos gerove.

— Jūs ką, norite pasakyti, jog senis buvo auka? — susijuokė Aleksas. Džulija niekada nematė jo taip agresyviai nusiteikusio.

— Turbūt šių laikų žmogus nesugeba suvokti senovės žmonių mąstymo būdo, — pasakė Eliotas. — Ir nėra čia kuo stebėtis. Juk senovės laikų žmogus, atsidūręs mūsų laikmetyje, taip pat negalėtų suprasti mūsų vertybių.

— Ne taip sudėtinga jus suprasti, — nepasidavė Ramzis. — Jūs taip įvaldėte saviraišką, kad jūsų gyvenime jau nebeliko vietos mįslėms ar paslaptims. Jūsų knygos bei laikraščiai pasakoja apie viską pasaulyje. Nedaug kuo skiriatės nuo savo protėvių. Trokštate meilės, komforto, teisingumo. Juk apie tai svajojo ir laukuose dirbantis Egipto valstietis. To paties trokšta ir Londono darbininkai. Kaip ir tada, šių laikų turtuoliai gina ir saugo savo turtus, o godumas tebelieka daugelio nusikaltimų priežastimi.

Jis pažvelgė į Henrį, kuris šįkart spoksojo tiesiai jam į akis. Džulija maldaujamai žiūrėjo į Samirą.

— Keista, — pastebėjo Aleksas. — Apie mūsų laikmetį kalbate taip, tarsi negyventumėte dabar, o būtumėte iš praeities.

— Vadinasi, jūs manote, — vėl įsiterpė Eliotas, — kad mes niekuo negeresni ir neblogesni už senovės egiptiečius?

Henris vienu mauku prarijo viskį ir siekė vyno. Išblyškęs jo veidas blizgėjo nuo prakaito, apatinė lūpa išdavikiškai drebėjo. Jis atrodė kaip tikras ligonis.

— Ne visai taip, — ištarė susimąstęs Ramzis. — Jūs geresni. Tūkstantį kartų geresni. Tačiau norėjau pasakyti, kad esate tokie pat žmonės... Taip ir nesuradote atsakymų į daugybę klusimų. Elektra, telefonai — tai tikras stebuklas. Tačiau vargšai iki šiolei badauja. Žmonės žudo vieni kitus dėl pinigų. Turtų pasiskirstymas vis dar išlieka problema.

— Na štai, kaip pirštu į akį. Marksizmas, kaip aš ir sakiau, — pastebėjo Aleksas. — Oksforde mums pasakojo, jog Ramzis Antrasis buvo žiaurus tironas.

— Nurimk, Aleksai, — pertraukė sūnų Eliotas ir atsisuko į Ramzį: — Kodėl jus taip domina godumo bei valdžios problemos?

— Kas yra Oksfordas? — paklausė Ramzis, spoksodamas į Aleksą. Po to jis staiga pažvelgė į Henrį, ir tas atsitraukė atgal su visa kėde. Jam teko griebtis už stalo, kad nepargriūtų. Tuo tarpu padavėjai atnešė keptus viščiukus su bulvėmis.

Kažkas vėl pripildė Henrio bokalą. Jis nieko nelaukdamas išgėrė.

— Tau bus bloga, — pro dantis iškošė Eliotas.

— Palaukite, — pasakė Aleksas. — Jūs ką, nieko negirdėjote apie Oksfordą?

— Ne, o kas tai? — paklausė Ramzis.

— Oksfordas, egoizmas, marksizmas, aspirinas, — vėl tyčiojosi Eliotas. — Jūsų protą gaubia rūkas, misteri Ramsėjau!

— Na taip, kaip štai tą statulą, — šyptelėjo Ramzis.

— Vadinasi, jūs vis dėlto marksistas, — nusprendė Aleksas.

— Aleksai, misteris Ramsėjus ne marksistas. — Džulija jau nebegalėjo valdyti įniršio. — Kiek pamenu, Oksforde tu labiausiai domėjaisi sportu, ar ne? Irklavimas, futbolas... Juk niekada nesigilinai į Egipto istoriją ar marksizmą.

— Taip, mieloji. Aš nieko nežinau apie Senovės Egiptą, — prisipažino kiek sutrikęs Aleksas. — Taip, misteri Ramsėjau. Poetas Šelis parašė nuostabią poemą apie Ramzį Didįjį. Juk girdėjote apie ją? Palaukite, prisiminsiu... Vienas kirvis mokytojas privertė kadaise mane mokytis ją mintinai.

— Gal sugrįžkime prie pokalbio apie kelionę, — paragino Samiras. — Luksore bus labai karšta. Jums tikriausiai nesinorės...

— Taip, dar mane domina jūsų kelionės tikslas, — pasakė Eliotas. — Ar ketinate patikrinti tos mumijos žodžius?

— Kokius žodžius? — vos girdimai paklausė Džulija. — Nesuprantu, apie ką jūs kalbate...

— Supranti. Tu pati man pasakojai, — atsakė Eliotas. — Be to, skaičiau tavo tėvo užrašus. Mumija pareiškė, kad ji nemirtinga, kad gyveno dar Kleopatros laikais ir mylėjo tą moterį.

Ramzis spoksojo į lėkštę. Jis atplėšė kepto viščiuko kulšį ir dviem kąsniais susigrūdo ją į burną.

— Muziejaus darbuotojai dar ilgai tyrinės tuos užrašus, — pastebėjo Samiras. — Kol kas anksti daryti išvadas.

— O ar muziejaus darbuotojai žino, kad jūs palikote kolekciją užrakintą savo namuose? — paklausė Eliotas.

— Jei atvirai, — pasakė Aleksas, — man visa ši istorija primena absurdą. Romantiški kliedesiai. Nemirtingas žmogus, pragyvenęs tūkstančius metų ir tragiškai įsimylėjęs Kleopatrą... Kleopatrą!

— Atleiskite, — Ramzis baigė doroti viščiuką ir vėl nusišluostė pirštus. — Ar jūsų garsiajame Oksforde ir apie Kleopatrą kalbėjo visokias šlykštynes?

Aleksas linksmai nusikvatojo:

— Norint išgirsti ką nors šlykštaus apie ją, nebūtina važiuoti į Oksfordą. Visi žino, kad ji buvo kekšė, švaistūne, viliokė ir isterikė...

— Aleksai, nenoriu daugiau klausytis šitų vaikiškų nesąmonių! — sušuko Džulija.

— Jūs iš visko tyčiojatės, jaunuoli, — ištarė Ramzis su ledine šypsena veide. — O ką jūs mylite? Kuo domitės?

Stojo tyla. Džulija pastebėjo Elioto veide atsiradusį smalsumą.

— Gerai, — pasakė Aleksas. — Jeigu jūs būtumėte nemirtingas ir dar didysis karalius, nejaugi galėtumėte įsimylėti tokią moterį, kaip Kleopatra?

— Atsakyk į klausimą, — spyrėsi Džulija. — Tavęs klausė, ką tu myli. Ne istoriją, ne egiptologiją, ne vyriausybę... Kas, ryte nubudus, priverčia smarkiau plakti tavo širdį? — Ji jautė, kaip kraujas plūstelėjo į veidą.

— Taip, aš įsimylėčiau Kleopatrą, — ištarė Ramzis. — Ta moteris galėjo ir patį dievą pakerėti. Atidžiau perskaitykite Plutarchą. Ten viskas teisybė.

— Kokia teisybė? — paklausė Eliotas.

— Kad ji garsėjo savo protu, buvo gabi kalboms, kad buvo neprilygstama valdovė. Garsiausi tos epochos žmonės ją garbino. Ji turėjo tikros karalienės sielą, ir tai visur pasireiškė. Kodėl, kaip jūs manote, apie ją rašė Šekspyras? Kodėl kiekvienas mokinukas žino jos vardą?

— Gerai, sakykime, jūs teisus, — neatlyžo Aleksas. — Šiuo klausimu jūs jaučiatės kur kas tvirčiau, negu kalbėdamas apie marksizmą.

— Ir kas iš to?

— Aleksai, — pasakė Džulija, — jei tau trenktų kumščiu į veidą, pamirštum tą marksizmą.

— Jūs turite suprasti, grafe, — pasakė Aleksui Samiras, — jog mes, egiptiečiai, labai rimtai ir jautriai vertiname savo istoriją. Kleopatra buvo nuostabi karalienė.

— Taip, gerai pasakyta, — pastebėjo Ramzis. — Jei ji būtų likusi gyva, Egiptas būtų nusikratęs britų jungo. Ji sugebėtų priversti jūsų karius nešdintis velniop, galite tuo patikėti.

— Aha, vadinasi, jūs revoliucionierius. O kaip dėl Sueco kanalo? Tikriausiai ji būtų pasakiusi: „Ačiū, nereikia“? Manau, žinote apie Sueco kanalą? Būtent Britanija finansavo šito mažojo stebuklo statybą, mano drauge. Suprantate.

— Ak taip, ta mažytė tranšėja, kurią išrausė tarp Viduržemio ir Raudonosios jūrų. Ar plakėte rimbais vergus, kurie kasė tą nelemtą griovį, kepinami kaitrios saulės? Papasakokite atvirai.

— Šaunu, drauguži! Šaunu! Iš tikrų niekas dar nesugebėjo taip sujaukti man smegenis, — Aleksas padėjo šakutę, atsilošė ir pažvelgė į Henrį. — Ką gi, vakarienė labai jau varginanti.

Henris žvelgė į vaikiną stiklinėmis akimis.

— Sakykite, misteri Ramsėjau, — prabilo Eliotas, — kokia jūsų nuomonė? Ar ten tikrai Ramzio Didžiojo mumija? Nemirtingojo, kuris gyveno ir Kleopatros laikais?

Aleksas geraširdiškai nusijuokė. Jis vėl pažvelgė į Henrį, bet šįkart Stratfordo jaunesniojo būsena jį pribloškė.

— O kaip jūs manote, grafe? — paklausė Ramzis. — Jūs skaitėte savo draugo Lourenso užrašus. Ar mumijos karste Džulijos namuose tikrai guli nemirtinga būtybė?

Eliotas šyptelėjo —Ne, — pasakė jis.

Džulija spoksojo į lėkštę. Po to lėtai pakėlė akis į Samirą.

— Žinoma, ne! — pripažino Aleksas. — Kai mumiją nugabens į muziejų ir ištirs, paaiškės, jog tas „rašytojas“ tiesiog turėjo lakią vaizduotę.

— Atleiskite, — įsiterpė į pokalbį Džulija. — Aš baisiai pavargau nuo viso šito. Netrukus atsidursime Egipte tarp paminklų ir mumijų. Ar verta tęsti šitą diskusiją?

— Atleisk, mano mieloji, — Eliotas pakabino šakute nedidelį viščiuko mėsos gabaliuką. — Patyriau didžiulį malonumą, pasikalbėjęs su jumis, misteri Ramsėjau. Jūsų požiūris į Senovės Egiptą labai įdomus.

— Tikrai? Nūdiena irgi ne mažiau įdomi, grafe Ruterfordai. Anglai mane labai intriguoja. Tai jūs sakote, jog buvote artimas Lourenso draugas?

Džulija pastebėjo pasikeitusį Henrio veidą: Ramzis vėl buvo įsmeigęs į jį savo išraiškingas akis. Henris prunkštelėjo, pakėlė bokalą, suprato jį esant tuščią ir, tarsi nesuvokdamas, ką toliau su šituo daiktu daryti, kvailai pažvelgė į padavėją. Tas tuojau pat pastatė priešais jaunuolį pilną bokalą.

Jei Eliotas ką ir pastebėjo, apsimetė nieko nematęs.

— Mudu su Lourensu buvome labai skirtingi, — pasakė jis. — Bet bendravome artimai. Tik vienu klausimu visada sutarėme — kad mudviejų vaikai susituoks.

Džulija apmirė.

— Prašau, Eliotai...

— Bet mes šito klausimo su jumis neketiname aptarinėti, — toliau kalbėjo Eliotas. Jis nemokėjo būti grubus. — Man norėtųsi su jumis pasikalbėti visai apie kitus dalykus. Iš kur jūs? Kas jūs? Kai žiūriu į veidrodį, pats savęs nuolat šito klausiu...

Ramzis nusijuokė. Jis nesupyko. Džulija tą jautė.

— Tikriausiai mano atsakymai jums pasirodys nesuprantami. O dėl jūsų sūnaus vedybų su Džulija, tai Lourensas manė, kad jo dukra turi nuspręsti pati. Prisiminkime, ką jis sakė? — Ramzis vėl pažvelgė į Henrį. — Anglų kalba man naujas dalykas, tačiau turiu puikią atmintį. Taip. „Džulijos vedybos palauks“. Henri, ar jums girdėti šitie žodžiai?

Henris pajudino lūpas, tačiau iš jų išsiveržė tik silpnas atodūsis. Aleksas sėdėjo raudonas kaip vėžys.

— Turbūt jūs irgi buvote artimas Džulijos tėvo draugas, — liūdnai ištarė Aleksas. — Kur kas artimesnis, negu mes manėme. Galbūt prieš mirtį Lourensas jums dar ką nors pasakė?

Vargšas Aleksas! Bet tikrasis taikinys buvo Henris. Bet kuriuo momentu galėjo įvykti sprogimas.

— Taip, — ištarė Ramzis. Džulija griebė jo ranką ir suspaudė, tačiau jis to nepastebėjo. — Taip, Lourensas dar sakė, kad jo sūnėnas niekšas. — Karalius vėl pažvelgė į Henrį. — Argi aš neteisus? „Niekšas“. Juk tokie buvo jo paskutiniai žodžiai?

Henris pašoko taip greitai, kad kėdė nukrito ant kilimu uždengtų grindų. Jis pravėręs burną spoksojo į Ramzį, iš jo lūpų išsprūdo kažkoks garsas — dejonė ar kūkčiojimas.

— O Viešpatie! — sušuko Aleksas. — Misteri Ramsėjau, jūs per toli nuėjote.

— Nejaugi? — paklausė Ramzis, nenuleisdamas akių nuo Henrio.

— Henri, tu girtas, drauguži, — pasakė Aleksas. — Palydėsiu tave iki kajutės.

— Prašau, nedaryk to, — tyliai ištarė Džulija.

Eliotas įdėmiai stebėjo juos abu. O Henris apsisuko ir nukūrė prie išėjimo.

Aleksas raudonas kaip vėžys įsmeigė akis į lėkštę.

— Misteri Ramsėjau, manau, jūs kažko nesuprantate, — pasakė jis.

— Kas yra, jaunuoli?

— Džulijos tėvas visada vienodai kalbėdavo su tais, kuriuos mylėjo. — Paskui jis suprato. — Bet... juk jūsų nebuvo tenai tuo metu, kai Lourensas mirė. Maniau, tuomet su juo buvo tik Henris. Tik jis vienas.

Eliotas tylėjo.

— Ką, gi, jau darosi aišku, kad kelionė bus labai įdomi, — sutrikęs ištarė Aleksas. — Turiu pripažinti...

— Atsitiks kažkas baisaus! — pasakė Džulija. — Ji jau nebeturėjo jėgų. — O dabar išklausykite manęs. Jūs, visi. Nenoriu daugiau kalbų nei apie mano vedybas, nei apie tėvo mirtį. Pakaks. — Ji pakilo. — Atleiskite, aš išeinu. Jei prireiks, rasite mane kajutėje. — Mergina pažvelgė į Ramzį. — Bet apie tuos dalykus daugiau nė žodžio. Sutarėme?

Ji paėmė mažytę moterišką rankinę ir lėtai nuėjo per valgyklą, nekreipdama dėmesio į žvilgsniais ją lydėjusius žmones.

— Kaip tai baisu! — išgirdo mergina už nugaros: Aleksas pasivijo ją. — Apgailestauju, mieloji. Man tikrai labai gaila. Situacija tapo nevaldoma.

— Jau pasakiau, kad noriu sugrįžti į savo kajutę, — pakartojo mergina ir paspartino žingsnį.

Naktinis košmaras. Tu nori atsibusti Londone, kur esi saugus, kur viso šito nėra. Tu padarei, ką turėjai padaryti. Ši būtybė — pabaisa, ją reikia sunaikinti.

Henris stovėjo prie baro, laukdamas, kol paduos viskį. Atrodė, praėjo visa amžinybė, ir čia jaunuolis pamatė jį: tą pabaisą, kuris nebuvo žmogus... Padaras stovėjo tarpduryje.

— Nieko baisaus, — pro dantis iškošė Henris, apsisuko ir siauru koridoriumi nuėjo į denį. Trinktelėjo durys: pabaisa sekė jam iš paskos. Vaikinas atsisuko, jam į veidą papūtė vėjas, ir jis vos nepargriuvo ant siaurų metalinių laiptelių. Prisikėlusi mumija buvo vos už dviejų pėdų. Ir tos stiklinės žydros akys... Henris nukūrė laiptais. Vėjas buvo stiprus, ir trukdė bėgti.

Kur jis lekia? Kaip jam pasislėpti? Henris greitai atidarė dar vienas nedideles duris, vedančias į kitą koridorių. Jis neatpažino numerių ant poliruotų kajučių durų. Atsisuko — tas baisus padaras jį persekiojo.

— Būk tu prakeiktas...

Jo balsas skambėjo graudžiai, bejėgiškai. Štai jis vėl ant denio. Šį kartą vėjas pūtė toks drėgnas, jog Henriui pasirodė, kad lyja. Jis nematė, kur bėga. Akimirką įsitvėrė borto ir netyčia pažvelgė į šniokščiančią jūrą.

Ne! Kuo toliau nuo borto! Jis puolė atgal, surado dar vienas duris ir įsmuko vidun. Grindys po jo kojomis virpėjo, jam į nugarą kvėpavo pabaisa. Pistoletas! Velniai rautų, kur jo pistoletas?!

Henris įkišo ranką į kišenę. Būtybė sugriebė jo ranką. O Viešpatie! Jis pajuto šiltą pabaisos delną ant savo rankos. Pistoletas iškrito. Henris sudejavo, prisišliejo prie sienos. Užpuolikas jo nepaleido, spoksojo tiesiai į veidą. Iš iliuminatoriaus vis blykčiojo šviesa, atspindėdama siaubūno veidą.

— Tai pistoletas, tiesa? — paklausė mumija. — Skaičiau apie jį... Jau verčiau būčiau apie Oksfordą paskaitęs... apie egoizmą, aspiriną ir marksizmą. Jis šaudo tokiais mažyčiais metalo gumuliukais, kurie lekia dideliu greičiu. Labai įdomus daikčiukas, tiesa? Deja, man jis negali pakenkti. Be to, jei iššausi, čia subėgs žmonės. Jie panorės sužinoti, kodėl tu šaudai.

— Aš žinau, kas tu toks! Žinau, iš kur atsiradai!

— O taip! Tada turėtum suprasti, jog aš taip pat žinau, kas tu. Ir ką padarei. Be to, man visai nebūtų sunku nutempti dabar tave į anglių sandėlį ir įmesti į šito nuostabaus laivo krosnį, kur tave kaipmat prarytų ugnis.

Henriui prasidėjo traukuliai. Jis muistėsi iš visų jėgų, bet niekaip nesugebėjo ištrūkti iš baisių rankų, kurios laikė už pečių taip stipriai, jog kaulai traškėjo.

— Paklausyk manęs, kvaily. — Pabaisa prisislinko arčiau, ir Henris pajuto ant savo veido jos kvėpavimą. — Jei pakenksi Džulijai, aš tą tikrai padarysiu. Džulija pravirks — ir tau galas! Ji tik nusimins, ir aš tave sutraiškysiu! Tu gyvas tik todėl, kad taip ramiau Džulijai. Tik todėl. Atsimink mano žodžius.

Jis kiek atleido savo gniaužtus. Henris susiūbavo, vos išsilaikė ant kojų. Sukando dantis, užsimerkė. Ir staiga kelnėse pasidarė drėgna ir šilta. Pasijuto ekskrementų dvokas; žarnynas neišlaikė...

Padaras vis dar greta. Tamsa slėpė jo veidą. Blankioje, iš iliuminatoriaus sklindančioje šviesoje, užpuolikas apžiūrinėjo pistoletą. Po to įsikišo ginklą į kišenę, apsisuko ir dingo.

Henriui ėmė suktis galva. Šviesa susilpnėjo.

Atsitokėjęs, jis suvokė beesąs koridoriaus gale. Pro šalį, regis, niekas nevaikščiojo. Drebėdamas, apgailėtinas, jis nukiūtino į savo kajutę. Ten užėjo į tualetą ir pradėjo vemti. Tik po to nusimovė priterštas kelnes.

Kai įėjo karalius, Džulija raudojo. Ritą ji išsiuntė vakarieniauti su kitais tarnais. Ramzis netgi nepasibeldė. Tiesiog atidarė duris ir įsmuko į vidų. Mergina nežiūrėjo į jį. Ji prisidengė akis nosine, bet ašaros liejosi srove.

— Atleisk man, mano švelnioji karaliene. Prašau man atleisti.

Ji pakėlė akis ir pamatė liūdną Ramzio veidą. Karalius stovėjo, bejėgiškai nuleidęs rankas; iš šono kabėjusi lempa apšvietė tamsius jo plaukus gaubiančią auksinę aureolę.

— Padaryk tai, ką ketinai padaryti, Ramzi, — beviltiškai ištarė ji. — Negaliu daugiau kentėti: juk žinau, ką jis padarė. Padaryk tai, maldauju tavęs. Ir Egipte mudu būsime drauge.

Jis atsisėdo šalia, pasuko į save jos veidą ir pabučiavo. Šįkart Džulija visai ištirpo, leidosi apkabinama, pasidavė galingai ją užplūdusiai karščio bangai. Ji bučiavo Ramzio veidą, skruostus, akis. Jautė, kaip jo pirštai spaudžia apnuogintus pečius, kaip plėšia nuo krūtinės jos balinę suknelę.

Sutrikusi, mergina atšlijo. Tikriausiai vyriškis bus neteisingai ją supratęs.

— Aš nenoriu, kad tai atsitiktų, — ištarė Džulija ir pravirko.

Nepakeldama akių, ji pasitaisė suknelę. Kai pagaliau judviejų žvilgsniai susitiko, vyriškio veide mergina pamatė begalinę kantrybę, ir liūdną šypseną.

Jis žengė prie jos, ir mergina apmirė. Tačiau Ramzis tik pataisė nukritusią jos suknelės petnešėlę, pataisė perlų vėrinį ant kaklo ir pabučiavo ranką...

— Eime iš čia, — švelniai ištarė karalius ir pabučiavo jos petį. — Tenai toks gaivus vėjas. Ir groja muzika. Galėsime truputį pašokti? Ak, šitie nuostabūs plaukiojantys rūmai! Tikras rojus. Eime, mano karaliene.

— O kaipgi Aleksas? Jeigu jis...

Ramzis pabučiavo ją į kaklą, po to pabučiavo ranką ir priglaudė lūpas prie jos delnų. Džuliją vėl užliejo karščio banga. Pasilikti kajutėje būtų neprotinga. Ne, ji negali šito leisti. Tai gali atsitikti tik tuomet, kai ji to panorės iš visos širdies.

Bet jos širdis jau dabar ne savo vietoje — štai kur bėda. Ir vėl Džulijai pasirodė, kad jos gyvenimas sugriautas...

— Gerai, eime, — rūškanai ištarė ji.

Ramzis padėjo jai pakilti. Paėmė jos nosinę, nuvalė akis. Tarsi mažam vaikui. Po to pakėlė nuo kėdės atlošo baltą lengvą peleriną ir užmetė merginai ant pečių.

Jiedu nuėjo deniu, pasuko į koridorių ir nužingsniavo į šokių salę — jaukią, išmuštą aksomu, apkaltą mediena, papuoštą palmėmis bei krištolu.

Pamatęs orkestrą, karalius sudejavo.

— O Džulija! Kokia muzika! — sušnabždėjo jis. — Ji mane užbūrė.

Vėl skambėjo Štrauso valsas, tik šįkart muzikantų buvo daugiau, ir muzika skambėjo garsiau, užtvindydama visą salę.

Alekso, laimei, nebuvo. Džulija atsisuko į Ramzį ir paėmė jį už rankos.

Jiedu ėmė suktis šokio ritmu. Atrodė, viskas pasimiršo. Nebėra Henrio, Alekso, baisios tėvo mirties, už kurią būtina atkeršyti...

Tiktai šokis, ratas po rato... Iš viršaus sklinda švelni šviesa. Muzika šaukia, vilioja, užburia... Kitos poros ėmė suktis aplinkui juos. Ramzis valdingai bei tvirtai vedė Džuliją, nepamesdamas ritmo.

„Argi nepakanka to, kad jis atsinešė su savimi paslaptį?! — desperatiškai sukosi mintys jos galvoje. — Argi negana, kad jis atskleidė jai tą paslaptį? Ir kodėl jis toks ypatingas? Kodėl ji taip beviltiškai įsimylėjo“?

Iš už baro juodu stebėjo Eliotas. Jie šoko jau trečią valsą. Džulija juokėsi. Ramzis suko ją tarsi beprotis, nubaidydamas kitas poras.

Atrodė, kad tai jų nejaudina. Juk įsimylėjėliams viskas atleistina.

Grafas išgėrė savo viskį, pakilo ir išėjo.

Jis priėjo prie Henrio kajutės ir pasibeldė. Atidarė duris. Henris, apsivilkęs ploną žalią chalatą, iš po kurio kyšojo plikos plaukuotos kojos, sėdėjo susirietęs ant kušetės.

Atrodė, kad jam labai šalta — jis visas drebėjo.

O Eliotui iš pykčio buvo karšta. Jis išsigando pats savo balso, nuskambėjusio kažkaip kimiai, grėsmingai.

— Tai ką gi pamatė mūsų Egipto karalius? — paklausė Eliotas. — Kas įvyko kapavietėje tuo metu, kai mirė Lourensas?

Henris pamėgino nusigręžti, apimtas isterijos, jis pradėjo draskyti sieną. Bet Eliotas griebė jį ir atsuko į save.

— Žiūrėk į mane, apgailėtinas baily! Atsakyk į klausimą! Kas atsitiko toje kriptoje?

— Mėginau išreikalauti iš jo to, ko jūs norėjote, — sušnabždėjo Henris. Jo akys įdubusios, ant kaklo didžiulė mėlynė. — Mėginau jį įtikinti, kad paveiktų Džulijos apsisprendimą... kad ji greičiau nuspręstų ištekėti už Alekso.

— Nemeluok man! — Eliotas suspaudė lazdą, tarsi ketindamas pasinaudoti ja.

— Nežinau, kas ten atsitiko, — teisinosi Henris. — Net nenutuokiu, ką jis ten matė! Juk gulėjo grabe, suvyniotas į skudurus. Velniai rautų, ką jis ten galėjo matyti? Dėdė Lourensas ginčijosi su manimi. Jis buvo susijaudinęs. O čia dar tas karštis... Nežinau, kas įvyko. Staiga dėdė krito ant grindų.

Henris nuleido galvą ir pravirko.

— Nenorėjau jo skaudinti! O Dieve, nenorėjau! Padariau tą, ką turėjau padaryti. — Jis dar žemiau nuleido galvą, pirštus panardino į plaukus.

Eliotas iš viršaus žiūrėjo į jį. Jei Henris būtų jo sūnus, grafo gyvenimas netektų prasmės. O jei šita apgailėtina būtybė meluoja?... Bet Eliotas nežinojo. Todėl nieko ir negalėjo pasakyti.

— Gerai, — sumurmėjo jis. — Tu viską man papasakojai?

— Taip, — pasakė Henris. — Dieve, turiu dingti iš šito laivo! Man reikia bėgti!

— Kodėl tada jis taip niekina tave? Kodėl mėgino nužudyti? Kodėl nuolat žemina?

Akimirką buvo tylu, girdėjosi tik prislopinta Henrio rauda. Po to jis pakėlė galvą, ir Eliotas vėl pažvelgė į jo įdubusias akis.

— Aš mačiau, kaip jis prisikėlė, — ištarė Henris. — Niekas, išskyrus mane ir Džuliją, nežino, kas jis iš tikrųjų. Aš vienintelis viską mačiau. Jis nori mane nužudyti! — Henris nutilo, tarsi bijodamas vėl prarasti savitvardą. Jo žvilgsnis blaškėsi, po to sustojo ties kilimu. — Pasakysiu tau dar kai ką, — ištarė jis ir išsitiesė ant kušetės. — Jis turi nepaprastų galių. Gali nužudyti žmogų plikomis rankomis. Nežinau, kodėl jis tą pirmąjį kartą paliko mane gyvą. Bet antras kartas nemeluos.

Grafas tylėjo.

Jis nusisuko, išėjo iš kajutės ir nužingsniavo į denį. Virš jūros kabėjo tamsus dangus ir, kaip visada būna šaltomis naktimis, stebėtinai ryškiai spindėjo žvaigždės.

Eliotas atsirėmė į bortą, išsitraukė cigarą ir užsirūkė, mėgindamas surikiuoti mintis.

Samiras žinojo, jog šitas žmogus nemirtingas. Ir jis išvyko su juo į kelionę. Ir Džulija žinojo. Ji visai neteko galvos. O dabar ir jis, susižavėjęs paslaptinga istorija, leido egiptiečiui suprasti, jog taip pat žino...

Ramzis akivaizdžiai simpatizuoja Samirui. Jis neabejingas Džulijai Stratford, tik kol kas neaišku, koks tai jausmas. Ką gi Ramzis jaučia jam, Eliotui? Galbūt ims jo neapkęsti, kaip Henrio, „vienintelio liudininko“?

Eliotas niekaip negalėjo įminti, kokia viso to prasmė? Tačiau baimės jis nejautė. Ir žavėjosi paslaptinguoju egiptiečiu. O istorija su Henriu jam atrodė keista, ir jis ketino ją išnarplioti. Henris įtikinamai melavo. Nepasakė visos tiesos.

Taip, nieko kito nebelieka — tiktai laukti. Ir stengtis apginti Aleksą, vargšą lepūnėlį, kuris per vakarienę atrodė taip apgailėtinai, nes jautėsi nepelnytai įžeistas. Reikia padėti sūnui įveikti nuoskaudą, paaiškinti jam, jog saldūs vaikystės sapnai baigėsi. Kad jis jau prarado savo mylimąją.

Tačiau pačiam Eliotui visi šitie įvykiai labai patiko, jis nuolat jautė džiugų jaudulį. Nesvarbu, kuo viskas pasibaigs: jis jaunėjo, prisilietęs prie paslapties. Geresnio laikotarpio jo gyvenime galbūt niekada nebuvo...

Pasirausus prisiminimuose, galima pasakyti, jog tik vieną kartą jis panašiai jautėsi. Tada jį džiugino jau vien suvokimas, kad jis gyvena. Tokia keista, žavi būsena... Tuomet jam tebuvo dvidešimt, jis mokėsi Oksforde ir jiedu su Lourensu mylėjo vienas kitą.

Mintis apie Lourensą sugriovė viską. Tarsi nuo vandenyno būtų papūtęs šaltas vėjas ir ledu sukaustęs jo širdį. Kažkas baisaus įvyko faraono kapavietėje. Kažkas tokio, apie ką Henris nedrįsta papasakoti. O Ramzis tą žino. Ir kaip bepasibaigtų pavojinga jų kelionė, Eliotas prisikas iki tiesos.

12 skyrius

Praėjo keturios dienos. Eliotas suprato, jog Džulija daugiau nebepasirodys bendroje valgykloje. Ji užsisakydavo maistą į kajutę, ir Ramzis tikriausiai pietavo ir vakarieniavo drauge su ja.

Henris taip pat dingo iš akiračio. Rūškanas, pagiringas, jis ištisomis dienomis tūnodavo savo kajutėje, retai apsivilkdavo ką nors kitą, išskyrus kelnes, marškinius bei liemenę. Tačiau tai jam netrukdė lošti kortomis su ekipažo nariais, o tie visai nesibaimino, kad juos užtiks belošiant su pirmos klasės keleiviais. Sklandė gandai, kad Stratfordas jaunesnysis pakankamai daug išlošė. Bet panašūs gandai Henrį lydėdavo nuolat.

Anksčiau ar vėliau jis ir vėl praloš — galbūt netgi viską, ką pavyko išlošti. Taip būdavo visada. Iš pradžių pakilimas, po to kritimas žemyn.

Eliotas pastebėjo, jog Džulija stengiasi būti maloni Aleksui. Ir saulėtomis, ir apniukusiomis lietingomis dienomis jiedu vaikštinėja po denį, o kiekvieną vakarą po vakarienės skuba į šokių salę... Tenai būdavo ir Ramzis. Jis visada ypač įdėmiai juodu stebėdavo, pasirengęs kiekvieną minutę pakeisti Aleksą ir tapti Džulijos šokių partneriu. Jie elgėsi taip, tarsi būtų sutarę nebeskaudinti daugiau Alekso.

Trumpų išėjimų į krantą metu, kuriuose Eliotas nepajėgė dalyvauti, jie visada eidavo drauge: Džulija, Samiras, Ramzis ir Aleksas. Po tokių ekskursijų Aleksas visuomet sugrįždavo kiek nusivylęs. Jis apskritai nemėgo užsieniečių. Džulija ir Samiras būdavo sužavėti, o Ramzį džiugino viskas, ką tik pavykdavo pamatyti, ypač daug gerų emocijų suteikdavo apsilankymas kino salėse ar knygynuose.

Eliotas buvo dėkingas Džulijai už jos gerus santykius su Aleksu. Pagaliau laivas nėra pati geriausia vieta atskleisti tiesą ir akis į akį susidurti su rūsčia gyvenimo tikrove. Mergina tą suprato. Kita vertus, galbūt ir pats Aleksas įtarė, jog pirmasis jo gyvenimo mūšis pralaimėtas, tik jis buvo pernelyg gerai išauklėtas ir nenorėjo visiems atskleisti savo įžeistų jausmų. Kartais grafui atrodė, kad jo sūnus pats savęs nepažįsta.

Eliotui šioje kelionėje labiausiai patiko bendrauti su Ramziu. Jis kalbėdavosi su egiptiečiu, stebėdavo jį iš tolo, gebėdamas pamatyti tai, ko nematydavo kiti. Karalius labai mėgo bendrauti.

Kartais Eliotas, Aleksas, Samiras ir Ramzis žaisdavo biliardą. Bežaidžiant, egiptietis spėdavo aptarti daugybę reikalų ir pažerti pašnekovams įvairiausių klausimų. Ypač jį domino šių dienų mokslas. Eliotas noriai pasakojo apie ląstelės sandarą, kraujotakos sistemą, vaisiaus vystymosi etapus, įvairių ligų priežastis.

Beveik kiekvieną naktį Ramzis praleisdavo bibliotekoje, gilinosi į Darvino bei Maltuso veikalus, domėjosi astronomija, technine literatūra, skaitė apie telegrafą, elektrą, automobilius.

Žavėjosi egiptietis ir šiuolaikiniu menu, ypač impresionistais ir puantilistais. Ką tik į anglų kalbą išversti rusų rašytojų Tolstojaus ir Dostojevskio romanai jį giliai sujaudino. Skaitė jis neįtikėtinai greitai.

Po šešių kelionės dienų Ramzis paprašė rašymo mašinėlės. Kapitonas jam leido pasiimti ją iš ekipažo kajutės. Nuo to laiko egiptietis spausdindavo sąrašą darbų, kuriuos būtina atlikti. Kartą Eliotui pavyko akies krašteliu pamatyti ką jis rašo: „Aplankyti Prado muziejų Madride; kaip galima greičiau paskraidyti lėktuvu“.

Galiausiai Eliotas pradėjo kai ką suprasti. Juk tas žmogus niekada nemiega. Bet kuriuo nakties metu jį galima atrasti kažką veikiant. Jeigu jo nebuvo kino salėje ar bibliotekoje, jei jis ko nors nespausdino savo kajutėje, vadinasi, jis bendroje jūreivių gyvenamoje patalpoje stovi prilipęs prie žemėlapių arba užsidaręs radijo būdelėje. Jau po dviejų kelionės dienų šitas žmogus žinojo visų įgulos narių ir daugelio keleivių vardus. Jis tiesiog meistriškai sugebėdavo pelnyti palankumą tų, su kuriais bendravo.

Vieną ankstyvą rytą Eliotas užėjo į šokių salę ir pastebėjo, jog keletas muzikantų asmeniškai Ramziui groja kažkokią melodiją, o jis vienas atlieka primityvų lėtą šokį, panašų į tuos, kuriuos šoka graikai pajūrio tavernose. Vienišo, baltais, atsegiotais marškiniais vilkinčio šokėjo figūra iki ašarų sujaudino grafą. Jis pasijuto nepatogiai, stebėdamas veiksmą, apnuoginantį slapčiausius žmogaus sielos kampelius... Eliotas išskubėjo į denį ir tenai ilgai stovėjo vienas...

Ramzio gebėjimas bendrauti Eliotui buvo maloni staigmena. Ir visų keisčiausia, jog grafas pamilo šitą žmogų.

Jis nuolat prisimindavo dar prieš kelionę ištartus žodžius; „Norėčiau jus artimiau pažinti“. Dabar tas noras išsipildė. Kokia tai buvo kančia! Ir kokia laimė!

Kartais grafą apimdavo paniška baimė: „Čia vyksta kažkas neregėtai keista, kažkas antgamtiška“. Bet likti nuošalyje Eliotui nesinorėjo.

Jo sūnus mano, jog Ramsėjus keistas, originalus, tačiau egiptietis Alekso visai nedomina. Nors... kuo Aleksas savo gyvenime domėjosi? Laive jis greitai susipažino su kokiu tuzinu niekuo neišsiskiriančių keleivių ir gerai leido su jais laiką. Daugiau niekas jaunuolio nedomino. „Ir tai gelbsti sūnų, — manė Eliotas. — Gerai, kad jis nesugeba patirti didelių jausmų“.

O Samiras iš prigimties buvo tylus. Kai Eliotas apie kažką kalbėdavosi su Ramziu, jis tik retkarčiais įterpdavo vieną kitą žodį. Bet Ramzį jis tiesiog dievino, buvo atsidavęs jo tarnas. Samiras susijaudindavo tik tada, kai Eliotas įviliodavo Ramzį į istorijos gelmes. Tai erzino ir Džuliją.

— Paaiškinkite, ką jūs turite galvoje, — paprašė Eliotas, Ramziui pareiškus, jog lotynų kalba sukūrė visai naują mąstymo būdą. — Juk iš pradžių gimsta idėjos, o kalba tik jas išreiškia.

— Ne, tai netiesa. Italijoje, kur gimė lotynų kalba, ji atvėrė galimybę evoliucionuoti idėjoms, kurios negalėjo gimti bet kurioje kitoje šalyje. Be abejo, tokia pati kalbos ir idėjų sąveika buvo stebima ir Graikijoje... Pasakysiu įdomų dalyką apie Italiją. Aukštą šios šalies kultūros lygį įtakojo švelnus klimatas. Kad vystytųsi civilizacija, reikalingas palankus klimatas, natūrali metų laikų kaita. Štai kad ir džiunglių ar tolimosios šiaurės gyventojai. Jų vystymąsi stabdo gamtos ypatumai — vienas ir tas pats ištisus metus...

Džulija beveik visada įsiterpdavo į panašias lekcijas. Eliotą tai nervino.

Samirą su Džulija trikdė ir Ramzio žarstomi pamokymai. Pavyzdžiui: „Džulija, mums reikia kuo greičiau išsivaduoti iš praeities. Tiek daug visko dar teks sužinoti. Ar žinai, kas yra X — spinduliai?! Ir būtinai turime nuskristi lėktuvu į Šiaurės ašigalį!“

Kitus tokie išvedžiojimai linksmino. Keleiviai, nors ir pakerėti Ramsėjaus žavesio, laikė jį eiliniu, nelabai išsilavinusiu žmogumi. Ir nesusimąstė apie tai, kas slypi už jo keistų kalbų. Atlaidžiai geranoriškai žiūrėdami į šį žmogų, jie nepastebėjo kartais jį kalbant keistus dalykus..

Tuo tarpu Eliotas gaudė kiekvieną Ramzio žodį.

— Koks iš tiesų galėjo būti senovės mūšis? Mes, žinoma, matėme milžiniškus bareljefus ant Ramzio Trečiojo šventovės sienų...

— Taip, jis buvo neeilinė asmenybė, vertas pagarbos bendravardis...

— Ką jūs pasakėte?

— Vertas pagarbos Ramzio Antrojo bendravardis. Tęskite...

— O ar pats faraonas taip pat kariaudavo?

— Suprantama. Jis visada būdavo savo armijos priešakyje. Kariai jį laikė kovos simboliu. Viename mūšyje jis galėdavo savo ginklu praskelti kaukoles dviem šimtams priešininkų, galėjo pereiti mūšio lauką, pribaigdamas sužeistuosius. Kai karalius grįždavo į stovyklą, jo rankos iki alkūnių būdavo kruvinos. Galiojo tokia taisyklė: jei faraonas nukrenta nuo žirgo, mūšis baigiasi.

Tyla.

— Jūs nenorite to žinoti, ar ne taip? — paklausė Ramsėjus. — Beje, šiuolaikiniai kovos metodai ne mažiau baisūs. Kad ir paskutinis karas Afrikoje, kuomet parako pagalba žmonės buvo sudraskomi, išmėtomi dalimis... O Pilietinis karas Amerikoje? Tikras košmaras! Viskas keičiasi ir tuo pačiu nesikeičia...

— Tikrai. O jūs pats ar galėtumėte štai taip? Galėtumėte kapoti galvas?

Ramsėjus susijuokė:

— Jūs drąsus žmogus, grafe Eliotai Ruterfordai, argi ne? Taip, aš galėčiau. Ir jūs taip pat galėtumėte, jei būtumėte faraonas ir atsidurtumėte mūšio lauke...

Laivas skrodė žydras vandenyno bangas. Tolumoje pasirodė Afrikos krantai. Kelionė artėjo prie tikslo.

Buvo dar viena nuostabi naktis. Aleksas anksti nuėjo miegoti, o Džulija ilgai šoko su Ramziu. Ir išgėrė nemažai vyno.

Ir dabar, kai jiedu stovėjo prie jos kajutės, mažame žemomis lubomis koridoriuje, merginą apėmė sielvartas bei nusivylimas, kad ji negali atsiduoti savo geismui. Ji buvo visai bepametanti galvą, kai Ramzis pakėlė ją, ėmė sukti, o po to pabūdavo taip aistringai, kaip niekada. Jis buvo atkaklus, ir merginai pasidarė skaudu. Ji priešinosi, stūmė vyriškį šalin, vos nepravirko. Net buvo užsimojusi, ketindama suduoti... bet susitvardė.

— Kodėl verti mane? — paklausė Džulija ir išsigando, pamačiusi Ramzio akių išraišką.

— Aš alkanas, — pamiršęs bet kokį padorumą ištarė karalius. — Trokštu tavęs... visko trokštu. Maisto, gėrimų, saulės šviesos, paties gyvenimo. Bet labiausiai tavęs. Man skaudu! Pavargau laukti.

— O Viešpatie! — sušnabždėjo Džulija ir užsidengė rankomis veidą. Na, kodėl ji vis priešinasi? Šią minutę mergina pati savęs nesuprato.

— Štai ką išdarinėja su manimi eliksyras, tekantis mano gyslomis, — pasakė karalius. — Man nieko nereikia. Tiktai meilės. Gerai, aš palauksiu. — Jis pradėjo kalbėti tyliau. — Palauksiu, kol mane pamilsi. Man to reikia.

Netikėtai Džulija nusijuokė. Kaip viskas paprasta ir aišku!

— Na ką gi, atsakysiu tavo paties žodžiais, — pasakė mergina. — Man irgi reikia, kad tu mane pamiltum.

Jo veidas apsiniaukė. Po to karalius linktelėjo. Regis, merginos žodžiai jį sutrikdė.

Džulija įėjo į kajutę ir atsisėdo ant kušetės, užsidengusi rankomis veidą. Visi tie žodžiai... Kažkoks vaikiškas žaidimas! Ir vis dėlto jie iš širdies, tai tiesa. Džulija susigūžė ir tyliai parvirko, tikėdamasi, jog Rita jos negirdi.

Šturmanas pažadėjo, jog po dvidešimt keturių valandų jie prisišvartuos Aleksandrijoje.

Karalius pasilenkė ir per bortą stebėjo apgaubtą rūko vandenyno paviršių.

Buvo ketvirta valanda ryto. Miegojo net grafas Ruterfordas. Kai Ramzis neseniai buvo užėjęs į kajutę, Samiras taip pat miegojo. Taigi, dabar denyje jis buvo vienas.

Karaliui čia patiko. Patiko variklių gausmas, nuo kurio virpėjo plieninė laivo danga. Ir pats laivas toks galingas! Paradoksalu, kad dvidešimtojo amžiaus žmogus, išradęs šitiek technikos stebuklų, pats pasiliko kaip ir buvęs dvikoje būtybe...

Karalius išsiėmė cigarą — vieną iš tų aromatingų, saldžių cigarų, kuriuos padovanojo jam grafas Ruterfordas. Pridengęs delnu uždegtą degtuką, užsirūkė. Dūmų nesimatė — juos iškart išblaškė vėjas, bet aromatas liko. Ramzis užsimerkė, mėgaudamasis akimirka. Jį vėl užplūdo mintys apie Džuliją Stratford, apie tai, kad ji dabar saugi savo mažoje kajutėje.

Bet Džulijos paveikslas netrukus išnyko, prieš akis iškilo Kleopatra. „Po dvidešimt keturių valandų mes būsime Aleksandrijoje“.

Jis matė priėmimų salę rūmuose, ilgą marmurinį koridorių ir ją, karalienę, tokią pat jauną, kokia dabar buvo Džulija. Kleopatra kalbėjosi su savo patarėjais ir ambasadoriais.

Jis stebėjo karalienę iš koridoriaus. Jo ilgai nebuvo Aleksandrijoje, jis keliavo ir po šiaurės, ir po rytų šalis, aplankė karalystes, kuriose anksčiau neteko pabuvoti. Praėjusią naktį sugrįžo ir iškart atėjo pas ją, į jos miegamąjį.

Visą naktį jiedu mėgavosi meile. Atviri langai žvelgė į jurą. Jie buvo pasiilgę vienas kito. Nors pastaraisiais mėnesiais jis turėjo šimtus kitų moterų, tačiau mylėjo tik vieną Kleopatrą, ir jo aistra karalienei buvo be galo stipri. Kleopatra kurstė tą aistrą, tvirtai glausdama mylimąjį prie savo kūno, nuolat susiliedama su juo.

Štai audiencija baigėsi. Ramzis matė, kaip Kleopatra išlydėjo dvariškius. Pakilo iš sosto ir artėja prie jo — tokia aukšta, stulbinamų formų... ilgas švelnus kaklas, blizgantys juodi plaukai susegti aukštai ant viršugalvio.

Veido išraiška išdidi, riestas smakras. Karalienė stengėsi pabrėžti savo tvirtybę, išdidumą, matyt, vildamasi bent kiek paslėpti įgimtą gundantį patrauklumą.

Bet vos tik ji atitraukė užuolaidą ir atsisuko į Ramzį, jos veidas ir akys nušvito nuostabia šviesa.

Dažniausiai karalius pažinojo tik rudakius žmones. Tarp jų tik jis vienas buvo žydraakis... todėl, kad išgėrė eliksyro. Po to jis keliavo po įvairias šalis, lankėsi žemėse, apie kurias egiptiečiai nieko nežinojo. Ten jis sutiko nemažai mirtingų vyrų bei moterų mėlynomis akimis. Tačiau tik rudos akys jam atrodė tikros, tik jų kalbą jis suprato.

Džulijos Stratford akys buvo rudos, didžiulės, švelnios ir išraiškingos — tokios, kaip kadaise Kleopatros...

„Na, ką mudu šiandien tyrinėsime?“ — paklausė Kleopatra graikiškai. Jiedu kalbėdavosi tik ta vienintele kalba. Jos žvilgsnis saugojo audringos praėjusios nakties atgarsius.

„Labai paprastus dalykus, — atsakė jis. — Persirenk. Eisime į gatvę ir tiesiog pasivaikščiosime tarp žmonių. Pamatysi, ko dar nėra mačiusi jokia karalienė. Štai ko aš noriu“.

Aleksandrija. Kokią Ramzis ją pamatys rytoj? Tai buvo graikiškas miestas su akmenimis grįstomis gatvėmis, baltomis namų sienomis, su pirkliais, susirinkusiais iš viso pasaulio; tai buvo uostas, apgyvendintas audėjų, juvelyrų, stiklo pūtėjų, papiruso meistrų. Jie dirbo šalia prieplaukos mažose didelės turgavietės krautuvėlėse.

Jiedu su Kleopatra vilkėjo beformiais paprastais drabužiais, kuriais dažniausiai vilki norintys ištirpti minioje. Jie nuėjo per turgaus aikštę. Du žmonės, keliaujantys laike. Ramzis jai tiek daug pasakojo apie savo keliones po šiaurės šalis bei po Indiją... Kaip jodinėjo drambliais ir savo akimis matė miegantį tigrą. Jis pabuvojo Atėnuose, kur turėjo galimybę pasiklausyti garsių filosofų.

Ką gi jis sužinojo? Kad romėnų karvedys Julijus Cezaris užkariavo pasaulį, kad jis užkariausiąs ir Egiptą, jei karalienė Kleopatra jo nesustabdysianti.

Apie ką karalienė mąstė tą dieną? Nejaugi ji nekreipė dėmesio į Ramzio žodžius, neįsiklausė į jo patarimus? Ir ką ji pamatė, stebėdama paprastus žmones? Moteris, vaikus, sunkiai dirbančius prie audimo staklių ar skalbyklose? Įvairių tautybių jūrininkus, neramiai šmirinėjančius aplinkui ir ieškančius pramogų?

Jiedu buvo užsukę ir į mokyklas — pasiklausyti mokytojų.

Galiausiai sustojo purvinoje aikštėje. Kleopatra atsigėrė vandens iš visuomeninio šulinio, pasinaudojusi bendru puodeliu.

„Skonis toks pat“, — pasakė tada ji, šelmiškai šyptelėjusi.

Jis pamena, kaip puodelis nukrito į šaltą bedugnę, ir garsas aidu atsimušė į akmenines šulinio sienas. Pamena kūjo dūžius, sklindančius iš prieplaukos pusės; siaurą gatvelę; laivo stiebus, kurie iš toli priminė miško medžius... be lapų.

„Ko tu nori iš manęs, Ramzi?“ — paklausė karalienė.

„Noriu, kad taptum išmintinga Egipto valdove. Aš jau tau sakiau“.

Kleopatra paėmė jį už rankų ir privertė pažvelgti į save.

„Tu nori kažko daugiau. Ruoši mane kažkokiai svarbiai misijai“.

„Ne“, — ištarė jis, bet tai buvo netiesa: jis pirmą kartą pamelavo mylimajai. Skausmas sustiprėjo, tapo nepakeliamas. „Aš vienišas, mano mylimoji. Vienišas tarp mirtingųjų“. Bet jis nepasakė Kleopatrai tų žodžių. Tik stovėjo ir mąstė apie tai, kad jis, nemirtingasis, negalės be jos gyventi.

O kas buvo po to? Dar vienas meilės vakaras. Prie jūros, kuri mainėsi, šėlo — iš žydros po truputį virto sidabrine, o, patekėjus mėnuliui, pasidarė juoda. Juodu supo paauksuoti baldai, kabančios lempos, smilkalų aromatas, o kažkur iš toli sklido arfos garsai — berniukas grojo ir senovės egiptiečių kalba dainavo liūdną dainą, kurios žodžių net pats nesuprato. Tačiau Ramzis juos suprato...

Prisiminimai vijo vienas kitą. Štai jo rūmai Tėbuose. Tuomet Ramzis dar buvo mirtingas, kaip visi. Jis bijojo mirties ir pažeminimų. Tada jis turėjo haremą, kuriame buvo šimtas žmonų. Jam atrodė, jog haremas — našta.

„Kiek meilužių turėjai, man išvykus?“ — paklausė jis Kleopatros.

„O, buvo daug vyrų, — atsakė ji žemu, beveik vyrišku balsu. — Bet meilužiu nebuvo nė vienas iš jų“.

Meilužių bus. Bus Julijus Cezaris, po to dar vienas, dėl kurio karalienė pamirš viską, ko ją mokė Ramzis. „Viskas dėl Egipto!“ — raudojo ji. Bet prašė ne dėl Egipto. Tuomet pati Kleopatra ir buvo Egiptas. O ji gyveno dėl Antonijaus...

Jau švito. Rūkas virš jūros po truputį sklaidėsi. Dabar Ramzis matė mirgantį žydrą vandens paviršių. Aukštai danguje kilo blyški saulė. Ir karalius pajuto jos poveikį — kūnas prisipildė energijos.

Cigaras jau seniai užgeso. Ramzis sviedė jį už borto. Ir pasiėmė kitą.

Už nugaros pasigirdo žingsniai.

— Beliko vos kelios valandos, sere.

Prie jo cigaro prikišo degtuką.

— Taip, mano drauge. — Ramzis užsitraukė dūmą. — Išlipsime iš šito laivo ir pasijusime tarsi išėję iš užmaršties. Ką mums daryti su tais dviem, kurie žino mūsų paslaptį? Jaunas niekšelis ir senstelėjęs filosofas. Kuris iš jų labiau pavojingas?

— Argi filosofai tokie pavojingi, sere?

— Grafas Ruterfordas tiki antgamtiškais dalykais, Samirai. Jis ne bailys. Jis nori sužinoti amžino gyvenimo paslaptį. Ir supranta, ką tai reiškia.

Atsakymo nebuvo. Samiro veidas, kaip ir anksčiau, buvo rūškanas.

— Atskleisiu tau dar vieną paslaptį, drauguži, — pasakė karalius. — Regis, man patinka šitas žmogus.

— Aš tą pastebėjau, sere.

— Įdomi asmenybė, — ištarė Ramzis ir nustebo pajutęs, jog balsas suvirpėjo. Jam sunku buvo tęsti, bet vis dėlto karalius pasakė ką norėjęs: — Man patinka su juo kalbėtis.

Henkokas sėdėjo prie stalo savo kabinete muziejuje ir žiūrėjo į inspektorių Trentą iš Skotlandjardo.

— Na, ką gi, matau, jog neturime kitos išeities. Paprašysime prokuroro orderio, įeisime į namus ir apžiūrėsime kolekciją. Suprantama, jei viskas savo vietoje, jei nedingo nė viena moneta...

— Sere, turint galvoje tą faktą, jog dvi monetos jau guli pas mus, vargu ar galima šito tikėtis...

ANTRA DALIS

1 skyrius

Viešbutis buvo panašus į milžinišką rožinį tortą — maurų stiliaus arkomis, mozaikos grindimis, lakuotomis širmomis, pintais krėslais, su plačiomis terasomis, nusileidžiančiomis į baltą saulės apšviestą smėlį ir Viduržemio jūros plynumą.

Didžiuliame vestibiulyje ir kitose bendrose salėse būriavosi baltai apsitaisę amerikiečiai bei europiečiai. Viename atvirame bare skambėjo Vienos muzika, kitame skambino jaunas amerikiečių pianistas. Žalvariu iškaltos liftų kabinos, esančios tiesiai priešais lenktus laiptus, regis, judėjo nesustodamos.

Suprantama, jeigu Ramzis būtų pamatęs panašų statinį kokiame nors kitame mieste, jis nebūtų taip apstulbęs. Eliotas pastebėjo, kaip karalius pasikeitė, išvydęs Aleksandriją.

Kur dingo gyvybingumas, trykštanti per kraštus energija? Kai visi gėrė arbatą, Ramzis buvo tylus, nekalbus ir atsisakė pasivaikščiojimo.

O kai per vakarienę visi pradėjo aptarinėti netikėtą Henrio išvykimą į Kairą, karalius supyko.

— Džulija Stratford — suaugusi moteris, — pasakė jis, žiūrėdamas į merginą. — Būtų kvaila galvoti, kad jai būtina girto, moraliai smukusio žmogaus draugija. Argi mes ne džentelmenai? Juk jūs tą tvirtinate?

— Teisybė, — pritarė Aleksas. — Bet jis jos brolis, ir jos dėdė norėjo, kad...

— Jos dėdė pats nepažįsta savo sūnaus! — piktinosi Ramzis.

Įsiterpė Džulija:

— Aš džiaugiuosi, kad Henris išvyko. Pasivysime jį Kaire. Ir ten su juo bus nelengva, o čia jis būtų tiesiog nepakenčiamas.

— Tikrai, — atsiduso Eliotas. — Džulija, dabar aš būsiu tavo asmens sargybinis. Oficialiai.

— Eliotai, šita kelionė jus labai vargina. Jums taip pat derėtų vykti į Kairą ir tenai mūsų palaukti.

Aleksas norėjo kažką sakyti, bet tėvas gestu jį sustabdė.

— Viskas jau nuspręsta, mieloji, tu žinai. Be to, man norisi pamatyti Luksorą bei Abu Simbelą. Galbūt tai bus paskutinis kartas.

Džulija pažvelgė į Eliotą. Mergina žinojo, kad jis kalba nuoširdžiai. Jis negalėjo leisti Džulijai keliauti dviese su Ramziu, norėtų ji to ar ne. Ir jis tikrai svajojo dar sykį pamatyti garsius paminklus. Tačiau mergina jautė jį turint dar kažkokių asmeninių motyvų.

Eliotas jos tylėjimą suprato kaip sutikimą.

— O kada mes garlaiviu plauksime Nilo upe? — paklausė Aleksas. — Kiek laiko jūs ketinate praleisti šitame mieste, drauguži? — kreipėsi jis į Ramzį.

— Nelabai ilgai, — rūškanai atsiliepė tas. — Čia mažai kas išliko nuo Senovės Romos laikų.

Kaip visada nesinaudodamas nei šakute, nei peiliu, Ramzis sudorojo tris patiekalus ir nesulaukęs, kol kiti baigs vakarieniauti, atsiprašė ir išėjo.

Visą dieną jis vaikščiojo paniuręs. Kitą rytą per pusryčius neištarė nė žodžio. Po to atsisakė žaisti biliardą ir išėjo vienas. Matyt, naktį ir dieną klaidžiojo gatvėmis, palikęs Džuliją Alekso draugijoje. Jis neprisileido artyn netgi ištikimojo Samiro.

Karalius vienas mėgino nugalėti save.

Eliotas priėmė netikėtą sprendimą. Pasitelkęs savo tarną Volterį, jis surado berniūkštį egiptietį, kuris jų viešbutyje valydavo kilimus ant laiptų, ir pasamdė jį sekti Ramsėjų. Tame buvo kažkiek rizikos. Ir Eliotą graužė sąžinė. Tačiau pagunda nugalėjo.

Jis visą laiką leisdavo patogiame pintame šezlonge. Arba skaitydavo knygas, arba stebėdavo aplinkui zujančius žmones. Tinkamu momentu, kai šalia nieko nebūdavo, berniukas pakenčiama anglų kalba atsiskaitydavo jam.

Ramsėjus vaikštinėjo po miestą... Ramsėjus valandų valandas praleido prie jūros... Stebėjo didžiulius užmiesčio laukus. Įsmeigęs žvilgsnį į tolį, sėdėjo europietiškoje kavinėje ir nesustodamas gėrė saldžią egiptietišką kavą. Buvo užsukęs į viešnamį, kurio savininkas apstulbo stebėdamas, kaip klientas nuo tamsos iki aušros reikalavo į savo kambarį visų moterų iš eilės. Dvylika sueičių per vieną naktį... Senas storulis sąvadautojas nieko panašaus per visą gyvenimą nebuvo matęs.

Eliotas nusišypsojo. Vadinasi, moteris jis naudoja panašiai, kaip ir maistą. Jo apetitas beprotiškas, jis nepasotinamas. Matyt, Džulija Stratford dar neįsileido egiptiečio į savo šventovę. O gal jau įsileido?

Siauros gatvelės... Senamiestis — taip jie vadina šį rajoną. Tačiau jam vos keli šimtai metų, ir niekas nežino, jog čia neseniai stovėjo didžiulė biblioteka, kad žemiau, kalvos papėdėje, — universitetas, kur klausytis paskaitų susirinkdavo šimtai žmonių...

Senovės pasaulio akademija — štai kas buvo šitas miestas. Dabar — tai pajūrio kurortas. O viešbutis stovi toje vietoje, kur stūksojo Kleopatros rūmai. Čia Ramzis glamonėjo karalienę, maldaudamas ją pamiršti pražūtingą aistrą Markui Antonijui.

„Šitas žmogus pralaimės, nejaugi nematai? — meldė jis. — Jeigu Julijaus Cezario nebūtų nužudę, tu būtum tapusi Romos imperatoriene. Bet šitas žmogus niekada nieko tau neduos. Jis silpnas, godus, bevalis“. Būtent tada karalienės akyse jis pirmą kartą pamatė tikrą pašėlusią aistrą. Ji mylėjo Marką Antonijų. Ir niekas daugiau jos nedomino. Egiptas, Roma — jokio skirtumo! Kada taip nutiko, jog Kleopatra nustojo būti karaliene ir tapo paprasta mirtinga moterimi? Jis to nežinojo. Žinojo tik viena — jo svajonės sudužo.

„Ko tu taip nerimauji dėl Egipto? — klausdavo Kleopatra. — Nori, kad aš tapčiau Romos imperatoriene? Ne, tu šito nenori. Tu nori, kad išgerčiau tavo stebuklingo gėrimo ir tapčiau nemirtinga, kaip ir tu. Ir velniop mano žemiškąjį gyvenimą, velniop mano žemiškąją meilę. Bet aš visai nenoriu dėl tavęs numirti!“

„Tu nesupranti, ką kalbi!“

Nutilkite, praeities balsai! Reikia klausytis tik į krantą besiplakančių jūros bangų ošimo. Nueiti į tą vietą, kur buvo senos romėniškos kapinės. Jie nunešė karalienę tenai, pas Marką Antonijų.

Mintyse Ramzis vėl pamatė laidotuvių procesiją. Išgirdo raudą. Ir vėl išvydo ją tokią, kokia ji buvo tomis paskutinėmis valandomis.

„Atstok nuo manęs su savo pažadais. Antonijus šaukiasi manęs iš kapo. Aš noriu pas jį“.

O dabar jos nebeliko nė pėdsako — tik jo atmintis. Ir legendos. Jis vėl išgirdo ošiant minią, susirinkusią paskutinį kartą pamatyti karalienę karste, jos marmuriniame mauzoliejuje. Užtvindytos visos gatvės, kalvos papėdė...

„Mūsų karalienė mirė laisva“.

„Ji apgavo Oktavianą“.

„Ji netapo Romos verge“.

Dieve, bet juk ji galėjo tapti nemirtinga!

Katakombos. Vienintelė vieta, kur jis dar nebuvo nuėjęs. Kodėl jis pasikvietė drauge Džuliją? Tikriausiai tapo visai silpnas, jei negali be jos apseiti. Jis taip nieko merginai ir nepasakė.

Karalius matė, kad Džulijai įdomu. Ji buvo tokia miela — ilga, šviesiai gelsva suknele su nėriniais. Ramziui iš pradžių atrodė, jog šių laikų moterys velkasi ant savo kūno pernelyg daug skudurų. Tačiau vėliau jis suprato, kur slypi jų drabužių žavesys. Tada jam pradėjo patikti ir siauros rankovės plačiais rankogaliais, ir suveržtos talijos ir platūs, plevėsuojantys sijonai.

Staiga Ramzis pasigailėjo, kad jie Egipte. Jau verčiau būtų dabar Anglijoje. Arba Amerikoje.

Bet katakombas jie būtinai prieš išvykstant turi pamatyti. Jie ėjo drauge su kitais turistais, klausėsi nuobodaus ekskursijos vadovo pasakojimo. Jis kalbėjo apie tai, jog čia kadaise slėpėsi krikščionys ir buvo atliekamos senovinės apeigos.

— Ar tu esi buvęs čia anksčiau? — sušnabždėjo Džulija. — Tau tai labai svarbu?

— Taip, — vos girdimai atsakė jis, tvirtai spausdamas merginos ranką. Ak, jei tik jis galėtų visam laikui palikti Egiptą! Kodėl taip skaudu!

Turistų grupė sustojo. Ramzio akys neramiai bėgiojo siena. Jis pastebėjo tą siaurą praėjimą. Kiti turistai pajudėjo pirmyn, bijodami atsilikti nuo vadovo, o Ramzis truktelėjo Džuliją už rankos. Jiedu atsiliko. Kai smalsuolių balsai nutilo tolumoje, karalius įjungė elektrinį žibintą ir įėjo į tunelį.

Ar čia tikrai tas kelias? Jis nebuvo įsitikinęs. Jis tik prisiminė, kas tuomet atsitiko.

Tas pats drėgnų akmenų kvapas. Lotyniški užrašai ant sienų.

Jiedu įėjo į didžiulį urvą.

— Žiūrėk, — pašaukė Džulija. — Tenai viršuje, uoloje iškaltas nedidelis langelis. Keista. O sienose kažkokie kabliai. Matai?

Jam atrodė, kad merginos balsas sklinda iš toli. Norėjosi jai atsakyti, bet Ramzis negalėjo ištrati nė žodžio. Padūmavusiu žvilgsniu jis spoksojo į akmenį, į kurį rodė Džulija. Ji ištarė žodį „aukuras“. Ne, tai ne aukuras, tai guolis. Guolis, kuriame jis gulėjo tris šimtus metų... kol galiausiai buvo atidarytas viršutinis langas. Pakėlė didžiules medines langines, ir į vidų pateko saulė, savo spinduliais sušildžiusi jį ir prikėlusį...

Jis išgirdo Kleopatros balsą: „O dievai! Tai tiesa! Jis gyvas!“ Jos gilus atodūsis aidu nuskriejo po akmeniniais urvo skliautais. Saulės spinduliai sušildė Ramzio kūną.

„Ramzi, nubusk! — sušuko ji. — Tave šaukia Egipto karalienė!“

Jis pajuto skausmą visame kūne, pajuto judant plaukus. Dar iki galo neatsibudęs, atsisėdo ir pamatė priešais save jauną moterį, juodais plaukais, laisvai krentančiais ant nuostabių jos pečių. Ir seną žynį, kuris drebėjo iš baimės ir kažką murmėjo sau po nosimi, sudėjęs maldai delnus. Senis nesustodamas lankstėsi.

„Didysis Ramzi! — sušuko ji. — Egipto karalienei reikia tavo patarimo“.

Iš lauko, iš dvidešimtojo amžiaus, į urvą brovėsi dulkių stulpai, iš Aleksandrijos gatvių sklido mašinų gausmas.

— Ramzi!

Jis atsisuko. Į jį žvelgė Džulija Stratford.

— Mano gražuolė, — sušnabždėjo karalius ir švelniai apkabino ją — be aistros, tačiau su meile. — Mano nuostabioji Džulija.

Arbatos gėrimo ceremonija vyko svetainėje. Šio ritualo pavadinimas sukėlė karaliui juoko priepuolį. Paplotėliai, kiaušiniai, sumuštiniai su sūriu — kas tai, jeigu ne maistas? Bet jam tai tiko. Jis galėjo suvalgyti tris kartus daugiau už kitus ir vis tiek iki vakarienės vėl išalkti.

Ramzis mėgavosi Džulijos buvimu šalia. Ir tuo, kad čia nėra nei Alekso, nei Samiro, nei Elioto.

Jis sėdėjo ir žiūrėjo į skrybėlaičių jūrą, į lengvabūdiškai pūpsančius skėčius. Ir į didžiulius blizgančius automobilius, privažiuojančius prie pagrindinio įėjimo, kur jau laukė daugybė atvirų ekipažų.

Šiuolaikiniai egiptiečiai savo išvaizda nebuvo panašūs į jo epochos žmones. Įvyko rasių samplaika. Džulija sakė, jog Graikijoje jis pamatys tokį pat vaizdą. O kiek dar miestų jam teks aplankyti? Ar palengvėjo nuo to?

— Tu buvai tokia kantri su manimi, — nusišypsojo karalius. — Neprašei jokių paaiškinimų.

O, kokia ji žavi! Su ta šilkine suknele, nubarstyta baltomis gėlytėmis, su nėriniais prie riešų ir mažomis sagutėmis, kurios jam taip patinka! Dar gerai, kad ji neapsivilko ta atvira suknele, kurią dėvėjo pirmą vakarą laive. Matydamas apnuogintą Džulijos kūną, jis visai netektų proto.

— Panorėjęs, pats viską papasakosi, — pasakė mergina. — Man tik skaudu matyti, kaip tu kankiniesi.

— Viskas būtent taip, kaip tu ir sakei, — sumurmėjo Ramzis. Jis jau išgėrė savo arbatą. Šitas gėrimas karaliui niekada nepatiko. Nei šis nei tas. — Viskas išnyko, pasikeitė negrįžtamai. Mauzoliejus, biblioteka, švyturys. Viskas, ką pastatė Aleksandras ar Kleopatra. Sakyk, kodėl Gizoje iki šiolei išlikę piramidės? Kodėl tebestovi rūmai Luksore?

— Nori juos pamatyti? — Džulija pasilenkė virš staliuko ir paėmė Ramzį už rankos. — Ar pasirengęs važiuoti jau dabar?

— Taip, metas. O po to, kai juos pamatysiu, galėsime išvažiuoti iš šitos šalies. Tu ir aš... Jei tik panorėsi likti su manimi.

Kokios nuostabios rudos akys po ilgomis tankiomis blakstienomis, kokia nuoširdi šypsena. Kokios švelnios lūpos...

Iš lifto išėjo Samiras ir grafas su savo nesubrendėliu sūneliu.

— Aš važiuosiu su tavim ir į pasaulio kraštą, — sušnabždėjo Džulija.

Ramzis dar ilgai negalėjo atitraukti žvilgsnio nuo jos akių. Ar suvokia ji, ką kalba? Ne, klausimas turėtų būti kitoks: ar jis supranta, ką ji kalba? Kad jinai myli Ramzį, tai tiesa. Bet kitas, labai svarbus klausimas, taip ir liko be atsakymo...

Beveik visą dieną jie plaukė Nilo upe. Saulė negailestingai kepino. Jie plaukė nedideliu mielu garlaiviu. Plati Džulijos piniginė ir dovanos, kuriomis Eliotas apipildavo ekipažą, suteikė galimybę jiems keliauti prabangiai. Šio garlaivio kajutės nė trupučio nebuvo prastesnės už milžiniško laivo, pervežusio juos per vandenyną. Salonas bei valgykla taip pat buvo patogūs. Virėjas europietis, o tarnai, išskyrus Ritą ir Volterį, egiptiečiai.

Tačiau didžiausia prabanga bei džiaugsmas, kad tuo laivu jie keliavo vieni. Ir greitai tapo darnia, draugiška turistų grupe. Džulija net nustebo. Bet taip atsitiko tikriausiai todėl, kad su jais nebuvo Henrio. Ir tai nuostabu...

Jis kaip tikras bailys pabėgo, vos tik laivui atplaukus į Aleksandriją. Pasakęs, kad keliaus į Kairą ir tenai viską parengs jų atvykimui. Juk ir taip viskas jau buvo parengta „Šeferdo“ viešbutyje. Jie susisiekė su Kairu prieš išvykdami į Abu Simbelą ir užsisakė kambarius viešbutyje. Nors nežinojo, kiek truks kelionė, tačiau „Šeferdo“ viešbutis — įprastinė britų turistų vieta, jo durys visada jiems atviros.

Jiems pasakė, jog greitai prasidės operos sezonas ir pasiūlė užsisakyti ložę. Džulija sutiko, nors dar nežinojo, kuo baigsis kelionė.

Ji matė, kaip Ramziui patinka plaukti Nilo upe ir kokia puiki jo nuotaika. Jis valandų valandas stovėjo ant denio, akimis glostydamas pakrančių smėlį, palmes, žvilgančią Nilo vandens juostą.

Džulijai nereikėjo aiškinti, jog ant senovės kapaviečių sienų buvo pavaizduotos tokios pat išsišakojusios gražuolės palmės. Ir kad tamsiaodžiai valstiečiai tokiu pat primityviu būdu sėmė iš upės vandenį, kaip ir prieš keturis tūkstančius metų. Ir kad pro šalį plaukusios nedidelės valtelės nedaug tesiskyrė nuo tų, kurios čia plaukiojo dar Ramzio Didžiojo laikais.

Nepasikeitė ir saulė bei išdykėlis vėjas.

Džulijai beliko dar kai ką padaryti. Negalima atidėlioti. Ji ilsėjosi salone, tingiai stebėdama, kaip Samiras su Eliotu žaidžia šachmatais. Kai Aleksas išėjo ant denio, mergina nusekė jam iš paskos.

Vakarėjo. Pūtė jau vėsus vėjas, o dangus buvo mažiau žydras.

— Tu toks man artimas, — ištarė Džulija. — Man liūdna, kad tenka tave skaudinti. Bet aš visai nenoriu tekėti už tavęs.

— Žinau, — atsakė jis. — Seniai tą supratau. Bet vis tiek puoselėsiu viltį, tikėdamas, kad tai netiesa. Visada tuo tikėjau.

— Aleksai...

— Ne, mieloji, nereikia patarimų. Tegul viskas taip ir lieka. Juk moterų privalumas — tai jų nepastovumas... Tavo nuomonė gali pasikeisti, todėl aš pasirengęs laukti. Ne, nieko daugiau nesakyk. Tu laisva. Visada buvai laisva.

Džulija sulaikė kvapą. Geliantis skausmas suspaudė krūtinę, trukdė kvėpuoti. Jai norėjosi verkti. Nors ašaros šioje situacijoje visai netiko. Mergina pabučiavo Aleksą į skruostą ir greitai nubėgo į savo kajutę.

Ačiū Dievui, Ritos nebuvo. Džulija krito ant kušetės ir pravirko, įsikniaubusi į pagalvę. Po to užsnūdo. Paskutinės jos mintys prieš užmiegant buvo: „Jau verčiau Aleksas nežinotų, kad niekada jo nemylėjau, o pagalvotų, jog pamilau kitą, ir jis turi varžovą... Jis tą suprastų“.

Kai mergina atsibudo, už lango jau buvo tamsu. Rita uždegė nedidelę lempą, ir Džulija pamatė Ramzį: jis sėdėjo šalia ir žiūrėjo į ją.

Mergina nepajuto nei pykčio, nei baimės.

Staiga ji suprato, kad dar snaudžia. Ir tik dabar atsibudo. Kajutėje buvo šviesu ir tuščia. Ak, jei jis čia būtų iš tikrųjų! Kūnas taip jo trokšta. Džulijos nejaudino nei praeitis, nei ateitis. Merginą jaudino tik jis vienas. Ir jis tą žinojo.

Kai mergina įėjo į valgyklą, karalius gyvai šnekučiavosi. Stalas buvo nukrautas egzotiškais patiekalais.

— Nežinojome, ar žadinti tave, mieloji, — pasakė Eliotas. Jis pakilo ir paslinko jai kėdę.

— Ak, Džulija! — ištarė Ramzis. — Čia maistas tiesiog puikus!

Jis buvo susidomėjęs mėsa, suvyniota vynuogių lapuose ir pagardinta prieskoniais, kurių pavadinimų Džulija nežinojo. Jo pirštai, dorodami maistą, kaip visada, judėjo vikriai ir tvarkingai.

— Palaukite, — pasakė Aleksas, — norite pasakyti, jog anksčiau niekada to nevalgėte?

— Kiek pamenu, šitame viešbutyje mes valgėme tiktai mėsą su bulvėmis, — pasakė Ramzis. — O šitas viščiukas su cinamonu labai gardus.

— Palaukite, — neatstojo Aleksas, — argi jūs ne egiptietis?

— Prašau, Aleksai, nereikia. Regis, misteriui Ramsėjui patinka savo kilmę apgaubti paslapties šydu, — pastebėjo Džulija.

Ramzis susijuokė ir ištuštino bokalą vyno.

— Turiu pripažinti, jog tame yra tiesos. Bet, jeigu norite tikslumo, tai aš tikrai egiptietis.

— Ir kur, sakykite...

— Aleksai, prašau... — vėl įsiterpė Džulija.

Vaikinas gūžtelėjo pečiais:

— Jūs tikra mįslė, Ramsėjau.

— Argi aš jus kuo nors įžeidžiau, Aleksandrai?

— Dar kartą mane taip pavadinsite, ir aš iškviesiu jus į dvikovą, — atrėžė Aleksas.

— Ką tai reiškia?

— Nieko, — Eliotas paplekšnojo sūnui per ranką.

Bet Aleksas nepyko. Ir nesijautė įžeistas. Jis pažvelgė per stalą į Džuliją ir nusišypsojo paslaptingai bei liūdnai. Mergina jam buvo dėkinga už tą šypseną.

Vidurdienį Luksore buvo nepakenčiamai karšta. Jie palaukė, kol kaitra nuslūgs. Tik tada išlipo į krantą ir pasuko link rūmų komplekso. Džulija matė, jog čia Ramzis nenori likti vienas. Jis susimąstęs ėjo tarp kolonų, tik retkarčiais apsidairydamas.

Eliotas, nepaisydamas nuolat jį kamavusio skausmo, nepanoro atsisakyti šito pasivaikščiojimo. Šalia jo ėjo Aleksas, kad lemiamu momentu tėvas galėtų atsiremti į jį. Samiras taip pat žingsniavo greta. Jie apie kažką gyvai kalbėjosi.

— Juk tau daugiau neskaudu? — paklausė Džulija.

— Kai žiūriu į tave, nejaučiu jokio skausmo, — atsakė Ramzis. — Egipte tu tokia pat žavi, kaip ir Londone.

— Kai paskutinį kartą matei rūmus, ar ir tada čia buvo griuvėsiai?

— Taip, ir dar jie buvo užpustyti smėliu, styrojo tiktai kolonų viršūnės. Sfinksų alėją visai užpustė. Praėjo tūkstantis metų nuo to laiko, kai vaikščiojau čia. Tuomet buvau mirtingas, kvailas ir maniau, jog Egipto karalystė — tai civilizuotas pasaulis, o už jos ribų nieko gero nėra.

Karalius sustojo, atsisuko į Džuliją ir greitai pabučiavo ją į kaktą. Po to kaltai atsigręžė į einančią iš paskos grupę. Ne, jis nekaltas, jis tik išsiblaškęs.

Džulija paėmė jį už rankos, ir jie nuėjo pirmyn.

— Kada nors viską tau papasakosiu, — pažadėjo Ramzis. — Taip ilgai pasakosiu, jog tu pavargsi klausytis... Kaip mes seniau rengėmės, kaip bendravome, pietaudavome, kaip šokdavome; kokios buvo šventovės, kokie rūmai... Kaip aš išeidavau, sveikindavau dievą ir melsdavausi — auštant, vidurdienį ir saulei leidžiantis. Tauta laukė šito iš manęs... Gerai, metas plaukti per upę prie Ramzio Trečiojo rūmų. Labai maga į juos pažvelgti.

Jis pakvietė vieną į jį spoksojusį egiptietį ir paprašė brikelės, kuri nuvežtų į prieplauką. Džulija džiaugėsi bent laikinai galėsianti atsikratyti visų kitų pakeleivių.

Tačiau, kai tik jie perplaukė upę ir priartėjo prie sugriuvusios šventovės, Ramzis nusiminė ir pritilo. Šventovė buvo be stogo, tik vidiniame kieme išliko kolonada. Valdovas tylėdamas apžiūrinėjo bareljefus ant sienų. Jie vaizdavo karalių mūšio metu.

— Jis buvo mano pirmasis mokinys. Pirmasis, pas kurį atėjau, sugrįžęs iš savo kelionių, — pasakė Ramzis. — Grįžau namo, į Egiptą, numirti, bet mirtis neskubėjo pas mane. Tuomet supratau, ką reikia daryti: nueiti į karaliaus rūmus ir tapti sargu arba mokytoju. Jis patikėjo manimi, šitas faraonas, mano bendravardis. Kai pasakodavau jam apie tolimas šalis, apie jų istoriją, jis įdėmiai manęs klausydavosi.

— O eliksyras? Jis nenorėjo jo išgerti? — pasidomėjo mergina.

Jiedu stovėjo vieni tarp didžiulės salės griuvėsių, apsupti kolonų. Dykumos vėjas buvo šaltas, jis taršė Džulijos plaukus. Ramzis apkabino merginą.

— Aš jam nepasakojau, jog kadaise buvau mirtingas žmogus, — pasakė karalius. — Žinai, aš niekam iš jų apie tai nesakiau. Pastaraisiais savo žemiško gyvenimo metais supratau, kokia pavojinga šita paslaptis. Mačiau, kaip tikras mano sūnus Merneptahas dėl eliksyro tapo išdaviku. Suprantama, jam nepavyko pasodinti manęs į kalėjimą ir išgauti paslaptį. Atidaviau jam savo karalystę ir ilgiems šimtmečiams palikau Egiptą. Tačiau žinau, ką su žmonėmis daro nemirtingumo paslapties žinojimas. Praėjo daugybė metų — ir aš tą paslaptį atskleidžiau Kleopatrai.

Jis nutilo. Buvo akivaizdu, jog tęsti toliau karaliui nesinorėjo. Sugrįžo skausmas, kankinęs jį Aleksandrijoje. Jo žvilgsnis apsiblausė.

Vis dar tylėdamas, jis pasuko link brikelės.

— Džulija, tegul ši kelionė bus trumpa, — pasakė Ramzis. — Rytoj aplankysime Karalių Slėnį ir vėl trauksime į pietus.

Jie išvyko auštant, kol saulė dar nepradėjo spiginti.

Džulija prilaikė už rankos Eliotą. Ramzis vėl buvo kalbus ir pakiliai atsakinėjo į visus senojo grafo klausimus, kol jie leidosi takeliu tarp atidarytų kapaviečių, kur jau buvo pilna turistų, fotografų, prekeivių, nešiojusių bandeles bei blynelius negirdėtais pavadinimais.

Džuliją kankino kaitra. Plačiais kraštais šiaudinė skrybėlė negelbėjo, teko dažnai sustoti ir bent kiek atsikvėpti. Be to, pykino nuo kupranugarių mėšlo bei šlapimo kvapo.

Prie jos prišoko prekeivis. Mergina pažvelgė žemyn ir pamatė ištiestą ranką susisukusiais pirštais, kuri priminė voro žnyples.

Ji sucypė.

— Dink iš čia! — grubiai įsakė Aleksas. — Tie vietiniai berniūkščiai tiesiog nepakenčiami.

— Mumijos ranka! — rėkavo prekeivis. — Mumijos ranka! Senovinė. Labai sena!

— Žinoma, — nusijuokė Eliotas. — Tikriausiai iš kokio nors Kairo mumijų fabriko.

Tačiau Ramzis sustojo kaip įbestas. Neatitraukdamas akių, jis žiūrėjo į prekeivį ir į ranką. Berniukas netikėtai sustingo, jo veide pasirodė siaubas. Ramzis priėjo arčiau ir išplėšė iš jo sudžiūvusią ranką. Prekeivis nesipriešino, jis krito ant kelių ir klūpėdamas ėmė trauktis atatupstas.

— Kas atsitiko? — paklausė Aleksas. — Nejaugi jums reikalingas šitas daiktas?

Ramzis žiūrėjo į ranką, į prie jos prilipusius sutrūnijusius skarmalus.

Džulija nesuprato, kas atsitiko. Galbūt karalių papiktino tokia šventvagystė? Ar tas daiktas jam ką nors priminė? Ji taip pat prisiminė tėvo bibliotekoje sarkofage gulinčią mumiją. Ta mumija kadaise buvo žmogus, kurį dabar Džulija myli.

Keista... Kartais atrodo, jog nuo to laiko praėjo šimtmečiai.

Eliotas susidomėjęs stebėjo įvykius.

— Kas čia, sere? — tyliai paklausė Samiras.

Ar girdėjo Eliotas jo klausimą?

Ramzis išsitraukė keletą auksinių monetų ir metė jas į smėlį prie prekeivio. Tas griebė pinigus ir pakilęs nurūko kiek kojos neša. Ramzis paėmė nosinę, suvyniojo į ją ranką ir įsikišo į kišenę.

— Tai apie ką mes kalbėjome? — mandagiai paklausė Eliotas, tarsi nieko nebūtų nutikę. — Regis, apie tai, jog permainos — svarbiausias mūsų laikų bruožas?

— Taip, — atsiduso Ramzis. Atrodė, jog dabar jis į Karalių Slėnį žiūri visai kitomis akimis. Jis matė žiojėjančias atvirų kapaviečių angas bei prie įėjimo gulinčius, besišildančius saulėje šunis.

Eliotas tęsė:

— O senovės žmonės buvo įsitikinę, jog niekas nesikeičia.

Džulija stebėjo, kaip mainosi karaliaus veidas, kaip kančia vėl iškreipė gražius jo bruožus. Tačiau Ramzis surado savyje jėgų ir ramiai atsakė Eliotui:

— Taip, jie neįsivaizdavo progreso. Bet juk tada nebuvo ir laiko pojūčio. Gimus naujam karaliui, iš naujo buvo pradedamas skaičiuoti laikas. Jūs, suprantama, šitą žinote. Niekas neskaičiavo šimtmečiais. Nesu įsitikinęs, ar apskritai egiptiečiai prisiminė, kas yra šimtmetis...

Abu Simbelas. Pagaliau jie pasiekė pačią didžiausią Ramzio šventovę. Dėl kaitros krante jie buvo neilgai, bet dabar dykumą gaubė vėsi naktis.

Ramzis su Džulija tyliai leidosi laipteliais į valtį. Džulija apsigaubė saliu ir tvirtai jį užsirišo. Virš mirguliuojančio vandens paviršiaus kabėjo mėnulis.

Padedami vietinio palydovo, jie perplaukė upę ir, atsisėdę ant jų laukiančių kupranugarių, pajudėjo link milžiniškos šventovės, kurioje buvo išlikusios Ramzio Didžiojo statulos.

Tai tikra egzotika — joti ant tokio gyvūno. Džulija juokėsi, atkišusi veidą vėjui, nors bijojo pažvelgti žemyn, kur po kupranugario kojomis ritmingai lingavo žemė. Ir vis dėlto mergina apsidžiaugė, kai jie sustojo. Ramzis nušoko žemyn ir padėjo jai nulipti.

Palydovas vedė gyvūnus. Jiedu stovėjo vieni po žvaigždėtu dangumi, gaivinami lengvo dykumų vėjo. Tolumoje mirgėjo jų palapinių stovyklos žiburiai. Džulija matė lempą, blankiai šviečiančią pro pusiau skaidrų palapinės audinį, ir mažytį laužo žiburėlį, šokantį vėjyje: jis mirgėjo, geso, po to vėl virsdavo geltona liepsna.

Jie praėjo tarp milžiniškų faraono statulos kojų į šventovės vidų. Džulija nematė Ramzio ašarų, galbūt jas nušluostė gimtinės vėjas, tačiau gilų karaliaus atodūsį mergina išgirdo. Pajutusi, kaip suvirpėjo šiltas jo delnas, ji prigludo prie jo.

Toliau jiedu ėjo susikabinę rankomis. Jo akys vis dar apžiūrinėjo didingas statulas.

— Kur tu išvykai po to, kai atidavei sūnui savo karalystę? — paklausė Džulija...

— Į pasaulio kraštą. Keliavau taip toli, kiek tik leido jėgos. Tenai, kur nedrįstų keliauti joks mirtingasis... Mačiau plačius Britanijos miškus. Žmonės tenai vilkėjo gyvūnų kailiais, laipiojo po medžius ir šaudė iš viršaus medinėmis strėlėmis. Buvau Tolimuosiuose Rytuose; atradau miestus, kurie dabar jau išnykę visiems laikams. Jau tada pradėjau suprasti, jog stebuklingas eliksyras veikia ne tik mano raumenis, bet ir protą. Per keletą dienų galėjau išmokti naują kalbą, galėjau... kaip čia geriau pasakius... greitai adaptuotis. Bet atsirado ir sumaištis.

— Tu čia apie ką?

Jie sustojo ant kietai suplakto smėlio. Karalius žiūrėjo į Džuliją iš viršaus žemyn, jo veidą apšvietė žvaigždėto dangaus spindesys.

— Aš jau nebuvau Ramzis. Nebuvau karalius. Neturėjau tautybės.

— Suprantu.

— Jau sakiau, kad man reikalingas pasaulis, man būtina keliauti, stebėti. Bet buvo ne taip. Privalėjau grįžti į Egiptą.

— Tada tau ir kilo noras numirti?

— Aš nuėjau pas faraoną Ramzį Trečiąjį ir pasakiau, jog noriu tapti jo apsaugininku. Tai buvo po to, kuomet įsitikinau, jog manęs neveikia jokie nuodai. Netgi ugnis negalėjo sunaikinti manęs. Aš buvau nemirtingas. Tą su manimi padarė vienas eliksyro gurkšnis. Nemirtingas!

— Kaip tai žiauru, — pasakė Džulija. Ji ne viską suprato, bet nedrįso klausti, tik kantriai laukė, kol jis pats viską papasakos.

— Po narsiojo Ramzio Trečiojo buvo daugybė kitų karalių bei karalienių. Aš ateidavau pas juos, kai to panorėdavau. Ir taip tapau legenda — vaiduokliu, kuris kalbėdavosi tik su Egipto valdovais. Mano pasirodymas buvo laikomas lemtingu ženklu. Žinoma, turėjau slaptą gyvenimą. Basčiausi Tėbų gatvėmis kaip pats paprasčiausias žmogus — ieškojau moterų, gėrimų, draugų...

— Bet niekas tavęs iš tiesų nepažino ir nežinojo tavo paslapties? — pasakė Džulija. — Kaipgi tu galėjai tą iškęsti?

— Taip, ilgiau nebegalėjau kentėti, — sutiko Ramzis. — Tuomet ir užrašiau savo istoriją ant papiruso ritinėlių, kuriuos tavo tėvas surado mano slaptoje laboratorijoje. Bet tada aš buvau drąsesnis. Ir mane mylėjo, Džulija! Suprask.

Jis nutilo, tarsi įsiklausydamas į vėjo gausmą.

— Mane garbino, — tęsė jis. — Tarsi būčiau miręs ir tapęs tuo, kuo pats pasiskelbiau: karaliaus rūmų sargu, valdovų gynėju, niekšų budeliu, atsidavusiu ne karaliui, o pačiai karalystei.

— Galbūt dievai taip pat jaučiasi vieniši?

Ramzis geraširdiškai nusijuokė:

— Tu žinai atsakymą. Bet iki galo nesuvoki eliksyro galios. Jis mane pavertė tuo, kas dabar esu. Ir pats ne viską iki galo suprantu. O, koks kvailas buvau tais pirmaisiais metais: nuolatos eksperimentavau pats su savimi, tarsi koks nors fizikas. — Gili raukšlė įsirėžė prie karaliaus lūpų. — Mūsų užduotis — suprasti šį pasaulį. Juk taip? Net ir paprastų dalykų kartais nesuvokiame.

— Taip, sutinku, — sušnabždėjo Džulija.

— Sunkiausiomis akimirkomis pasikliovau tik savo tikėjimu. Aš supratau tą, ko kiti nesuprato. „Viskas praeis“ — moko senovės išmintis. Tačiau aš taip pavargau... taip pavargau.

Ramzis apkabino ją, priglaudė prie savęs, ir jiedu pasuko atgal. Vėjas nurimo. Karalius šildė Džuliją, ji tik dabar normaliai atsimerkė, nesibaimindama, kad vėjas į akis pripūs dulkių. Karalius skendo prisiminimuose ir tyliai, lėtai pasakojo:

— Paskui mūsų žemes užgrobė graikai. Aleksandras, pastatęs daug naujų miestų, sukūręs naujus dievus... Man tik vieno norėjosi: pasinerti į sapną, panašų į mirtį. Tačiau, kaip ir kiekvienas žmogus, aš bijojau mirties.

— Suprantu, — sušnabždėjo mergina, pajutusi, kaip jos kūnu nubėgo šiurpuliukai.

— Galiausiai ryžausi tai avantiūrai. Pasislėpsiu kapavietėje, tamsoje. Žinojau, kad tenai neteksiu jėgų, nusilpsiu, užmigsiu giliu miegu ir jau niekada neatsibusiu. Bet karališkų rūmų, kuriuos aš saugojau, žyniai... jie žinos, kur aš esu. Jie žinos, jog mane pažadinti gali tik saulės spinduliai... Tą paslaptį jie perduos kiekvienam naujam Egipto valdovui. Ir įspės juos, jog mano prisikėlimas pasitarnaus Egiptui. Ir vargas tam, kas išdrįs pažadinti mane, vedamas smalsumo ar piktų kėslų. Tokiu atveju, aš žiauriai atkeršysiu.

Jie praėjo pro šventovės duris ir sustojo. Ramzis atsisuko ir paskutinį kartą pažvelgė į milžiniškas statulas. Jo veidą apšvietė mėnulis.

— Bet ar miego metu tu buvai sąmoningas?

— Nežinau. Ne kartą pats savęs to klausiau. Dažnai man atrodydavo, jog netrukus nubusiu — esu tuo įsitikinęs. Be to, aš sapnuodavau. O, kokie tai būdavo sapnai! Jei ką nors sužinodavau, tai įvykdavo sapnuose. Supranti, aš pats negalėjau atsibusti. Neturėjau jėgų truktelėti už grandinės, atveriančios langines, pro kurias į kapavietę patektų saulės šviesa. Galbūt kažkiek nutuokiau, kas vyko už kriptos sienų. Bent jau vėliau manęs niekas ypatingai nenustebino. Aš tapau legenda: Ramziu Prakeiktuoju, Ramziu Nemirtinguoju, kuris miega urve laukdamas, kol koks nors drąsus Egipto karalius arba karalienė jį pažadins. Nemanau, kad žmonės tikėjo šia legenda. Kol...

— Kol pagaliau atėjo ji.

— Ji buvo paskutinė Egipto karalienė. Ir vienintelė, kuriai papasakojau visą tiesą.

— Bet, Ramzi, nejaugi ji tikrai atsisakė eliksyro?

Jis tylėjo, tarsi nenorėdamas atsakyti. Po to tarė:

— Ji atsisakė. Savaip. Ji iki galo negalėjo suprasti, kas yra tas stebuklingas gėrimas. O vėliau maldavo manęs, kad duočiau jo Markui Antonijui.

— Supratau. Keista, kaip negalėjau susiprotėti.

— Markas Antonijus sugriovė ir savo, ir jos gyvenimą. Ji pati nežinojo, ko prašo, nenumatė, kuo viskas baigsis: egoistai karalius bei karalienė, turintys neribotą valdžią... Po to jiems būtų kilęs noras sužinoti ir eliksyro formulę. Tikriausiai Antonijus būtų panorėjęs sukurti nemirtingų karių armiją.

— O Dieve! — sušnabždėjo Džulija.

Staiga Ramzis sustojo, atsitraukė nuo jos. Jie jau buvo pakankamai nutolę nuo šventovės, ir karalius dar kartą atsisuko į statulas.

— Bet kodėl tu užrašei savo istoriją ant pergamento? — paklausė mergina.

— Baimė, mano mieloji. Bailumas ir svajonė apie tai, jog kada nors kažkas mane suras, sužinos mano keistą istoriją ir nuims nuo mano pečių baisios paslapties naštą. Aš pralaimėjau, mano meile. Ir pasinėriau į nebūtį, palikęs savo istoriją... Tai mano iššūkis likimui. Nebegalėjau ilgiau išlikti stiprus.

Džulija priėjo prie jo, apsivijo rankomis jo kaklą, tačiau Ramzis net nepažvelgė į merginą. Jis tebežiūrėjo į statulas, o jo akyse žibėjo ašaros.

— Turbūt aš svajojau, jog kada nors mane pažadins naujam gyvenimui. Ir atsidursiu tarp protingų žmonių... Galbūt svajojau, jog kažkas priims iššūkį. — Jo balsas suvirpėjo. — Ir daugiau nebebūsiu vienišas keleivis. Ramzis Prakeiktasis taps Ramziu Nemirtinguoju...

Atrodė, jog tie žodžiai nustebino jį patį. Jis pažvelgė į Džuliją, pakėlė ją ant rankų ir pabučiavo.

Mergina nesipriešino. Pajutusi, kad jo rankos ją kelia, nuleido galvą jam ant krūtinės, ir jis nunešė ją prie palapinės, prie šviečiančio iš toli laužo. Ant tolimų tamsių kalvų krito žvaigždės. Dykuma priminė ramią jūrą, iš visų pusių gaubusią šiltą prieglobstį, į kurį juodu įėjo.

Čia kvepėjo išlydytu vašku. Ramzis pasodino Džuliją ant šilkinių pagalvių, gulinčių ant gėlėto tamsaus kilimo. Mirksinčios žvakių liepsnelės privertė merginą užsimerkti. Šilkai gardžiai kvepėjo. Šią palapinę jis paruošė jai ir sau... šiai ypatingai akimirkai...

— Aš myliu tave, Džulija Stratford, — sušnabždėjo karalius jai į ausį. — Mano karaliene. Mano gražuole.

Jo bučiniai kerėjo merginą. Užsimerkusi, ji atsigulė ant nugaros ir leido jam atsegioti savo palaidinę bei sijono kabliukus. Mėgaudamasi savo bejėgiškumu, mergina jautė, kaip Ramzis vieną po kito nuima nuo jos kūno drabužius — marškinius, korsetą, ilgas nėriniuotas kelnaites. Ji gulėjo nuoga ir žiūrėjo į jį, klūpantį priešais, žiūrėjo, kaip jis nusirenginėja.

Jis buvo dieviškai gražus: liepsnos atspindžiai žaidė ant galingos jo krūtinės, visas kūnas įsitempęs. Džulijai buvo malonu jausti jo kūno svorį. Jos akyse pasirodė ašaros — palengvėjimo ašaros. Iš lūpų išsiveržė silpna dejonė.

— Atverk duris, — sušnabždėjo ji. — Atidaryk skaistybės vartus — ir aš tavo amžinai.

Jis įėjo į ją... Trumpas aštrus skausmas, kurį čia pat pakeitė vis didėjantis pasitenkinimas. Džulija apibėrė jo kūną aistringais bučiniais, nulaižydama karštį ir druską nuo kaklo, veido, pečių. Jis veržėsi į ją vėl ir vėl, mergina išsilenkė lanku, pakėlė užpakalinę kūno dalį, kad galėtų stipriau su juo susilieti.

Kai ją užplūdo pirmoji banga, mergina suriko tarsi prieš mirtį. Ir išgirdo iš karaliaus lūpų išsprūdusi šauksmą: jis irgi patyrė orgazmą.

Tai tebuvo tik pradžia...

Eliotas matė, kaip buvo pakeltos į viršų virvinės kopėčios. Jis pasiėmė binoklį ir stebėjo tarp smėlio kopų tolimas palapinių miestelio ugneles, matė nedidelę tarno figūrą, kupranugarius.

Grafas pakilo ir, stengdamasis nekaukšėti lazdele, nuėjo deniu prie Ramzio kajutės durų. Truktelėjo už rankenos — atidaryta. Eliotas įsėlino į pusiau apšviestą patalpą.

„Šita idėja mane apsėdo ir pavertė bailiu vagišiumi“, — pamanė grafas. Bet sustoti jau negalėjo. Eliotas nežinojo, kiek dar jam lemta gyventi. Ir štai dabar, mėnulio šviesoje, jis rausėsi svetimuose daiktuose, naršė po spinteles, apieškojo kišenes, apžiūrėjo net tuščią lagaminą. Kajutėje nebuvo paslaptingos formulės. Arba ji buvo gudriai paslėpta.

Pagaliau grafas pasidavė. Priėjo prie stalo, kur gulėjo krūvelė knygų iš bibliotekos. Ir čia pat jo žvilgsnis užkliuvo už kažkokio nematyto bjauraus daikto — jis sustingo, apimtas baimės. Ant popieriaus lapo buvo padėta susisukusi išdžiūvusi mumijos plaštaka.

Koks jis vis dėlto asilas! Gėda. Tačiau grafas vis stovėjo nejudėdamas, negalėdamas atitraukti akių nuo rankos. Širdis pašėlusiai daužėsi krūtinėje, po to skausmas suspaudė paširdžius, dar vėliau nutirpo kairioji ranka. Grafas vis dar nejudėdamas, stengėsi giliai kvėpuoti.

Pagaliau nurimo, išėjo iš kajutės ir uždarė duris.

„Bailus vagišius“, — vėl keiksnojo save grafas ir, tvirtai atsirėmęs į lazdelę, nuėjo deniu į saloną.

Jau po truputį švito. Jie išėjo iš šiltos palapinės ir, apsigaubę paklodėmis, nužingsniavo prie apleistos šventovės. Pakeliui dažnai sustodavo, mylėdavosi čia pat ant smėlio, po to gulėdavo apgaubti tamsos, ir Ramzis žvelgdavo į žvaigždėtą dangų. Ramzis, Egipto karalius, kadaise pastatęs šitą šventovę!

Žodžių daugiau nebuvo. Buvo tik jo nuogo kūno šiluma ir Džuliją glamonėjančios stiprios rankos. Ir dengiančio jos kūną šilko vėsa...

Išlindo kraštelis saulės. Eliotas snaudė krėsle. Jis išgirdo prie borto priplaukiant valtį, girdėjo, kaip sušnarėjo virvinės kopėčios. Jie sugrįžo. Grafas girdėjo atsargius meilužių žingsnius... Ir vėl įsiviešpatavo tyla.

Kai Eliotas vėl atsimerkė, pamatė netoliese stovintį sūnų. Jis atrodė taip, tarsi būtų nemiegojęs visą naktį — nesiskutęs, sulamdytu kostiumu, pavargęs. Išsitraukė cigaretę iš ant stalo gulinčio dramblio kaulo portsigaro ir užsirūkė.

Pagaliau Aleksas pastebėjo tėvą. Kurį laiką abu tylėjo, galiausiai sūnus nusišypsojo.

— Žinai, tėve, — ištarė Aleksas, — mums reikėtų sugrįžti į Kairą. Pasiilgau civilizacijos.

— Geras tu žmogus, sūnau, — švelniai ištarė grafas.

„Tikriausiai jie jau žino“, — pagalvojo Džulija. Ji gulėjo šaliai Ramzio po šiltomis antklodėmis savo lovoje. Nedidelis jų garlaivis vėl plaukė į šiaurę, į Kairą.

Jiedu vis tiek slapčiomis susitikinėjo. Ramzis ateidavo ir išeidavo tada, kai niekas negalėjo jo matyti.

Jie slėpėsi nuo pašalinių akių ir mėgavosi vogta laime, kiekvieną naktį iki aušros atsiduodami savo aistrai...

Regis, ko dar buvo galima norėti? Tačiau Džulijai reikėjo daugiau. Ji norėjo atsikratyti savo palydovų, pasilikti su juo vienu du; norėjo tapti jo nuotaka; troško atsidurti tenai, kur niekas nieko nežino, kur jai nereikėtų atsakinėti į kvailus klausimus. Ji žinojo, jog, atvykus į Kairą, teks priimti atsakingą sprendimą. Ji daugiau nebepamatys Anglijos. Bent jau iki tol, kol to nepanorės Ramzis.

Ketvirta valanda. Prie lovos stovėjo Ramzis. Džulija miegojo lovoje, palaidi jos plaukai juodu šešėliu krito ant baltos pagalvės — ji buvo tokia graži. Ramzis švelniai užklojo mylimąją antklode.

Po to išsitraukė kelnes su diržu, kuriame buvo įsiūtos monetos, po tankiu audiniu apčiuopė keturis indelius, apjuosė diržą aplink liemenį, užsisegė ir greitai apsirengė.

Ant denio nieko nebuvo, tačiau salone degė šviesa. Karalius pažvelgė pro medines langines ir pamatė krėsle snaudžiantį Eliotą. Ant jo kelių gulėjo atversta knyga, šalia ant staliuko stovėjo pusiau nugertas raudono vyno bokalas.

Daugiau nieko nesimatė.

Ramzis nuskubėjo į savo kajutę, užsirakino, užleido langines. Priėjo prie stalo, pasuko nedidelę žalią lempą, atsisėdo ir įsmeigė akis į ant stalo gulėjusią mumijos plaštaką... Susukti pirštai, prispausti prie delno, sausi geltoni nagai, primenantys dramblio kaulą.

Nejaugi jam pakaks ryžto įvykdyti savo užmačias? Argi jam dar negana tų šlykščių eksperimentų, atliktų prieš daugelį metų? Bet reikia pagaliau suprasti... Reikia įsitikinti, ar iki šiol eliksyras neprarado savo galios. Ramzis tikino save, kad derėtų palaukti, kol jis turės tikrą laboratoriją, cheminei analizei būtinus įrenginius. Be to, reikia su mokslininkais pasitarti.

Bet jam taip magėjo viską sužinoti čia ir dabar! Vos tik pamačius Karalių Slėnyje šitą susiraukšlėjusią plaštaką, ši mintis apsėdo jį ir nedavė ramybės. Ramzis žinojo, jog čia ne klastotė, o tikra žmogaus kūno dalis. Suprato, pamatęs iš nukirsto riešo styrantį kaulo gabaliuką ir prie jo pridžiūvusius pajuodavusius audinius.

Ranka buvo tokia pat sena, kaip ir pats karalius.

Ramzis pastūmė į šalį biologijos vadovėlius. Padėjo plaštaką prie pat lempos ir nuvyniojo tvarsčius. Ant jų buvo vos matomas antspaudas su egiptietiškais žodžiais — ženklas to, kas balzamavo mumiją. Iš jų Ramzis suprato, jog mumija priklausė labai senai dinastijai. Vargšė, mirusi siela... Šitas žmogus tikėjo dievais ir pasitikėjo jį balzamavusiais meistrais.

„Nedaryk to“. Rankos pačios palindo po marškiniais, įkišo pirštus į diržą, ištraukė indelį, atidarė...

Ramzis užlašino eliksyro ant juodos išdžiūvusios plaštakos. Apšlakstė delną ir susirietusius pirštus.

Nieko.

Ar jam palengvėjo? Ar jis pasijuto nusivylęs? Iš pradžių net pats to nesuprato. Priėjo prie lango. Pro langines skverbėsi vidun pilka šviesa, kajutėje šviesėjo. Galbūt proceso pradžiai buvo reikalinga saulė? Nors, kai jiedu su žyne stovėjo urve, tenai nebuvo saulės šviesos. Ir dar neišėjęs iš urvo, jis jau pajuto eliksyro poveikį. Suprantama, spinduliai stiprino efektą. Pabuvęs keletą dienų be saulės, jis užsnūdo. Tačiau nebuvo būtina nuolat maudytis saulės spinduliuose.

Jam nepavyko atgaivinti to senovinio mirusio daikto. Ir ačiū Dievui! Ačiū Viešpačiui, kad eliksyras nėra visagalis!

Karalius paėmė cigarą, užsirūkė. Įsipylė į bokalą viskio ir su malonumu išgėrė.

Kajutėje po truputį šviesėjo. Ramziui norėjosi į Džulijos glėbį, tačiau jis puikiai suprato, jog dienos metu tai neįmanoma. Be to, jaunasis Savarelas jam patiko ir nesinorėjo jaunuolio skaudinti. Tuo labiau nesinorėjo sukelti bėdų Eliotui. Praeis kiek laiko, ir jiedu su Eliotu taps tikrais draugais:

Išgirdęs rytinį bruzdėjimą ant denio, Ramzis uždarė buteliuką, paslėpė jį į diržą su monetomis ir pakilo, ketindamas persirengti. Ir tada išgirdo kažin kokį keistą garsą.

Dabar jau buvo pakankamai šviesu ir matėsi visa kajutė. Kurį laiką karalius nedrįso atsisukti. Bet garsas ir vėl pasikartojo. Kažkoks šnaresys.

Ramzio smilkiniuose sutvinksėjo. Jis pagaliau atsisuko ir pažvelgė į plaštaką. Ranka atgijo! Ji judėjo. Gulėjo ant stalo delnu į viršų, didėjo, apaugdama minkštais audiniais... Po to apsivertė. Ji priminė krabą su penkiomis kojomis. Galiausiai ranka pradėjo draskyti ant stalo gulėjusį popieriaus lapą.

Ramzis pakraupo, jis atšlijo atgal. Ranka judėjo link jo. Prišliaužė stalo kraštą ir nušoko ant grindų prie pat jo kojų.

Iš karaliaus lūpų išsiveržė senovės egiptiečių malda: „Antgamtiško pasaulio dievai, atleiskite už mano šventvagystę!“ Virpėdamas iš siaubo, jis pamėgino prisiliesti prie plaštakos, bet negalėjo.

Paklaikusiomis akimis Ramzis žvalgėsi po kajutę. Kaip visada, ant stalo stovėjo padėklas su maistu. Daug visokio maisto. Tenai turėtų būti peilis. Karalius greitai jį rado — aštrus peilis įsmigo į ranką ir vėl sugrąžino ją ant stalo. Prisilietus ašmenims, pirštai mėšlungiškai susigniaužė. Prilaikydamas plaštaką kaire ranka, Ramzis ėmė ją kapoti peiliu. Kapojo tol, kol galiausiai odą bei kaulus susmulkino į mažus gabalėlius. Pasipylė kraujas. Tikras kraujas! O Dieve! Tie gabalai judėjo! Buvo jau visai šviesu, ir Ramzis aiškiai matė, kaip kaulai vėl apauga audiniais.

Jis puolė į nedidelį vonios kambarėlį, pagriebė iš ten rankšluostį ir suvyniojo į jį judančios rankos gabalus. Po to prispaudė ryšuliuką peilio rankena ir dar pastatė ant jo lempą, ištraukęs iš rozetės laidą. Kruvina masė po rankšluosčiu ir toliau judėjo.

Jis stovėjo ir verkė kaip vaikas: „O, Ramzi, koks tu kvailas! Tavo kvailumas beribis!“ Karalius griebė šiltą judantį ryšulį, išėjo ant denio ir iškratė rankšluosčio turinį į upę.

Kruvini gabalai dingo vandenyje. Karalius stovėjo šlapias nuo prakaito, laikydamas rankose kruviną rankšluostį. Pagaliau išmetė į vandenį ir rankšluostį, ir kruviną peilį. Po to atsirėmė nugara į sieną ir sustingo, akimis klaidžiodamas po smėlėtą krantą, po tolimas kalvas, besivaduojančias iš nakties tamsos.

Laiko pojūtis išnyko. Ramzis vėl girdėjo raudas rūmuose. Girdėjo verkiant ištikimą savo tarną. Štai jis priėjo prie pilies durų ir atidarė jas.

„Tai juos žudo, mano karaliau! Jie raičiojasi, vemia krauju!“

„Surink juos visus ir sudegink! — suriko jis. — Visus medžius, maišus su grūdais išmesk į upę!“

Bukaprotis! Kokia nelaimė!

Bet tuomet jis tebuvo žmogus, savo laikmečio žmogus. Ką galėjo žinoti tų laikų išminčiai apie ląstelės sandarą, apie mikroskopą ar mediciną?

Jis vėl girdėjo tas dejones, sklindančias iš namų ir pasiekiančias pagrindinę rūmų aikštę.

„Jie miršta, mano karaliau. Nuo tos mėsos. Jie apsinuodijo“.

„Pribaik likusius gyvūnus“.

„Bet, mano karaliau...“

„Sukapok juos į gabalus, ar supratai? Ir išmesk į upę“.

Dabar jis taip pat žvelgė į vandenį. Kažkur tenai, kiek aukščiau pasroviui, galavosi gyvos žmogaus kūno dalys. Kažkur čia, giliai dumble, tebebuvo tada išmesti grūdai ir gyvulių kūnų gabalai.

„Aš tau atskleidžiu pražūtingą paslaptį, paslaptį, galinčią sukelti pasaulio pabaigą“.

Ramzis sugrįžo į savo kajutę, užsirakino, krito į krėslą ir pravirko.

Tik vidurdienį karalius išėjo į denį. Džulija sėdėjo krėsle ir skaitė senovės istoriją. Pats Ramzis iš jos tik juokėsi — tenai buvo aibės neaiškumų bei netiesos. Skaitydama, mergina visada užsirašinėdavo nesuprantamas vietas ir po to klausinėdavo karaliaus. Jis jai aiškindavo.

— O, pagaliau atsibudai, — pasakė Džulija. Pastebėjusi keistą jo veido išraišką, paklausė: — Kas atsitiko?

— Pavargau nuo šitų vietovių. Pasižiūrėsime piramides, muziejų, kitas turistų lankomas vietas ir kuo greičiau iš čia išvyksime.

— Taip, suprantu. — Mergina gestu pakvietė jį prisėsti gretimame krėsle. — Aš irgi noriu kuo greičiau iš čia išvykti, — pasakė ji ir greitai pakštelėjo jam į lūpas.

— Dar kartelį, — ištarė jis. — Man taip patiko!

Ji apkabino Ramzio kaklą ir pabučiavo dar kartą.

— Kaire praleisime tik keletą dienų, — pasakė jis. — Aš tau pažadu.

— Keletą dienų! Argi negalime paimti automobilį ir greitai aplankyti visas įžymias vietas? Arba sėsti į traukinį ir iškart nuvažiuoti iki pakrantės? O po to išvykti iš čia...

Džulija nuleido akis ir giliai atsiduso.

— Atleisk man, Ramzi. Bet Aleksas labai nori Kaire pasiklausyti operos. Ir Eliotas taip pat. Aš jiems pažadėjau...

Jis sudejavo.

— Supranti, aš noriu su jais atsisveikinti. Noriu pranešti, jog negrįšiu į Angliją. Ir... man reikia laiko. — Džulija pažvelgė į jį. — Na, prašau...

— Žinoma. Šita opera... Kažkas naujo? Tikriausiai ir man reikia pasižiūrėti.

— Taip! — sušuko Džulija. — Tai egiptietiška istorija. Ją parašė italas prieš penkiasdešimt metų. Specialiai britų operai Kaire. Tikiuosi, tau patiks.

— Ar daug instrumentų?

— Taip. — Džulija susijuokė. — Ir balsų daug.

— Gerai. Sutinku. — Ramzis pasilenkė ir pabučiavo ją į skruostą bei kaklą. — O po to tu būsi mano, gražuole, tik mano, taip?

— Taip. Širdimi ir kūnu, — sušnabždėjo mergina.

Šią naktį Ramzis atsisakė išlipti į krantą Luksore, ir Eliotas jo paklausė, kaip jam patiko kelionė į Egiptą, ar jis čia surado, ko norėjęs?

— Manau, kad taip, — atsakė Ramsėjus, padėjęs į šalį geografijos enciklopediją. — Manau, jog suradau ateitį.

2 skyrius

Tai buvo mameliukų namas. Nedidelis, jaukus. Ir Henriui jis patiko, nors jaunuolis tiksliai nežinojo, kas tie mameliukai. Tik buvo girdėjęs, jog kadaise jie valdė Egiptą. Na ir kas? Dėl Dievo, tegul sau ir dabar valdo į sveikatą! Kas jam rūpi? Jis mėgavosi gyvenimu šitame nedideliame name, apgaubtame rytietiška egzotika... su griozdiškais baldais. Tegul ir neilgai, bet jis turi viską, ko tik nori.

Malenka ruošdavo jam prašmatnius patiekalus, kurie atrodė ypač gardūs tada, kai jis kentėjo nuo pagirių. Net būdamas girtas kaip pėdas, Henris negalėdavo jų atsisakyti, kai tuo tarpu nuo bet kokio kito maisto jį pykindavo.

Ir apskritai ta mergina puikiai juo rūpinosi, paimdavo jo išloštus pinigus ir skubėdavo į britišką Kairo dalį, iš kur visada parnešdavo jo mėgstamo džino, viskio ar konjako.

Jau dešimta diena jis vis laimi. O lošia kasdien nuo vidurdienio iki vėlyvo vakaro. Taip paprasta apdumti akis amerikiečiams, kurie britus laiko lepūnėliais bei lepšiais. O štai su prancūzu reikia būti budriam: tas kalės vaikas piktas kaip širšė. Bet jis nesukčiavo. Ir skolas visada laiku sugrąžindavo, nors Henris niekaip negalėjo suprasti, iš kur tas bastūnas turi šitiek pinigų.

Naktimis jiedu su Malenka mėgaudavosi meilės žaidimais ant plačios lovos su raudonmedžio atkalte bei didžiuliu tinklu nuo moskitų. Mergina buvo sužavėta, ji įsivaizdavo esanti aristokratė. Tegul pasimėgauja mažomis savo svajonėmis, kol Henris myli ją. Jam visai nerūpėjo, kad galbūt jau niekada nebepamatys Deizės Banker, nes vargu ar kada nors sugrįš į Angliją.

Kai tik Džulija su savo svita atvyks į Kairą, jis iškeliaus į Ameriką. Henris netgi vylėsi, kad tėvui visai patiks ta idėja ir jis neatims iš sūnaus paveldėjimo teisės. Bus neblogai, jei Henris įsitaisys kur nors Niujorke ar Kalifornijoje.

Labiausiai jį žavėjo San Franciskas. Miestas jau buvo beveik atstatytas po žemės drebėjimo. Henrio neapleido nuojauta, jog būtent šiame mieste jo gyvenimas susitvarkys, ir Londono negandos užsimirš, kaip baisus sapnas. Jis galėtų tenai pasiimti ir Malenką. Kalifornijoje jos odos spalva nieko nešokiruos. Na ir kas, kad merginos oda tamsesnė už Henrio?

Jos oda... Henriui ji be proto patiko. Tamsiaodė aistringa Malenka. Keletą kartų jis išeidavo iš triukšmingų namų pažiūrėti, kaip ji šoka europietiškame klube. Jam patiko, kaip Malenka šoko. Kas žino, galbūt Kalifornijoje jos laukia sėkmė? Suprantama, jei Henris bus jos menedžeris. O kokia moteris nepanorės palikti tokią skylę dėl amerikietiško miesto? Ji jau mokėsi anglų kalbos, klausydamasi patefono įrašų.

Naivios laužytos Malenkos frazės Henriui kėlė juoką. Ji nuolat kartodavo: „Ar nenorite truputį cukraus? Gal norite grietinėlės?“ Jai visai neblogai sekėsi. Ir su pinigais Malenka mokėjo elgtis. Argi kita būtų sugebėjusi išlaikyti tokius namus, paliktus jai įbrolio.

Henris nerimavo tiktai dėl tėvo. Su juo reikia elgtis atsargiai. Ir iš Kairo tik dėl tėvo neišvyko. Rendolfui buvo svarbu žinoti, kad jo sūnus yra šalia Džulijos ir ja rūpinasi. Prieš keletą dienų Henris susisiekė su tėvu, prašė dar pinigų ir pranešė, jog Džulijai viskas gerai. Bet jis visai neketina grįžti su ja atgal į Londoną. Tai pavojinga. Reikia sugalvoti kokią nors priežastį.

Žinoma, galima ir čia pasilikti. Jau vienuolikta diena, kai jam sekasi lošti.

Kurį laiką Henris visai neišeidavo iš namų — nebent tik papusryčiauti kieme. Kiemas jam patiko. Patiko, kad čia jis jaučiasi atskirtas nuo pasaulio. Nedidelis tvenkinys, kokliai, net kvaila Malenkos papūga jį džiugino, nors bjauresnio paukščio ir norėdamas nesugalvosi.

Buvo čia kažkoks savitas žavesys. Vėlai naktį Henris nubusdavo, kankinamas troškulio, atsisėsdavo tarp siuvinėtų pagalvių, pasiimdavo viskio butelį ir klausydavosi „Aidos“. Prisimerkdavo, ir kambario spalvos susiliedavo į vieną šviesią margaspalvę dėmę.

Būtent tokio gyvenimo jis ir norėjo — lošimai, gėrimai, vienatvė. Ir aistringa moteris, nusimetanti drabužius, vos tik jam pamojus pirštu...

Henris vertė ją rengtis sceniniais rūbais. Jam patiko žiūrėti į plokščią merginos pilvą, į krūtų kauburėlius, pūpsančius po purpuriniu atlasu. Ir pigūs didžiuliai jos auskarai patiko, ir vešlūs plaukai... Plaukai buvo nuostabūs, jie taip laisvai krito ant pečių, ir Henris galėdavo, sugriebęs juos, prisitraukti Malenką arčiau prie savęs.

Taip, geresnės moters nesugalvosi. Ji skalbė jo marškinius, lygino drabužius, rūpinosi, kad kišenėse neišbyrėtų tabakas. Jo paprašyta, atnešdavo laikraščius bei žurnalus.

Henrio nebejaudino tai, apie ką rašė laikraščiai. Aplinkinis pasaulis jam nustojo egzistuoti. Liko tik svajonės apie San Franciską.

Štai kodėl Stratfordas jaunesnysis susierzino, kai jam atnešė telegramą. Jis nė už ką nebūtų palikęs savo adreso „Šeferde“. Deja, nebuvo pasirinkimo. Kaip kitaip tėvas būtų galėjęs atsiųsti jam pinigų. Be to, senis gali atsiųsti ir telegramą. Nereikia nervinti tėvo, kol jiedu dėl visko nesusitarė.

Prancūzas rūškanu veido stebėjo, kaip Henris atplėšia didžiulį geltoną voką. Pranešimas buvo atsiųstas ne tėvo, o Elioto.

— Prakeikimas! — sušnabždėjo Henris. — Jie jau važiuoja čia. — Jis padavė voką Malenkai. — Išlygink mano kostiumą. Man reikia grįžti į viešbutį.

— Bet jūs negalite tiesiog dabar išeiti, — pasakė prancūzas.

Vokietis užtraukė dūmą, ir kambaryje pasklido cigarečių kvapas. Jis buvo dar kvailesnis ir už prancūzą.

— Kas sakė, kad aš dabar išeinu? — Henris sugrįžo prie žaidimo ir vėl aplošė visus iš eilės.

Jis nueis į „Šeferdą“ vėliau ir susitiks su jais kambaryje. Bet nakvoti tenai nepasiliks. Tegul to nesitiki.

— Man pakaks, — pasakė vokietis, iššiepęs pageltusius dantis.

Prancūzas čia kiurksos iki dešimtos arba iki vienuoliktos valandos.

Kairas. Ramzio laikais čia buvo dykuma, kur jis kadaise lankė šventąsias vietas ir pagerbė pirmojo Egipto karaliaus piramidę. Ir, žinoma, buvo nuvažiavęs pasižiūrėti į didžiąsias savo protėvių piramides.

Dabar čia buvo milžiniškas megapolis, didesnis už Aleksandriją. Ir jis velniškai priminė Londoną, tik čia buvo karščiau. Asfaltuotos gatvės, tvarkingai apkarpyti medžiai, daugybė automobilių, kurių kaukimas gąsdino kupranugarius, beždžiones bei vietos gyventojus. „Šeferdo“ viešbutis — dar vieni tropikų rūmai su plačiomis verandomis, medinėmis langinėmis, su senoviniais egiptietiškais daiktais, priderintais prie angliškų baldų; su būriais turtingų turistų, kurių visur buvo pilna.

Tarp dviejų liftų kabinų puikavosi skelbimas: „Aida“. Ir vulgarus primityvus paveikslėlis, vaizduojantis du įsimylėjėlius, vilkinčius egiptietiškais apdarais, apsikabinusius tarp palmių ir piramidžių. O kiek žemiau, apvaliuose rėmeliuose kitas paveikslėlis: šokanti šių laikų pora — vyras ir moteris.

VISĄ NAKTĮ VYKS PUOTA „ŠEFERDO“ VIEŠBUTYJE

Štai ko nori Džulija! Reikia pripažinti, jog Ramziui taip pat norėjosi patekti į teatrą, pasiklausyti orkestro. O, kiek visko dar teks pamatyti! Jis daug buvo girdėjęs apie gyvus paveikslus.

Paskutines dienas tėvynėje reikia praleisti tinkamai. Ir neinkšti! Eliotas sakė, kad čia yra didelė biblioteka. Jis atsivilko į savo kambarį šūsnį mokslinės literatūros ir skaitė ją. Tik naktį išlindo iš viešbučio ir ilgai stovėjo šalia sfinkso, norėdamas pabendrauti su savo tolimų protėvių dvasiomis.

Kažin, ar jis jomis tikėjo? Ne, tikriausiai. Netgi senais laikais jis netikėjo dievais. Galbūt todėl, kad jį patį žmonės anuomet laikė dievu. Be to, jam nusibodo visi tie ritualai. Juk jis žinojo, kad nėra dievas.

Argi dievas būtų galėjęs bronziniu kardu sukapoti žynę po to, kai išgėrė jos paruoštą eliksyrą? Tačiau dabar jis jau nebebuvo tas žmogus, kuris tai padarė. O ne, ilgas gyvenimas išmokė jį atskirti gėrį nuo blogio.

Dabar jis lenkiasi šiuolaikinio mokslo dvasioms ir jas garbina. Jis svajoja apie laboratoriją kokioje nors nuošalioje, saugioje vietoje, kur galėtų tirti cheminę eliksyro sudėtį. Sudėtines jo dalis Ramzis žinojo. Ir dar jis žinojo, kad dabar jas taip paprasta surasti, kaip ir senovės laikais. Luksoro turguje jis matė parduodant tokias pat žuvis. Balose, ant Nilo kranto, matė kvaksint tokias pat varles. Čia pat augo ir tie patys augalai...

Kas galėtų pagalvoti, jog tokios neįtikėtinos cheminės reakcijos vykdavo, sujungus paprasčiausius dalykus? Kas galėjo sudėlioti visas sudedamąsias dalis taip, kad gautum tokį eliksyrą? Tik sena burtininkė, kuri viską virė paprastame puode, tarsi kokią sriubą...

Laboratorija palauks. Iš pradžių judviejų su Džulija laukia kelionė. O prieš išvykdama ji dar turės atlikti sunkią pareigą — atsisveikinti. Vien tik pagalvojus, kad ji turės palikti turtingą, nuostabų savo pasaulį, Ramzį apimdavo siaubas. Tačiau noras turėti šitą moterį buvo stipresnis už bet kokią baimę.

Ir dar Henris. Nuo to laiko, kai jie atvyko į Kairą, Henris vengė susitikti su Ramziu. Apie jį sklandė įvairiausi gandai. Buvo kalbama, jog egiptietės šokėjos buveinę jis pavertęs lošimo namais. Tą informaciją skleidė pasipiktinę valdininkai, matyt Stratfordas nepakankamai jiems sumokėjo, antraip ekscentriški jo išsišokimai nebūtų taip viešai ir audringai aptarinėjami.

Bet kam Ramziui reikalinga ta informacija, jei Džulija surišo jam rankas? Ne, vis tiek negalima šio žmogaus palikti gyvo. Prieš išvykstant, jį reikia pribaigti. Tik kaip tą padaryti, kad Džulija mažiau kentėtų?

Eliotas sėdėjo savo lovoje, atsirėmęs į medinę inkrustuotą atkaltę, prie kurios pritvirtintas tinklas nuo moskitų. „Šeferdo“ viešbutyje klientams buvo sudarytos geros sąlygos.

Kojos skausmas nepakeliamas. Ilgi pasivaikščiojimai po Luksorą bei Abu Simbelą visai išvargino grafą. Prasidėjo plaučių uždegimas, o pastarosiomis dienomis ir širdis sustreikavo.

Eliotas matė, kaip Henris, apsivilkęs drobiniu tvarkingai išlygintu kostiumu, aplenkdamas pintus krėslus, eina svetainės kilimu į jo erdvų miegamąjį, apstatytą senoviškais baldais, prikabinėtą paveikslų, vaizduojančių senovės Egipto praeitį.

Henris buvo išblyškęs, veidas kažkoks vaškinis, nesveikas. Jis priminė apsileidusį girtuoklį. Tačiau rankos nedrebėjo, matyt, jau spėjo atsigaivinti škotišku viskiu.

Eliotas nepaprašė Volterio, kad įpiltų kokio nors gėrimo į svečio bokalą. Henris kėlė jam tik šleikštulį. Jo nerišlus bambėjimas, nuolat besipinantis liežuvis tiesiog siutino grafą.

— Nesuprantu, kurių galų turėčiau su ja keliauti? Ji jau nebe maža mergaitė, gali pati savimi pasirūpinti. Aš neketinu gyventi šitame prakeiktame viešbutyje...

— Kam tu man visa tai sakai? — pertraukė jį Eliotas. — Parašyk savo tėvui.

— Jau parašiau. Parašiau, jog tu man patarei pasilikti Kaire ir palaukti, kol jūs sugrįšite iš kelionės po pietinę šalies dalį.

— Bet kodėl?

— Todėl, kad aš žinau, ko tau reikia. — Henris staiga pajudėjo, jo akyse sužibo ugnis. — Žinau, ko tu čia atvažiavai. Tai su Džulija neturi nieko bendro. Tu žinai, kad tas žmogus — pabaisa. Supratai kelionės metu. Ir dar supratai, jog aš nemelavau sakydamas, kad jis prisikėlė iš karsto...

— Tavo kvailumas neturi ribų.

— Ką?! — Henris peršoko per lovos atkaltę, tarsi norėdamas išgąsdinti Eliotą.

— Tu matei, kaip nemirtingas žmogus pakilo iš grabo, besmegeni tu asile? Kodėl tuomet pabėgai, pabrukęs uodegą?

— Tu kretinas, Eliotai. Tai neįtikėtina. Tai... siaubinga. Jei tik jis prie manęs prieis, aš viską papasakosiu. Viską, ką tik žinau. Apie jį ir apie tave.

— Praradai ne tik smegenis, bet ir atmintį. Tu jau pasakojai. Visą parą iš tavęs juokėsi Londonas. Tai buvo vienintelis kartas, kai susilaukei tokio visuotino dėmesio.

— Manai, jog esi iš visų protingiausias, apgailėtinas aristokrate! Tu drįsti iš manęs tyčiotis?! Ar jau pamiršai mažytes mudviejų atostogas Paryžiuje? — Henris kreivai šyptelėjo, pakėlė bokalą ir tik dabar pastebėjo, kad jame nieko nėra. — Ketini savo titulą iškeisti į Stratfordų pinigus. Ir dabar deriesi su šituo pabaisa. Tiki beprotiškais pasakojimais apie stebuklingą eliksyrą!

— O tu netiki?

— Žinoma, ne.

— Kaip tuomet paaiškinsi tai, ką pats savo akimis matei?

Henris nutilo, jo akys lakstė po kambarį.

— Tai kažkoks pokštas. Kažkokia apgaulė. Nebūna cheminės medžiagos, galinčios žmogų padaryti nemirtingą. Tai kliedesiai.

Eliotas tyliai nusijuokė:

— Galbūt veidrodžiai kalti.

— Kas?

— Gal tu tiktai veidrodyje matei, kaip kažkas atsikelia iš karsto ir tave smaugia?

Henrio akyse sužibo neapykanta.

— Turbūt turėčiau papasakoti Džulijai, kad ją šnipinėji, norėdamas prisikasti iki stebuklingo eliksyro. O gal su juo apie tai pasikalbėti?

— Ji žino. Jis, beje, taip pat.

Henris piktai pažvelgė į tuščią bokalą.

— Dink iš čia! — pasakė Eliotas. — Eik, kur akys veda!

— Jei mano tėvas su tavim susisieks, palik man raštelį pas durininką.

— Tikrai? Manai nežinau, kad gyveni pas tą šokėją Malenką? Visi tai žino. Tai paskutinės naujienos: Henris senajame Kaire su savo šokėja ir kortomis.

Henris nusijuokė.

Eliotas pažvelgė pro langą. Švietė saulė. Jis atsisuko tik tada, kai išgirdo užsidarant duris. Kiek palaukęs, pakėlė telefono ragelį ir paprašė sujungti jį su durininku.

— Ar turite Henrio Stratfordo adresą?

— Jis prašė niekam jo adreso neduoti.

— Aš grafas Ruterfordas, artimas jų šeimos draugas. Prašau pasakyti man jo adresą.

Jis įsiminė adresą, padėkojo šveicoriui ir padėjo telefono ragelį. Eliotas žinojo tą gatvę, senajame Kaire. Tai už kelių žingsnių nuo „Babilono“, naktinio klubo, kuriame dirbo Malenka. Jie su Lourensu dažnai ten lankydavosi — kai šokdavo vaikinai.

Šiaip ar taip, jis būtinai sužinos iš Ramsėjaus, kas atsitiko Lourensui toje kapavietėje.

Nei baimė, nei svajonės apie eliksyrą nesustabdys jo. Jis turi tęsti tyrimą. Privalo sužinoti, ką iškrėtė Henris.

Tyliai atsivėrė durys. Tai buvo jo tarnas Volteris. Tik jis galėjo įeiti nepasibeldęs.

— Puikūs kambariai, tiesa?

Labai jau gudrus. Tikriausiai išgirdo jų ginčą. Volteris perėjo per miegamąjį, nuvalė dulkes nuo spintelės prie lovos, prisuko lempą.

— Taip, kambariai nuostabūs, Volteri. O kur mano sūnus?

— Apačioje, sere. Ar atskleisti jums mažytę paslaptį?

Volteris pasilenkė virš lovos, prikišo pirštą prie lūpų, tarsi jiedu būtų žmonių minioje, o ne tuščiame kambaryje.

— Jis susipažino su simpatiška mergina, amerikiete. Jos pavardė Barington. Turtinga šeima iš Niujorko. Jiems priklauso geležinkeliai.

Eliotas nusišypsojo:

— Žiūrėk tu man, viską tu žinai.

Volteris nusijuokė ir išmetė iš peleninės nuorūką: Eliotas nebaigė cigaretės iki galo, jam skaudėjo plaučius.

— Man Rita pasakojo, sere. Ji matė. O dabar jiedu su mis Barington vaikštinėja po viešbučio sodą.

— Na ką gi, būtų visai neblogai, Volteri, jei mūsų mielasis Aleksas vestų amerikietę paveldėtoją, — pasakė Eliotas.

— Taip, sere, iš tiesų būtų puiku, — pripažino Volteris. — Beje, mes čia taip pat kai ką surengsime? — jo balse pasigirdo suokalbiška gaidelė. — Vėl surasime ką nors, kas jį pasektų?

Žinoma, Volteris turėjo galvoje Ramsėjų, primindamas tą gėdingą sekimą, kurio Eliotas griebėsi Aleksandrijoje.

— Jei tik gali tą padaryti tyliai, nepastebimai. Tegul dieną ir naktį jį seka ir man praneša, kur jis vaikšto ir ką veikia.

Eliotas davė Volteriui pluoštą banknotų, kuriuos tarnas tuojau pat susigrūdo į kišenę.

Tarnas išėjo. Eliotas pamėgino giliai įkvėpti, bet skausmas krūtinėje sustabdė jį. Tada jis pradėjo kvėpuoti dažnai, bet negiliai. Pažvelgė į vėjo plaikstomą užuolaidą, įsiklausė į Kairo gatvės triukšmą ir galvojo apie tai, kokios beprasmiškos jo pastangos. Kam reikia sekti Ramsėjų, tikėtis stebuklo? Jis galvojo apie eliksyrą...

Absurdas, kliedesiai. Kam reikėjo raustis po svetimus daiktus? Juk nebėra jokių abejonių. Aišku, kas jis toks. O jeigu jis turi tą eliksyrą, tai tikriausiai nešiojasi jį su savimi.

Eliotui buvo gėda. Bet juk tai tokia smulkmena. Daug svarbesnė pati paslaptis. O ji kol kas grafui neprieinama. Nors imk ir krisk jam po kojų maldaudamas dovanos... Eliotui buvo bekylanti mintis sugrąžinti Volterį ir atšaukti savo nurodymą. Bet, sielos gilumoje glūdėjo mintis dar kartą pamėginti pasidairyti po Ramsėjaus kambarį ir pasirausti po jo daiktus. Berniukas, pasamdytas jį sekti, praneštų jam apie egiptiečio įpročius.

Reikia kažką veikti, apie kažką galvoti, gal tuomet mažiau jaus įkyrų skausmą krūtinėje. O dar tie sąnariai... Grafas užsimerkė ir vėl pamatė milžiniškas statulas. Ir staiga suvokė, jog tai buvo paskutinis jo gyvenimo nuotykis. Jis dėl nieko nesigailėjo. Priešingai — buvo dėkingas likimui už tokią nuostabią dovaną.

Eliotas šyptelėjo. Kas gali žinoti, galbūt Aleksas tikrai susiras turtingą nuotaką Amerikoje.

Ak, kokia ji miela, kaip jam patinka jos balsas, paslaptingas akių blizgesys. Net ir tai, kad ji baksnoja jam pirštu į šoną, kai iš ko nors juokiasi! Ir vardas koks nuostabus: Šarlotė Vitni Barington.

— O po to mes norėjome keliauti į Londoną... Bet kalbama, jog šiuo metų laiku ten baisiai šalta ir stiprus rūkas... tas Londono Taueris, kur Anai Bolein nukirto galvą.

— Jei būčiau buvęs jūsų gidas, Londonas neatrodytų jums toks niūrus ir šaltas, — pasakė Aleksas.

— Ir kada jūs važiuojate namo? Jūs laukiate operos, tiesa? Regis, čia visi tik apie ją ir kalba. Įdomu atvažiuoti į Egiptą, kad galėtum patekti į operą. Tiesa?

— Bet juk tai „Aida“, mano mieloji.

— Žinau, žinau.

— Suprantama, mes eisime į operą, ir jūs tenai būsite. O į puotą jūs eisite?

Kokia žavi šypsena!

— Aš nieko apie puotą nežinojau, suprantate? Nenorėjau tenai eiti su tėvais...

— Galite eiti su manim.

Ak, kokie nuostabūs balti dantukai!

— Taip? Man tai patinka, grafe Ruterfordai.

— Prašau vadinti mane Aleksu, mis Barington. Grafas Ruterfordas — tai mano tėvas.

— O jūs pats vikontas, ar ne? — paklausė ji, vis dar šypsodamasi. Ak, tas amerikietiškas smalsumas! — Man taip sakė.

— Tikriausiai taip ir yra. Vikontas Samerfildas, o apskritai...

— O ką reiškia vikontas? — paklausė ji.

Kokios kerinčios akys, koks žavus juokas, kaip linksmai ji žiūri į Aleksą! Jis daugiau negalėjo pykti ant Henrio, kuris susidėjo su ta šokėja Malenka ir nebegyvena su jais viešbutyje. Dar geriau, kad jo nėra čia. Tie jo lošimai, girtavimai, gerai, kad nereikia drauge su juo pasirodyti viešose vietose.

Įdomu, ką apie mis Barington pagalvos Džulija? Štai Aleksui šita mergina net labai patinka!

Vidurdienis. Valgyklos salė. Ramzis sėdėjo atsilošęs ir kvatojo.

— Taip, aš reikalauju. Paimk į rankas šakutę ir peilį, — pasakė Džulija. — Bent pabandyk.

— Džulija, nejaugi tu manai, kad aš negalėsiu? Bet tai bjauru: grūsti į burną maistą sidabro gabalu!

— Tu žinai, jog esi gražus ir visi tavimi žavisi, todėl ir spyriojiesi.

— Per ilgus amžius išmokau būti taktiškas.

Ramzis paėmė šakutę ir suspaudė ją kumštyje.

Džulija sudavė jam per ranką.

— Ramzi, valgyk taisyklingai.

— Mano mažyte, — ištarė jis. — Aš valgau taip, kaip valgė Adomas su Ieva, Izidė su Oziriu, Mozė, Aristotelis bei Aleksandras.

Mergina nusijuokė. Karalius greitai ją pabučiavo. Staiga jo veidas paniuro.

— Kaip ten tavo pusbrolis? — sušnabždėjo jis.

Tų žodžių Džulija nelaukė.

— Nejaugi mudviem būtina kalbėti apie jį?

— Ar mes jį paliksime čia, Kaire? Negi tavo tėvo žudikas nebus nubaustas?

Merginos akyse pasirodė ašaros. Ji piktai rausėsi rankinėje, ieškodama nosinės. Kaire ji nematė Henrio ir nenorėjo jo matyti. Laiške dėdei Rendolfui Džulija net neužsiminė apie jį. Mintis apie dėdę ir dabar ją sujaudino.

— Palik man šitą rūpestį, — tyliai ištarė Ramzis. — Aš viską sutvarkysiu. Ir įsigalės teisingumas.

Džulija delnu uždengė jo lūpas.

— Pakaks, — sušnabždėjo ji. — Ne dabar.

Jis tyliai atsiduso ir suspaudė jos ranką.

— Regis, visi jau susirinko, pasirengę keliauti į muziejų, — pastebėjo Ramzis. — Paskubėkime. Eliotui sunku stovėti.

Priėjo Aleksas. Pasilenkęs pakštelėjo Džulijai į skruostą. Kaip gražu! Mergina nusišluostė ašaras ir nusisuko, kad Aleksas nepamatytų paraudusio jos veido.

— Na ką, ar visi pasirengę? — paklausė jis. — Už penkiolikos minučių muziejuje mūsų lauks ekskursijos vadovas. Taip, vos nepamiršau: dėl operos viskas sutvarkyta. Ložės užsakytos, yra bilietai į puotą. Ramsėjau, drauguži, noriu tave nuraminti, jog puotoje nesivaržysiu su tavimi dėl Džulijos dėmesio.

Mergina linktelėjo.

— Jau įsimylėjai, — kandžiai ištarė ji.

Aleksas padėjo jai atsikelti.

— Į mis Barington? — pasitikslino Džulija.

— Būk gera, mieloji, pasakyk savo nuomonę. Ji eis su mumis į muziejų.

— Verčiau paskubėkime, — pasakė Ramzis. — Tavo tėvas prastai jaučiasi. Stebėtina, kad jis apskritai su mumis eina.

— Jūs nežinote, ką reiškia tokiems žmonėms Kairo muziejus? — paklausė Aleksas. — Juk tai labiausiai purvina įstaiga iš visų...

— Aleksai, nereikia, mes norime apžiūrėti garsią egiptietiškų lobių kolekciją...

— Paskutinę, išlikusią iki šių laikų, — pasakė Ramzis ir įsikibo Džulijai į parankę. — Ir visi karaliai tenai vienoje patalpoje. Juk tu taip sakei?

— Aš maniau, kad jūs jau lankėtės tenai, — nusistebėjo Aleksas. — Jūs man tokia mįslė, drauguži...

— Varyk taip ir toliau, — tepasakė Ramzis.

Aleksas jo negirdėjo. Jis kalbėjosi su Džulija reikalaudamas, kad ta pasakytų savo nuomonę apie mis Barington. Tuo tarpu pati mis Barington, maloni raudonskruostė blondinė, stovėjo vestibiulyje su Eliotu ir Samiru. Simpatiška, nieko nepasakysi.

— Žiūrėk tu man, — pasakė Džulija. — Nejaugi tau taip reikia mano pritarimo?

— Tyliau, štai ir ji. Su mano tėvu. Jie puikiai sutaria.

— Na ką gi, ji labai miela.

Jie greitosiomis perėjo per dulkėmis nusėtas pirmojo aukšto sales, klausydamiesi ekskursijos vadovo, kuris greitai bėrė žodžius angliškai. Akcentas, žinoma, baisus... Taip, brangenybių gausu, ką čia bepridursi. Ir viskas iš išplėštų kapaviečių: jo laikais tai buvo neįmanoma. O čia galima viską pamatyti. Po apdulkėjusiais stiklais, silpnoje šviesoje, bet vis dėlto nesugadinta — nei laiko, nei žmonių.

Ramzis žiūrėjo į laimingo raštininko statulėlę: maža sukryžiavusi kojas figūrėlė, ant jos kelių guli papirusas, o veide įkvėpimas. Ji turėtų sujaudinti karalių iki ašarų! Bet jis tiktai džiaugėsi, kad atėjo čia, pamatė viską, atliko pareigą ir dabar ramia sąžine galės išvykti.

Pagaliau jie pakilo plačiais pagrindiniais laiptais. Karalių salė. Sunkus išbandymas, kurio Ramzis ne juokais bijojo. Prie jo priėjo Samiras.

— Kodėl neatsisakėte šito žiauraus malonumo, sere? Visi jie baisūs.

— Ne, Samirai, turiu iki galo nueiti tą kelią.

Supratęs, kokia čia salė, jis vos nepradėjo kvatoti: milžiniška patalpa su didžiulėmis vitrinomis, kaip didžiosiose parduotuvėse, kur prekės išdėliojamos po stiklu taip, kad pirkėjai negalėtų jų liesti rankomis.

Ir vis dėlto juodi išdžiūvę kūnai sujaudino Ramzį. Jis beveik negirdėjo ekskursijos vadovo, jo ausis pasiekė tik padriki žodžiai:

— Ramzio Prakeiktojo mumija Londone laikoma abejotinu atradimu. Labai abejotinu. Štai čia priešais jus tikras Ramzis Antrasis. Istorijoje jis žinomas kaip Ramzis Didysis.

Jis priėjo arčiau ir pamatė šlykščią „savo“ mumiją.

— ... Ramzis Antrasis, garsiausias iš visų Egipto faraonų.

Žiūrėdamas į išdžiūvusias galūnes, jis vos nesusijuokė, ir čia pat pajuto keistą skausmą krūtinėje. Karalių nusmelkė netikėta mintis: jei tuomet jis nebūtų užėjęs į urvą, pas žynę, dabar po šiuo gaubtu gulėtų išdžiūvęs jo kūnas... toks pat šlykštus. Jo palaikai. Ir jis nebūtų nugyvenęs visų šitų metų, nebūtų tiek daug visko pamatęs bei supratęs...

Kaip čia triukšminga! Džulija kažką pasakė, tačiau jis neišgirdo. Galvoje ūžė. Staiga jis pamatė vaizdo visumą: šlykštūs apgailėtini lavonai, tarsi ištraukti iš įkaitintos krosnies, purvini, dulkėti stiklai, šmirinėjantys turistai.

Jis išgirdo Kleopatros balsą. „Jei leisi jam numirti, mirsiu ir aš. Paimk, aš jo negersiu!“

Jie vėl kažkur eina. Kur? Samiras pasakė, jog metas dingti iš čia.

Ramzis sunkiai atitraukė žvilgsnį nuo susiraukšlėjusios mumijos ir pamatė įdėmiai jį stebintį Eliotą. Kaip suprasti jo veido išraišką? Kas tai? Supratimas ir užuojauta.

„Argi galite jūs mane suprasti? Aš ir pats savęs nesuprantu“.

— Eime, sere.

Ramzis pakluso Samirui. Egiptietis paėmė jį už rankos ir nusivedė link išėjimo. Mis Barington juokėsi: Aleksas kažką kuždėjo merginai į ausį. Pro šalį ėjusių prancūzų turistų čiauškėjimas buvo nepakenčiamas. Kokia šlykšti grubi kalba!

Ramzis dar kartą atsigręžė į stiklines vitrinas. Taip, reikia kuo greičiau nešdintis iš čia. Kodėl jie eina koridoriumi į kitą pastato kraštą? Regis, jau viską apžiūrėjo. Štai kuo baigėsi tautos svajonės bei viltys: milžinišku dulkėmis nusėtu mauzoliejumi, kur gali žvingauti jaunos merginos ir klaidžioti būriai turistų.

Koridoriaus gale ekskursijos vadovas sustojo. Kas ten? Dar vienas kūnas po gaubtu. Argi tokioje tamsoje ką nors galima pamatyti? Pro purviną langą viršuje skverbėsi silpna gatvės šviesa.

— Nežinoma moteris... įdomus natūralaus balzamavimo pavyzdys.

— Ar čia leidžiama rūkyti? — pakuždėjo Ramzis Samirui į ausį.

— Ne, sere, bet mes galime iš čia išeiti. Ir palaukti mūsiškių gatvėje, jei norite...

— Šios nežinomos moters kūną pati gamta pavertė mumija...

— Eime, — pasakė Ramzis ir uždėjo ranką Samirui ant peties.

Reikia įspėti Džuliją, kad nepradėtų jaudintis. Ramzis žengė žingsnį pirmyn, truktelėjo Džuliją už rankovės ir žvilgtelėjo į kūną po stikliniu gaubtu.

Jo širdis sustojo.

— Ir nors didesnę dalį drobulių jau seniai nuplėšė — greičiausiai tai plėšikų darbas, — pats moters kūnas puikiai išsilaikė upės dumble. Panašiai, kaip ir kiti kūnai, rasti šiaurės pelkėse...

Banguoti plaukai, ilgas grakštus kaklas, nuolaidūs švelnūs pečiai... O veidas... Pats veidas! Ramzis negalėjo patikėti savo akimis! Jo galvoje skambėjo ekskursijos vadovo balsas: „... nežinoma moteris... Ptolemėjų epocha... graikų-romėnų periodas. Bet pažvelkite į šį egiptietišką profilį. Kokia lūpų linija...“

Smilkiniuose tvinksėjo... Vėl nusikvatojo mis Barington...

Ramzis puolė pirmyn. Nustūmė mis Barington ranką. Aleksas kažką griežtai jam pasakė, pavadino vardu. Ekskursijos vadovas sutrikęs žiūrėjo į jį.

Bet karalius įsmeigė akis į stiklą. Jos veidas! Tai buvo ji: plonyčiai laidojimo apdarai įaugę į jos kūną, plikos rankos ramiai sudėtos ant krūtinės, iš po tvarsčių kyšo nuogos pėdos. Viskas juoda... tai dėl upės dumblo, kuris aplipo kūną ir padėjo jį išsaugoti.

— Ramzi, kas atsitiko?

— Sere, ar jums bloga?

Jie puolėsi prie Ramzio, apsupo iš visų pusių, kažkas bandė ištempti iš salės, bet jis piktai pasimuistė ir vėl atsisuko.

Ir išgirdo, kaip trakštelėjo stiklas. Sukaukė sirena, primenanti išsigandusios moters cypimą.

Pažvelk į užmerktas jos akis. Tai ji! Jam nereikia nei žiedų, nei vardų. Tai tikrai ji.

Pasirodė ginkluotas apsaugininkas. Džulija susijaudinusi kažką kalbėjo. Mis Barington atrodė išsigandusi. Aleksas įtikinėjo jį išklausyti.

— Aš tavęs negirdžiu. Nieko dabar negirdžiu. Tai ji. „Nežinoma moteris“ — tai ji, paskutinė Egipto karalienė.

Jis išsiveržė iš kažkieno rankų. Pasilenkė prie dulkėto stiklo. Jam norėjosi sudaužyti šitą šlykštų gaubtą. Iš jos kojų tik kaulai belikę; kairiosios rankos pirštai išdžiūvę, tai jau skeleto pirštai. Bet šitas veidas, šitas nuostabus veidas! Kleopatra...

Pagaliau jis leidosi išvedamas. Džulija kažko klausinėjo, bet Ramzis tylėjo. Ji sumokėjo už sugadintą vitriną bei už sukeltą triukšmą. Karaliui norėjosi atsiprašyti merginos.

Daugiau jis nieko negalėjo prisiminti. Prisiminė tik jos veidą ir figūrą: būtybę, kuri buvo iškelta iš upės dugno ir paguldyta ant medinės vitrinos lentos taip, kad drobulės iš kraštų buvo nukarusios žemyn, tarsi jas vis dar tebeskalautų upės vanduo. Ir jos plaukai. Tankūs, garbanoti... Iki šiol jo akyse stovi Kleopatros figūra.

Džulija vėl kažką kalbėjo. Viešbutyje degė blanki, jauki šviesa. Jis norėjo kažką atsakyti merginai, bet negalėjo. Ir dar prisiminė: kai susijaudinęs bei sutrikęs nusigręžė nuo mumijos, vėl sutiko supratingą, užjaučiantį Elioto žvilgsnį.

Oskaras vos spėjo paskui Henkoką ir du iš Skotlandjardo atvykusius policininkus. Jie praėjo pro svetaines ir sustojo egiptietiškoje salėje. Ak, nereikėjo įsileisti jų į namus! Jie neturėjo teisės čia veržtis. Ir dabar eina tiesiai prie sarkofago.

— Bet mis Džulija labai supyks, sere. Tai jos namai. Jūs negalite tų daiktų liesti, sere, tai misterio Lourenso radinys, jo nuosavybė.

Henkokas žiūrėjo į penkias auksines Kleopatros monetas, gulinčias ant aksominės pagalvėlės.

— Bet juk monetas galėjo pavogti Kaire, sere. Dar prieš sudarant kolekcijos katalogą.

— Taip, jūs visiškai teisus, — pasakė Henkokas. Jis atsisuko į sarkofagą.

Džulija įpylė į Ramzio bokalą vyno, bet karalius net nepažvelgė į jį.

— Gal pasiaiškinsi, — sušnabždėjo ji. — Tu atpažinai ją? Anksčiau ją pažinojai?

Jie ilgai sėdėjo tylėdami. Už plonyčių užuolaidų lėtai leidosi saulė. Po truputį rimo gatvės klegesys.

Džulija jau pavargo verkti.

— Bet juk to negali būti... — Ne. Netgi jai tokia prielaida atrodė neįtikėtina. Ji vėl pagalvojo apie tą moterį: auksinė tiara ant galvos buvo tokia pat juoda, kaip ir visas jos kūnas. — Juk negali būti, kad ji...

Karalius lėtai pakėlė galvą ir pažvelgė į Džuliją. Jo žydrų akių žvilgsnis buvo sunkus.

— Negali būti! — pašaipiai atsiliepė jis. Balsas kimus, kupinas kančios. — Negali būti! Jūs iškasėte tūkstančius mirusių egiptiečių. Slampinėjate po jų piramides, po jų kapavietes dykumose, po katakombas. Nėra nieko neįmanomo!

— O Viešpatie... — Džulijos skruostais ritosi ašaros.

— Juos vagia, parduoda, perka, — tęsė Ramzis. — Ar dar yra šioje žemėje bent vienas vyras, moteris ar vaikas, kurio kūnas nebūtų iškastas ir pateiktas visų dėmesiui? Nieko nėra neįmanomo!

Akimirką merginai pasirodė, jog karalius visiškai nesivaldo; bet staiga jis tarsi atsitokėjo ir ramiai pažvelgė į ją. Po to jo akys apsiblausė, atrodė, kad jis visai nemato merginos.

— Mums nebūtina likti Kaire, jei tu daugiau nebenori...

Ramzis lėtai atsisuko ir nustebęs pažvelgė į ją, tarsi atsibudęs po ilgai trukusio miego. Atrodė, jis pats nustebo, kodėl taip ilgai su ja nesikalbėjo.

— Ne, — pasakė Ramzis. — Mes negalime išvykti. Tik ne dabar. Aš nenoriu išvažiuoti...

Jo balsas suvirpėjo, tarsi jis tik dabar būtų suvokęs, ką kalba. Jis pakilo ir net neatsisukęs nuskubėjo prie durų.

Džulija matė užsidarant duris, girdėjo jo žingsnius koridoriuje. Ir vėl iš jos akių pasipylė tylios skausmo ašaros.

Ką jai daryti? Kaip jį paguosti? Ar gali ji, pasinaudojusi savo įtaka, gauti leidimą išnešti iš muziejaus tos moters kūną ir palaidoti pagal visus papročius? Vargu. Jos prašymas visiems pasirodys kvailas ir nepagrįstas. Ir kam to reikia? Juk visuomenės dėmesiui pateikta daugybė karalių mumijų.

Du policininkai sutrikę žiūrėjo į žmogų iš Britų muziejaus.

— Dabar mums reikia išeiti, sere. Neturime orderio apžiūrėti mumijos sarkofagą. Atėjome įsitikinti, ar savo vietoje monetos. Ir tą padarėme.

— Niekai, — nesutiko Henkokas. — Jeigu mes turime teismo leidimą, galime viską apžiūrėti. Taip, atėjome pažiūrėti, ar savo vietoje kolekcija, bet, prieš išeidamas, norėčiau įsitikinti, ar ir mumija vis dar tebėra savo vietoje.

— Bet, sere... — įsiterpė Oskaras.

— Nereikia nieko sakyti, bičiuli. Jūsų šeimininkė pabėgo į Kairą, palikusi be apsaugos neįkainojamas vertybes. Be mūsų leidimo. — Henkokas atsisuko į policininkus. — Atidenkite sarkofagą, — įsakė jis.

— Nepatinka man visa tai, — pasakė Trentas.

Henkokas pastūmė jį į šalį ir pats nukėlė dangtį: nei policininkai, nei Oskaras nespėjo jam sukliudyti.

Galtonas paėmė iš jo dangtį ir atsargiai padėjo ant grindų. Oskaras tyliai aiktelėjo.

Viduje buvo susiraukšlėjusi pajuodavusi mumija.

— Velniai rautų, kas čia vyksta? — įsiuto Henkokas.

— Ką jūs turite galvoje, sere? — mandagiai pasidomėjo Trentas.

— Reikia kuo greičiau viską sugrąžinti į muziejų!

— Bet, sere...

— Tai ne ta mumija, kvaily tu nelaimingas! Tai mumija iš Londono sendaikčių parduotuvės. Pats ją tenai mačiau. Man net siūlė ją pirkti. Velniai rautų tą moterį! Ji pavogė amžiaus radinį!

Buvo jau po vidurnakčio. Miesto pasilinksminimų vietose nutilo muzika. Kairas miegojo.

Eliotas vienas vaikštinėjo po „Šeferdo“ viešbučio kiemą tarp dviejų fligelių. Kairė jo koja buvo visai nutirpusi; tačiau tai grafo visai nejaudino. Jis stebėjo viršutinį langą, pro kurį matėsi po kambarį vaikščiojanti figūra. Tai buvo Ramsėjus.

Samiro kambaryje buvo tamsu. Prieš valandą užgeso šviesa ir Džulijos kambaryje. Aleksas jau seniai miega. Jį labai sujaudino Ramsėjaus elgesys, jis nerimavo dėl Džulijos, vargšės merginos, įsimylėjusios kažkokį beprotį.

Šešėlis sustingo. Prisiglaudė prie langinių. Eliotas stovėjo kiemo tamsoje. Jis matė, kaip egiptietis pažvelgė į juodą dangti, į žvaigždes, pakibusias virš namų stogų.

Po to šešėlis dingo. Eliotas apsisuko ir nušlubčiojo prie vestibiulio durų. Jis jau pasiekė pusiau apšviestą fojė, kur už staliuko stovėjo šveicorius, kai pamatė pagrindiniais laiptais žemyn besileidžiantį Ramsėjų. Vyriškis buvo nerūpestingai apsirengęs, neįprastai susišukavęs. Jis pasuko prie išėjimo.

„Aš visai išsikrausčiau iš proto, — pamanė Eliotas. — Niekada dar nebuvau toks kvailai drąsus“.

Tvirtai suspaudęs rankoje lazdą, jis nusekė paskui Ramsėjų. Išėjęs į gatvę, priekyje pamatė einančią per aikštę tamsią figūrą. Kairę koją skaudėjo taip stipriai, jog Eliotas sukando dantis. Bet savo užmačių neatsisakė.

Po keleto minučių Ramsėjus jau buvo prie muziejaus. Eliotas matė, kaip jis susimąstė, kiek pastovėjo prie pagrindinio įėjimo, po to nužingsniavo link dešiniojo pastato kampo, kur švietė grotuotas langas.

Geltona šviesa degė mažame tarnybinio įėjimo prieangyje. Sargas taikiai snaudė, atsilošęs patogiame krėsle. Durys buvo atviros.

Įėjęs į muziejų, Eliotas greitai perėjo per tuščias pirmo aukšto sales, pro dievų bei deivių statulas. Galiausiai pasiekė plačius laiptus ir, tvirtai įsikibęs turėklų, ėmė kilti aukštyn — lėtai, žingsnis po žingsnio, saugodamas skaudančią koją, stengdamasis nesudrumsti tamsoje skendinčio pastato naktinės tylos.

Koridorius buvo užlietas pilka blankia šviesa. Jo gale baltavo langas. Ramsėjus stovėjo prie stiklinės vitrinos, kur ilsėjosi panašus į blizgančias anglis mirusios moters kūnas, suvyniotas į suakmenėjusius skudurus. Jis nulenkė galvą. Regis, meldėsi.

Atrodė, tarsi kažką šnabžda. O galbūt verkia? Eliotas aiškiai matė jo profilį, rankos judesius. Štai jis įkišo ranką į kišenę ir kažką ištraukė. Kažką blizgantį.

Stiklinis indelis su skysčiu.

„Viešpatie, nejaugi jis rengiasi tai padaryti?!“ Nejaugi tai tas pats eliksyras, kurį pats karalius anuomet išbandė? Eliotas vos nesuriko ir nepuolė prie Ramsėjaus. Taip norėjosi sugriebti jį už rankos ir sustabdyti. Bet kai tas atidarė buteliuką, kai skambtelėjo metalinis kamštelis, grafas įsispraudė į koridoriaus kampą ir pasislėpė už aukštos stiklinės vitrinos.

Kiek kančios buvo toje stovinčioje tamsoje figūroje, kiek sielvarto ir nevilties! Vienoje rankoje tebelaikydamas buteliuką, jis kita ranka numetė nuo moters kaktos susivėlusių tankių plaukų sruogą.

Po to apsisuko, tarsi ketindamas išeiti. Elioto jis nematė.

Koridoriaus apšvietimas kiek pakito. Tikriausiai artėjo saulėtekis: langas nušvito pilka dar neryškia šviesa, ant vitrinos stiklo ėmė šokinėti saulės blyksniai.

Ramsėjus atsisuko. Eliotas išgirdo, kaip jis giliai atsiduso. Grafas jautė jo kančią. Bet juk tai tikra beprotybė, kliedesiai...

Jis bejėgiškai stebėjo, kaip Ramsėjus vėl priėjo prie stiklinio gaubto, nukėlė dangtį ir tyliai pastatė prie sienos. Dabar jis galėjo paliesti moters kūną.

Žaibiškai jis vėl išsitraukė stiklinį indelį... Žvilgantys skysčio lašai vienas po kito krito ant moters kūno.

— Ir vis tiek nepadės, — sušnabždėjo panosėje Eliotas. Jis dar tvirčiau prigludo prie sienos, toliau stebėdamas egiptietį.

Apimtas siaubo ir tuo pačiu metu sužavėtas, grafas stebėjo, kaip Ramsėjus baltu skysčiu liečia mirusios moters galūnes, kaip pasilenkęs prikiša indelį prie jos lūpų.

Tamsoje pasigirdo kažin koks šnypštimas. Eliotas tyliai aiktelėjo. Ramsėjus atšlijo, atsirėmė į sieną. Buteliukas iškrito jam iš rankų ir nuriedėjo akmeninėmis grindimis. Jame dar buvo likę stebuklingo eliksyro.

Ramsėjus neatitraukdamas akių žiūrėjo į gulinčią mumiją.

Eliotas pamatė, kaip tamsi masė vitrinoje sujudėjo. Jis net išgirdo kažką panašaus į atodūsį.

„O, Viešpatie! Žmogau, ką tu padarei? Ką tu prikėlei?!“

Vitrina sugirgždėjo, sutraškėjo. Mumija lėtai kėlėsi...

Ramsėjus puolė bėgti koridoriumi. Prislopintas riksmas išsiveržė iš jo krūtinės. Eliotas pamatė, kaip tamsi figūra atsisėdo vitrinoje. Medinė dėžė sutraškėjo ir subyrėjo. O mumija jau stovėjo šalia! Didžiulė galva su juodų plaukų kupeta, kurie tarsi dūmų kamuoliai raitėsi per pečius. Juoda oda regimai keitėsi, šviesėjo. Šlykščiai sudejavusi, būtybė pakėlė į viršų rankas. Tai buvo skeleto rankos.

Ramsėjus desperatiškai meldėsi, įterpdamas į maldą Egipto dievų vardus. Eliotas prispaudė ranką prie lūpų.

Palinkusi pirmyn, šnarėdama basomis kojomis, kaip šnara pelės ar žiurkės senuose namuose, mumija nuleido rankas ir pajudėjo link Ramsėjaus.

Jos didžiulėse atvirose akyse spindėjo šviesa. Plaukai vis tankėjo, ilgėjo, darėsi juodesni ir leidosi vis žemiau, uždengdami liesus moters pečius.

Bet kokios čia baltos dėmės dengia jos kūną? Tai kaulai, kyšo balti kaulai — tose vietose, kur galbūt per daugelį šimtmečių laikas sunaikino raumenis, minkštus audinius bei odą. Atviri kaulai matėsi ant kairės kojos, ant dešinio pado, ant rankų pirštų, kuriuos moteris tiesė į Ramsėjų.

„ Ji neišsilaikė. Tu prikėlei būtybę, kuri ne iki galo atsigavo!“

Langas dar labiau prašviesėjo. Į patalpą prasiskverbė saulės spinduliai. Ramsėjus traukėsi atatupstas pro Eliotą, įsikibo turėklų. Būtybė vis tvirčiau, vis greičiau ėjo paskui jį, kol galiausiai pateko po saulės spinduliais.

Mumija pasinėrė į šviesą. Kvėpavimas, sumišęs su dejavimu, padažnėjo, jame girdėjosi baimė, neviltis.

Susiraukšlėjusios rankos papilnėjo, oda parudavo. Veidas taip pat pasidarė bronzinis. Saulė, prisilietusi prie būtybės, padarė ją labiau panašią į žmogų.

Mumija atsisuko į šviesą, tarsi ketindama ją sugerti. Ir tada iš žaizdų, dengusių skeletą, pasipylė kraujas. Gyvas kraujas!

Eliotas užsimerkė. Atrodė, jis tuojau pat neteks sąmonės. Apačioje pasigirdo triukšmas. Trinktelėjo durys.

Grafas atmerkė akis ir pamatė prie jo artėjančią mumiją. Jis atsisuko, ieškodamas Ramsėjaus — tas įsikibęs į turėklus, siaubo iškreiptu veidu, spoksojo į mumiją.

„Dieve, sugrąžink ją į vietą!“ Eliotas pajuto pažįstamą skausmą krūtinėje. Skausmas pervėrė kairę ranką ir jis iš visų jėgų suspaudė lazdą. Vos išsilaikęs ant kojų, grafas prisivertė kvėpuoti ramiai, lygiai.

Tuo tarpu mumija vis keitėsi. Oda įgavo natūralią spalvą, banguoti plaukai jau visai uždengė pečius... Netgi apranga pasikeitė. Tose vietose, kur pateko eliksyras, drobė vėl buvo balta. Kai būtybė dejavo, matėsi balti jos dantys. Papilnėjo krūtys. Atskleisdama, ryškindama moteriškas formas, drobulė plyšo ir nukaro, vyniodamasi aplink kojas, kurios netvirtai šlepsėjo pirmyn.

Mumijos akys įsmigo į koridoriaus gale stovėjusį žmogų. Iš jos krūtinės veržėsi prikimęs kvėpavimas, burna buvo perkreipta.

Iš apačios atskriejo triukšmas, kažkas sušvilpė. Kalbėjo arabiškai.

Ramsėjus pasilenkė per turėklus. Laiptais jau kilo žmonės. Riksmas galėjo reikšti tik viena — jį pastebėjo.

Apimtas panikos, jis puolė prie moters figūros, buvusios jau visai netoli.

Iš jos lūpų pasigirdo beviltiškas riksmas:

— Ramzi!

Grafas vėl užsimerkė. O kai atsimerkė, pamatė pro šalį einančią moterį, tiesiančią pirmyn panašias į skeleto rankas.

Kažkas suriko: „Nejudėti!“ — ir iššovė. Būtybė sucypė, užsidengė rankomis ausis ir puolė bėgti atgal. Kulka pataikė į Ramsėjų, ir jis vos nepargriuvo ant laiptais kylančio žmogaus. Greitai apsisuko ir nuėjo paskui ką tik jo atgaivintą moterį. Ir vėl pasipylė šūviai. Koridorius buvo puikus rezonatorius — tratėjo kurtinančiai. Ramsėjus persisvėrė per turėklus. Moteris suvirpėjo, ji vis dar buvo užsikimšusi ausis. Vienu metu vos neprarado pusiausvyros. Ji atsidūrė prie pat akmeninio sarkofago, stovėjusio šalia priešingos koridoriaus sienos. Kai kulkos vėl suzvimbė, ji suklykė:

— Ramzi!

Tai buvo sužeisto žvėries klyksmas...

3 skyrius

Eliotas vėl vos nenualpo. Užsimerkęs, jis mėšlungiškai gaudė orą. Kairioji ranka, suspaudusi lazdą, buvo visai nejautri.

Jis girdėjo, kaip apsaugininkai triukšmingai tempia Ramsėjų laiptais. Tas akivaizdžiai priešinosi, tačiau jų buvo daug.

O moteris... Ji kažkur dingo. Po to Eliotas vėl išgirdo šlepsint basas kojas. Pro virtinos stiklą jis pamatė, jog mumija eina koridoriumi gilyn. Ji siūbavo į šalis, mėšlungiškai kilnojosi krūtinė, kvėpavimas buvo netolygus. Ir staiga dingo už šoninių durų.

Apačioje triukšmas nutilo. Matyt, Ramsėjų ištempė iš muziejaus pastato. Eliotas suprato, kad nerūkus apsaugininkai čia sugrįš.

Užgniaužęs skausmą krūtinėje, jis nušlubčiojo prie šoninių durų ir atsidūrė tenai kaip tik tuo metu, kai moteris jau stovėjo prie atsarginio įėjimo laiptų. Grafas greitai atsisuko ir pažvelgė po stendu. Tenai ant grindų, blykčiodamas blankioje priešaušrio šviesoje, gulėjo mažas buteliukas. Atsiklaupęs, Eliotas kažkaip sugebėjo pasiekti jį, tvirtai užsuko ir įsikišo į kišenę.

Tada, įveikęs jį apėmusį silpnumą, pradėjo leistis laiptais žemyn... paskui atgimusią moterį. Keletą kartų suklupo, vos nepargriuvo — vis ta nepaklusni kairė koja! Kai vėl pamatė moterį, ji atrodė išsigandusi, ėjo ištiesusi pirmyn baisią ranką, tarsi mėgindama apgraibomis tamsoje surasti kelią.

Staiga atsidarė durys, ir laiptus užliejo ryto saulės šviesa. Įėjo valytoja. Ji buvo apsirengusi musulmoniškais drabužiais — juodai nuo galvos iki kojų. Rankoje laikė šluotą... Ir čia moteriškė pamatė judantį skeletą... Ji sukliko nesavu balsu. Šluota iškrito iš rankų. Valytoja puolė bėgti atgal.

Atgijusi mumija sušnypštė, po to sustaugė ir, tiesdama kaulėtas rankas, puolė paskui moteriškę, norėdama nutildyti jos riksmą.

Eliotas skubėjo kiek galėdamas. Tačiau nespėjo. Riksmas nutilo. Įėjęs į apšviestą kambarį, grafas pamatė ant grindų gulinčią valytoją. Ji buvo negyva. Mumija jai nusuko sprandą, iš nelaimėlės skruosto buvo išplėštas gabalas mėsos, tamsios stiklinės akys įsmeigtos į lubas. Būtybė peržengė per savo auką ir nužingsniavo prie ant sienos virš kriauklės kabėjusio veidrodžio.

Rauda ėmė purtyti atgimusios mumijos kūną, vos tik ji pamatė savo atvaizdą. Visa virpėdama, ji ištiesė ranką, palietė veidrodį.

Ir vėl Eliotas pajuto, kaip žemė slysta iš po kojų. Matyti negyvą valytojos kūną ir šitą šlykščią būtybę priešais veidrodį! Iš kur gauti tiek jėgų? Bet svaiginantis smalsumas, noras sužinoti, kuo viskas baigsis, padėjo įveikti save. Dabar tereikia pasitelkti į pagalbą protą. Velniai nematė to skausmo krūtinėje bei pykinimo!

Jis greitai uždarė paskui save duris. Moteris išgirdo trinksint duris, nustebo. Po to atsisuko ir vėl ištiesė rankas, tarsi pasirengęs puolimui grobuonis. Siaubas akimirką sukaustė Eliotą. Vaizdas buvo kraupus. Iš viršaus sklido šviesa, ir viskas aiškiai matėsi. Mirties išgraužtose akiduobėse blizgėjo didžiulės paklaikusios akys. Iš gilios žaizdos ant mumijos šono kyšojo balti kaulai. Nebuvo pusės burnos. Po raktikauliu kraujavo dėmė.

O Viešpatie, kaip ji kankinasi! Vargšė, nelaiminga būtybė!

Grėsmingai suriaumojusi, moteris pajudėjo link Elioto. Jis susivokė ir greitai prabilo graikiškai.

— Draugas, — ištarė grafas. — Aš tavo draugas. Galiu suteikti tau prieglobstį. — Čia atmintis išdavė, jis pamiršo graikiškus žodžius... bet prabilo lotyniškai: — Pasikliauk manimi. Neleisiu tavęs skriausti.

Nenuleisdamas nuo moters akių, jis ištiesė ranką prie ant sienos kabančio juodo apsiausto. Būtent tai, ko reikia. Laisvas, beformis drabužis — tokius dėvi musulmonės. Uždengs būtybės kūną nuo galvos iki kojų.

Eliotas ryžtingai priėjo prie moters, užmetė apsiaustą, apgaubė pečius, ir mumijos rankos čia pat pakilo, atskubėdamos grafui į pagalbą. Ji užsidengė veidą, nenorėdama gąsdinti praeivių. Grafas išvedė ją į koridorių, uždarė duris, kad nesimatytų valytojos lavono. Iš viršaus, iš antrojo aukšto, sklido susijaudinę balsai, šūksniai, girdėjosi žingsniai. Apgraibomis suradęs atsarginio įėjimo duris, Eliotas atidarė jas ir išvedė moterį į gatvę, į saulės šviesą.

Po kelių minučių jie jau buvo toli nuo muziejaus pastato, įsiliejo į praeivių minią. Musulmonai, arabai, europiečiai judėjo įvairiomis kryptimis, lydimi automobilių gausmo bei į vežimus įkinkytų asilų rėkavimo.

Išgirdusi automobilio ūžimą, moteris sustingo, o pamačiusi važiuojančią pro šalį mašiną, atšoko ir sukando dantis. Eliotas vėl prabilo lotyniškai tikindamas, jog pasirūpins ja ir suras prieglobstį.

Grafas nežinojo, ar supranta jį moteris, kol galiausiai išgirdo lotyniškus žodžius.

— Valgyti ir gerti, — sušnabždėjo moteris. Paskui ji dar kažką kalbėjo, bet jis nesuprato: galbūt tai buvo malda, o gal prakeiksmas.

— Gerai, — pakuždėjo jai į ausį Eliotas. Dabar jis galėjo kalbėti laisvai, žinodamas, kad moteris jį supranta. — Aš tavimi pasirūpinsiu. Pasikliauk manim.

Bet kur dabar ją nuvesti? Tik viena vieta atėjo jam į galvą. Reikia vykti į senąjį Kairą. Tik kaip jis išdrįs įsodinti šitą būtybę į taksi? Grafas surado ekipažą. Moteris nepaklusniai susirangė ant odinės sėdynės. O ką jam daryti? Juk gali uždusti... trūksta oro. O dar ta kairioji koja atsisako paklusti. Jis užkėlė dešinę koją ant laiptelio ir pasiremdamas dešine ranka užsiropštė ant viršaus. Po to, mėgindamas įveikti silpnumą bei pykinimą, atsisėdo greta susisukusios figūros ir, atgavęs kvapą, pasakė vežėjui, kur reikia važiuoti.

Ekipažas pajudėjo iš vietos, vežėjas šūkavo ant praeivių, talžė botagu arklį. Nelaiminga būtybė, sėdėjusi šalia Elioto, visą laiką verkė. Jos veidas buvo uždengtas.

Eliotas apkabino moterį. Per ploną juodą audinį jis pajuto nemalonų kietų kaulų šaltį, tačiau grafas nekreipė į tai dėmesio. Jis priglaudė prie savęs nelaimingąją ir, kovodamas su dusuliu, dar kartą patikino pasirūpinsiąs ja.

Kebas išvažiavo iš britiškos miesto dalies. Eliotas pamėgino susitelkti ir blaiviai pamąstyti. Sutrikęs, iškankintas skausmo, jis taip ir nesurado jokio paaiškinimo. Negalėjo suprasti nei tų įvykių, kuriuos jam teko stebėti, nei paaiškinti savo paties elgesio. Tik žinojo, jog matė stebuklą, matė žmogžudystę ir įsivėlė į istoriją, iš kurios išsipainioti nebus lengva.

Džulija dar ne iki galo atsibudo. Ji niekaip negalėjo suvokti, ko nori valdininkas, stovintis tarpduryje.

— Areštuotas? Už tai, kad įsiveržė į muziejų? Netikiu.

— Mis Stratford, jis sunkiai sužeistas. Tikriausiai įvyko kažkoks nesusipratimas...

— Koks nesusipratimas?

Gydytojas niršo. Jei vyriškis sužeistas, jo vieta ligoninėje, o ne kalėjime.

— Leiskite praeiti! — sušuko jis uniformuotam žmogui. — Kas čia vyksta? Ar jums čia koks nors tiras?

Mažiausiai dvylika šautuvų buvo nukreipta į stovėjusį prie sienos žydraakį vyriškį. Ant jo rankos matėsi išdžiūvusio kraujo dėmės. Pro suplėšytą paltą kyšojo kruvinas nuogas petys. Vyriškis pakraupęs spoksojo į gydytoją.

— Nesiartinkite! — suriko jis. — Nesileisiu apžiūrimas. Nesilieskite prie manęs savo instrumentais. Aš sveikas ir noriu iš čia išeiti.

— Penkios kulkos, — sušnabždėjo karininkas gydytojui į ausį. — Sakau jums, aš pats mačiau žaizdas. Nesuprantu, kaip jis liko gyvas...

— Leiskite apžiūrėti jus. — Gydytojas žengė žingsnį pirmyn.

Ir čia pat pakilo galingas kumštis, gydytojo lagaminėlis šoktelėjo į lubas, vienas šautuvas iššovė, vyriškis puolė policininkus ir keletą jų nusviedė prie sienos. Daktaras suklupo, nukrito akiniai. Jis pajuto, kaip kažkieno batas primynė jo ranką. Koridoriuje pasirodė kareiviai.

Vėl pasigirdo šūvis. Riksmai, egiptietiški keiksmažodžiai... Kurgi akiniai. Jis privalo juos surasti.

Kažkas padėjo gydytojui pakilti, įgrūdo į delną akinius. Užsidėjęs juos, daktaras pastebėjo padoriai apsirengusį anglą.

— Ar jums viskas gerai?

— Kas čia vyksta, velniai rautų! Kur jis? Jie vėl šaudė į tą vyriškį?

— Tas žmogus stiprus kaip jautis. Jis išvertė duris, sulankstė grotas, viską išdaužė. Ir pabėgo.

Ačiū Dievui, kad Aleksas buvo su ja. Elioto niekas negalėjo rasti. Sandras nuėjo į policijos nuovadą, ketindamas viską išsiaiškinti. Džulija drauge su Aleksu atėjo į valdybą ir lengviau atsiduso pamačiusi, kad jų laukia ne pats viršininkas, o jo pavaduotojas — Mailzas Vintropas. Kadaise jis lankė su Aleksu tą pačią mokyklą. Ir mergina jį pažinojo nuo vaikystės.

— Tai kažkoks nesusipratimas, — pasakė Aleksas.

— Kaip manai, Mailzai, — paklausė Džulija, — ar tau pavyks jį išlaisvinti?

— Džulija, padėtis pakankamai sudėtinga. Pirma, egiptiečiams labai nepatinka, kai kas nors įsiveržia į jų visame pasaulyje garsų muziejų. Dabar kaip tik nagrinėjama apiplėšimo bei žmogžudystės byla.

— Apie ką tu kalbi? — paklausė mergina.

— Mailzai, Ramsėjus negalėtų nieko nužudyti, — pasakė Aleksas. — Tai visiška nesąmonė.

— Tikiuosi, tu teisus. Bet muziejuje rado negyvą valytoją sulaužytu kaklu. Ir iš antro aukšto pavogta mumija. Be to, jūsų draugas pabėgo iš kalėjimo. Dabar sakykite man, ar tikrai gerai pažįstate tą žmogų?

Dideliu greičiu perbėgęs per namo stogą, Ramzis vienu šuoliu įveikė siaurą gatvelę. Per keletą sekundžių perskuodė dar vieną stogą, užšoko ant kito ir vėl peršoko per gatvę.

Tik tada atsisuko. Persekiotojai pametė jį iš akių. Jis girdėjo tolimus šūvius. Tikriausiai kareiviai šaudo vieni į kitus. Kas jam rūpi?

Jis nušoko nuo stogo, nubėgo gatve ir netrukus atsirado siaurame skersgatvyje. Aukšti namų langai buvo uždengti medinėmis langinėmis. Nesimatė nei britų parduotuvių, nei anglų kalba parašytų iškabų. Pro šalį vaikščiojo vien tik egiptiečiai, dažniausiai pagyvenusios moterys, kurių veidai buvo uždengti juodomis skraistėmis. Pamačiusios krauju išteptus jo marškinius bei suplėšytus drabužius, jos nusigręždavo.

Galiausiai jis sustojo prie kažkokių durų, norėdamas atgauti kvapą. Įkišo ranką po paltu — žaizdos jau beveik užgijusios. Apčiupinėjo platų diržą. Visi buteliukai buvo savo vietoje.

Prakeiktieji! Ir kam jis juos pasiėmė, jau verčiau būtų paslėpęs kur nors Londone ir palikęs. Kodėl neišmetė jų į jūrą?

Kas bus, kai kareiviai suras muziejuje pamestą buteliuką? Ką su juo darys? Jis pasibaisėjo pagalvojęs apie tai.

Reikia sugrįžti į muziejų! Reikia surasti eliksyrą. Baisu net pagalvoti, kas galėjo per tą laiką atsitikti.

Niekada per visą savo ilgą gyvenimą Ramzis taip nesikrimto. Bet laiko atgal neatsuksi! Na, negalėjo įveikti pagundos. Ir prikėlė gyventi pusiau supuvusį karalienės kūną, gulėjusį muziejaus vitrinoje.

Ir dabar privalo atitaisyti kvailą savo paties klaidą. Jis turi patikrinti, ar toje būtybėje dar išlikusi bent menka intelekto kibirkštėlė!

Ir ką jis mėgina apgauti? Juk ta būtybė pašaukė jį vardu!

Ramzis apsisuko ir nurūko gatve. Pirmiausia reikėtų persirengti. Bet jis neturi laiko nusipirkti drabužius. Reikia iš kažkur juos gauti. Štai skalbykla. Jis matė ant virvės džiūstančius drabužius. Virvės driekiasi per siaurą skersgatvį.

Beduino apdarai: apsiaustas ilgomis rankovėmis su gobtuvu. Karalius greitai nutraukė nuo virvės drabužį. Nusivilko paltą, įlindo į apsiaustą, nuplėšęs galą virvės apsivyniojo juo galvą. Dabar buvo panašus į arabą. Tik tos žydros akys... Bet jis žinojo, kur galima gauti tamsius akinius: matė juos turguje. O turgus kaip tik buvo pakeliui į muziejų.

Ramzis nurūko dar greičiau.

Sugrįžęs iš „Šeferdo“ viešbučio, Henris nerado ramybės. Niekaip neišėjo iš galvos trumpas pokalbis su Eliotu.

Jis nuolatos pats save tikino, jog nekenčia Elioto Savarelo, kad netrukus išvyks į Ameriką ir jau niekada nebesutiks Elioto ir į jį panašių tipų.

Tačiau prisiminimai apie šį susitikimą nedavė Henriui ramybės. Mintimis sugrįždamas prie judviejų pokalbio, jis kaskart matydavo paniekinamą grafo žvilgsnį. Ir jo balse girdėjo šaltą neapykantą.

Reikia turėti tvirtus nervus, kad galėtum sau leisti šitaip elgtis su juo, su Henriu Stratfordu. Kartą, po vienos nemalonios istorijos, Eliotas jau buvo jo rankose. Henris galėjo sunaikinti jį, bet to nepadarė. Jam pasirodė, jog tai pernelyg žiauru. Jis visada buvo įsitikinęs, jog Eliotas jam už tai dėkingas ir mandagiai su juo elgiasi tik dėl tos istorijos. O pastaraisiais metais grafas iš tiesų buvo su juo stebėtinai kantrus.

Bet tik ne vakar. Ir keisčiausia, jog Elioto neapykanta tarsi atspindėjo Henrio jausmus — būtent tą jis šiuo metu jautė visiems aplinkiniams. Tai liūdino Henrį, vedė iš kantrybės, gąsdino.

„Reikia važiuoti kuo toliau nuo jų visų, — svarstė jaunuolis. — Jie tą ir tedaro, kad nuolatos kritikuoja, aptarinėja mano poelgius, nors patys irgi ne šventieji“.

Kai tik išvyks iš Kairo, nusiplaus visas nuodėmes, nustos girtuokliavęs, grįš į „Šeferdo“ viešbutį ir ramiai keletą dienų miegos. Po to susitars su tėvu ir išvažiuos į Ameriką. O ten galbūt fortūna jam nusišypsos.

Dabar Henris neturėjo jokio noro lošti. Šiandien jis atsisakys lošimo, mėgausis škotišku viskiu ir voliosis patogiame krėsle, mėgaudamasis Malenkos paruoštu maistu.

Nors pastaruoju metu Malenka pernelyg irzli ir kabinėjasi dėl bet kokios smulkmenos. Ji ką tik pagamino angliškus pusryčius ir norėjo, kad Henris nedelsiant sėstųsi prie stalo. Jaunuolis pliaukštelėjo jai per užpakalį ir paprašė palikti jį ramybėje.

Tačiau ji vis tiek triūsė virtuvėje. Henris girdėjo šnypščiant virdulį. Malenka padengė stalą lauke.

Velniai jos nematė. Jis turi tris butelius viskio — to pakaks. Gal vėliau jam pavyks kur nors ją išsiųsti iš namų. Jam taip patinka likti čia vienam. Gerti, rūkyti, paskęsti svajonėse. Klausytis muzikos. Henris net prie tos prakeiktos papūgos jau priprato.

Dabar jis norėjo nusnūsti, ir, suprantama, papūga suriko, sučiauškėjo, pradėjo bėgioti po narvelį. Afrikietiškos pilkosios papūgos labai mėgsta kaboti žemyn galva. Apskritai šitas paukštis Henriui visada priminė milžinišką vabzdį. Kai Malenkos nebus namuose, reikės pribaigti papūga.

Jis jau užsnūdo, galva nusviro ant peties... Džulijos namai, biblioteka, mumija deda jam ant peties ranką, gerklėje stringa dejonė...

— Viešpatie!

Henris pašoko, bokalas iškrito iš rankų. Kada baigsis šitas prakeiktas košmaras...

Eliotas turėjo sustoti ir atgauti kvapą. Dvi išsprogusios akys tyrinėjo jį iš po juodos skraistės. Atrodė, jog moteriškei norisi slapčia pažvelgti į jį, bet pusiau išgraužti akių vokai jai trukdė prisimerkti. Jos ranka pataisė apsiaustą. Galbūt moteris norėjo pasislėpti nuo Elioto žvilgsnio.

Šnabždėdamas lotyniškus žodžius, grafas prašė jos kiek pakentėti. Kebas negalėjo privažiuoti arčiau jiems reikalingo namo. Teko dar kiek paėjėti.

Eliotas nosine nusivalė nuo kaktos prakaitą. Taip, minutėlę. Ranka, prilaikiusi juodą skraistę prie burnos... Ji keitėsi, veikiama saulės spindulių. Žaizdoti pirštai, išlindę kaulai... viskas beveik užgijo!

Kurį laiką stebėjęs ranką, Eliotas pažvelgė į moters akis. O taip, atsirado kažkas panašaus į vokus, ilgos, riestos blakstienos dengė akiduobes.

Grafas vėl apkabino moterį, ir ji prigludo prie jo — švelni, virpanti būtybė... Ir giliai atsiduso.

Eliotas staiga pajuto nuo jos sklindantį brangių, retų kvepalų aromatą. Šiame aromate jautėsi ir dulkių, molio, upės dumblo kvapas, bet labai nežymus. O kvepalų aromatas buvo stiprus. Per ploną apsiaustą grafas pajuto jos kūno šilumą.

Na ir eliksyras! Štai koks jis galingas!

— Čionai, čionai, mano mieloji, — angliškai pasakė jis. — Mes jau čia pat. Štai tos durys gale namo.

Eliotas pajuto, jog moteris jį apkabino ir lengvai prilaiko apsunkusį jo kūną. Skausmas kiek nurimo. Grafas norėjo šyptelėti, bet jam nepavyko. Jis vėl kiūtino pirmyn, prilaikomas moters. O štai ir durys.

Jis atsikvėpė, kiek stabtelėjo ir pradėjo kumščiu belsti į duris.

Daugiau jau nebūtų galėjęs žengti nė žingsnio.

Ilgai niekas neatsiliepė. Eliotas dar kartą pabeldė.

Pasigirdo atitraukiamos sklendės garsas ir pasirodė Henris. Visas drebantis, nesiskutęs, apsivilkęs žaliu šilkiniu chalatu.

— Kurių velnių tau čia reikia?

— Leisk man užeiti.

Eliotas pastūmė duris ir įvedė moterį į kambarį. Ji stovėjo už grafo nugaros, vengdama Henrio žvilgsnio.

Grafas pastebėjo prabangią namų aplinką: kilimai, baldai, ant marmurinių staliukų krištolo grafinai. Pro į kiemą vedančią arką, jis pastebėjo tamsiaodę gražuolę, vilkinčią šokėjos kostiumu. Tikriausiai tai ir yra Malenka. Ji pastatė ant staliuko padėklą su karštu maistu. Prie baltos sodo sienos augo nedideli apelsinmedžiai.

— Kas ta moteris? — paklausė Henris.

Vis dar spausdamas prie savęs nelaimingąją, Eliotas nuėjo prie artimiausios kėdės. Henris žiūrėjo į moters kojas: sulig kiekvienu žingsniu vis švystelėdavo balti pliki kaulai. Henrio akyse blykstelėjo nuostaba, sumišusi su šleikštuliu.

— Kas ji? Kodėl ją čia atvedei? — Henris traukėsi atatupstas, kol atsitrenkė į arkos koloną.

— Kažkas su ja negerai, — pasakė jis.

— Pakentėk, tuojau viską tau paaiškinsiu, — vos girdimai ištarė Eliotas. Krūtinę taip skaudėjo, kad jis vos galėjo kalbėti. Tik atsisėdęs pintoje kėdėje grafas pajuto, kad moteris jį paleido. Po to kažką sumurmėjo, ir Eliotas pastebėjo, kad jos žvilgsnis nuklydo į lentyną, kur, spindėdami saulės šviesoje, stovėjo stikliniai buteliai.

Moteris sudejavo ir žengė prie lentynos. Juoda skraistė nuslydo nuo jos galvos bei pečių, atidengė žaizdas ant šonkaulių bei kyšančius kaulus. Pasimatė sudūlėjusių drabužių liekanos, vos dengiančios jos kūną.

— Dėl Dievo, tik nereikia panikos! — sušuko Eliotas.

Bet buvo jau vėlu. Henris išblyško, jo burna persikreipė, suvirpėjo. Malenka kieme sukliko.

Gailiai sudejavusi, moteris išmetė butelį ant grindų.

Henris įkišo ranką į kišenę ir išsitraukė pistoletą.

— Ne! — suriko Eliotas ir pamėgino atsistoti. Tačiau kūnas nepakluso jam. Pistoletas iššovė. Narvelyje suriko papūga.

Kulka pataikė moteriškei į krūtinę. Nelaimėlė sucypė, susiūbavo, po to grėsmingai suriaumojo ir puolė Henrį.

Henris sustaugė klaikiu balsu. Protas jį apleido. Šaudydamas, jis išbėgo į kiemą. Vis dar rėkdama, moteris pasivijo jį, ištraukė iš rankų pistoletą ir griebė už gerklės. Jiedu susikibo. Atrodė, tarsi šoktų kažkokį šlykštų šokį. Henris įnirtingai priešinosi, tačiau kaulėti pirštai vis tvirčiau spaudė jo kaklą. Pintas staliukas apvirto, arbata išsiliejo. Jie įsipainiojo į apelsinmedžius, žemyn tarsi lietaus lašai pasipylė lapai.

Siaubo apimta, Malenka prigludo prie sienos.

— Eliotai, padėk! — suriko Henris, atsilošė atgal, virpantys keliai sulinko. Jis tvirtai įsikibo į moters plaukus.

Eliotas šiaip taip nušlubčiojo iki arkos. Ir tuo metu sutraškėjo kaulai... Henrio kūnas sudribo ir susmuko ant žemės, pasinerdamas į žalią chalato šilką.

Moteris atsitraukė. Ji verkė, dejavo, jos veidą vėl iškreipė grimasa, atidengdama baltus dantis. Kaip tada, muziejuje. Sudūlėję skudurai ant peties plyšo ir nukaro, apnuogindami tamsiai rožinius krūties spenelius. Nuo skudurų, apvyniotų apie taliją, lašėjo didžiuliai kraujo lašai. Su kiekvienu žingsniu audinys vyniojosi ir krito nuo moters kūno.

Išsigandusios, pilnos nevilties jos akys žiūrėjo į negyvą kūną. Po to vargšė pamatė maistą ir išsiliejusios arbatos balutę.

Moteris lėtai atsiklaupė, griebė bandelę ir iškart susikišo ją į burną. Po to pradėjo laižyti nuo žemės arbatą... Sukišo pirštus į indelį su džemu ir per kelias sekundes sudorojo jį. Pastebėjusi ant stalo kiaulieną, susigrūdo į burną didžiulį mėsos gabalą.

Eliotas stebėjo ją tylėdamas. Malenka tyliai prisėlino prie grafo ir pasislėpė už jo nugaros. Eliotas, įsiklausydamas į savo širdies ritmą, stengėsi dažnai ir negiliai kvėpuoti.

Moteris sunaikino sviestą, po to ėmėsi kiaušinių, lukštus lupdama dantimis.

Pagaliau maisto nebeliko. O ji vis dar klūpėjo, žiūrėdama į ištiestas savo rankas. Saulės šviesa žaidė juoduose jos plaukuose.

Eliotas sėdėjo sustingęs. Jis negalėjo suvokti to, ką matė, negalėjo ir smerkti šitos moters. Grafas buvo pernelyg sutrikęs, apstulbęs.

Staiga moteris apsisuko, krito kniūbsčia, išsitiesė ir garsiai pravirko, nagais draskydama žemę. Po to vėl atsisuko, atsigulė taip, kad apelsinmedžiai neuždengtų jos kūno nuo saulės spindulių.

Ji žiūrėjo į dangų, užvertusi akis aukštyn... matėsi tik balti jų obuoliai.

— Ramzis, — sušnabždėjo ji. Jos krūtinė lengvai kilnojosi.

Grafas atsisuko į Malenką. Remdamasis į jos ranką, jis sunkiai atsistojo ir pajuto, jog šokėja vis dar tirta iš baimės. Jis tylėdamas įsitaisė patogiame pintame krėsle. Norėjosi galvoti, kad tai buvo tik blogas sapnas. Bet tai nebuvo sapnas. Jis savo akimis matė, kaip prisikėlė iš numirusių šita būtybė, kaip ji pasmaugė Henrį. Ką dabar daryti? O Dieve!

Malenka prilaikė grafą už alkūnės, po to atsiklaupė šalia. Ji išsižiojusi žiūrėjo į sodą nieko nematančiomis tuščiomis akimis.

Virš Henrio sukosi musės. Zvimbdamos, jos aptūpė ir maisto likučius.

— Niekas tavęs nenuskriaus, — pasakė Eliotas, atsisukęs į Malenką. Skausmas krūtinėje kiek atlėgo. Kairioji ranka atgijo. — Ji tavęs nenuskriaus, pažadu. — Jis apsilaižė išdžiūvusias lūpas ir toliau sunkai rinko žodžius: — Ji serga. Aš privalau ja pasirūpinti. Patikėk, ta moteris nepadarys tau nieko blogo.

Egiptietė įsikibo į jo riešą, prigludusi kakta prie krėslo atlošo.

— Tik nereikia policijos, — tyliai paprašė. — Nenoriu, kad anglai atimtų iš manęs namus.

— Taip, — pritarė Eliotas. — Nereikia. Mes nekviesime policijos.

Jis norėjo paglostyti moters galvą, bet negalėjo net pajudėti. Grafas liūdnai dairėsi: į saulę, į gulinčią moterį išsidraikiusiais juodais plaukais, į negyvą Henrį...

— Aš pati viską sutvarkysiu, — sušnabždėjo Malenka. — Išnešiu iš čia kūną. Tegul policija čia neateina.

Eliotas jos nesuprato. Ką ta moteris kalba? Tik paskui suvokė.

— Tu gali tą padaryti? — sunkiai tardamas žodžius paklausė jis.

— Taip, galiu. Ateis draugai ir išneš anglą.

— Gerai. — Eliotas atsiduso, ir skausmas vėl suspaudė krūtinę. Jis atsargiai dešine ranka palietė kišenę, ištraukė iš ten piniginę ir padavė jai du banknotus po dešimt svarų.

— Čia tau, — pasakė grafas ir užsimerkė. Jam buvo sunku ir kalbėti, ir judėti. Mergina paėmė pinigus. — Tik būk atsargi. Niekam nepasakok apie tai, ką matei.

— Nepasakosiu. Aš pasirūpinsiu... Čia mano namai. Man brolis padovanojo.

— Suprantu. Pažadu čia neužsibūti. Ir tą moterį pasiimsiu. Bet kol kas pakentėk. Duosiu tau daug pinigų.

Eliotas vėl atidarė piniginę. Ištraukė iš ten visus pinigus ir net neskaičiavęs atidavė egiptietei.

Po to vėl atsilošė ir užsimerkė. Girdėjo Malenkos žingsnius kilimu, paskui vėl pajuto jos prisilietimą. Jis pakėlė akis į moterį: ji vilkėjo juodą suknelę ir laikė rankose dar vieną juodą drabužį.

— Paslėpk ją, — sušnabždėjo Malenka ir akimis parodė į sodą.

— Paslėpsiu, — ištarė Eliotas ir vėl užsimerkė.

— Prašau tavęs, — maldavo mergina.

Eliotas davė jai žodį.

Su dideliu palengvėjimu grafas išgirdo, kaip mergina uždarė duris ir išėjo į gatvę.

Apsivilkęs ilgais, besiplaikstančiais beduino drabužiais, Ramzis ėjo per muziejų, įsimaišęs į būrelį turistų. Pro tamsius akinius jis žvelgė priešais save į tuščią vietą koridoriaus gale, kur neseniai buvo vitrina. Jokių pėdsakų, jokios užuominos į tai, jog čia kažkas stovėjo. Nei sudužusių stiklų, nei jo pamesto buteliuko. Viskas dingo.

O kur ji? Kas jai nutiko? Vyriškis su siaubu prisiminė jį apsupusius kareivius. Nejaugi Kleopatra pateko į kareivių rankas?

Karalius nuėjo toliau, pasuko už kampo ir apžiūrėjo statulas bei sarkofagus. Niekada dar jis nebuvo jautęs tokios kančios. Juk neturi teisės vaikščioti čia su tais vyrais ir moterimis, kvėpuoti tuo pačiu oru su jais...

Ką toliau daryti? Kur jam eiti? Jei artimiausiu metu nieko nesužinos, tikrai išprotės.

Praėjo maždaug penkiolika minučių. Reikia ją paslėpti. Išvesti iš sodo, kol neatėjo žmonės. Moteris nejudėdama gulėjo ant žemės, kažką bambėdama. Matyt, sapnuoja...

Įsikibęs lazdos, Eliotas sunkiai pakilo. Kairė koja vėl priminė apie save...

Grafas nuėjo į miegamąjį. Aukšta senamadiška lova stovėjo dešinėje pusėje prie sienos. Langinės atidarytos, ir ant tinklo nuo moskitų liejosi saulės šviesa.

Kairėje pusėje stovėjo tualetinis staliukas. Kampe buvo drabužių spinta, jos durelės su vidinėje pusėje įtaisytais veidrodžiais buvo atidarytos. Matėsi pakabos, ant jų kabėjo švarkai bei paltai.

Ant tualetinio staliuko stovėjo mažytis gramofonas. Šalia specialioje dėžutėje buvo sudėtos plokštelės.“ Mokomės kalbėti angliškai“, — skelbė užrašas. Kitose plokštelėse buvo įrašyta šokių muzika... Peleninė. Keletas žurnalų, pusiau nugertas škotiško viskio butelis.

Pro tolimesnes praviras duris matėsi vonios kambarys.

Eliotas pasuko į kitą pusę ir pateko į kambarį, išeinantį į sodą. Čia visos langinės buvo uždarytos. Tamsiaodė gražuolė šioje patalpoje laikė sceninius kostiumus bei bižuteriją. Vienoje spintos dalyje buvo europietiški drabužiai — batai skėčiai, prabangios skrybėlaitės.

Bet kuriems galams jam tie drabužiai? Juk sužeistą moterį reikia paslėpti nuo smalsių pašalinių akių. Eliotas surado tvarkingai sulankstytą paprastą musulmonišką apdarą. Taigi, dabar jai bus galima duoti bent jau švarius drabužius, jei tiktai Malenka sutiks juos parduoti.

Jis pastovėjo tarpduryje, atgavo kvapą. Pažvelgė į prabangią lovą. Atrodė, ji maudosi saulės spinduliuose. O tinklelis nuo moskitų, surištas kaspinėliu priminė karūną. Viskas kažkaip netikra, nenatūralu. Mintyse iškilo Henrio mirties scena. Eliotas nieko nepajuto. Jį tik apėmė šaltas, stingdantis kraują siaubas, nuo kurio nesinorėjo gyventi. Troškimas gyventi... Jo kišenėje gulėjo buteliukas, kuriame dar buvo likę keli stebuklingo eliksyro lašai.

Bet tai grafui nekėlė jokių emocijų, negalėjo išvesti jo iš transo būsenos. Mirusi valytoja muziejuje, kieme negyvas Henris. Ir ta keista būtybė, kuri dabar išsidrėbusi kepa saulėje!

Eliotas neprivertė savo proto mąstyti. Negalėjo priversti. O ar verta tą daryti? Tik viena buvo aišku: būtina surasti Ramsėjų. Velniop, pakaks vadinti jį Džulijos išgalvotu vardu! Reikia surasti Ramzį! Bet kur jis dabar? Ar smarkiai nukentėjo nuo kulkų? Ar tie žmonės, kurie ištempė karalių iš muziejaus, tebelaiko jį pas save?

Bet pirmiausia reikia pasirūpinti šita moterimi. Jis turi išvesti ją iš sodo ir paslėpti kur nors čia, kad Malenkos draugai galėtų išnešti Henrio kūną.

Juk ji gali užpulti tuos žmones. Jau vien jos išvaizda gali juos nužudyti.

Grįždamas į kiemą, Eliotas pamėgino sudėlioti savo mintis. Jiedu su Ramziu niekada nebuvo priešai. O dabar tapo sąjungininkais. Ir galbūt... Bet nebeliko jėgų svajoti. Reikia vykdyti sumanymą.

Eliotas atsargiai žengė prie miegančios ant žemės moters.

Vidurdienio saulė kepino kiek galėdama, ir staiga, pažvelgęs į ją, grafas išsigando. Jis netgi užsimerkė. Pamatė visai ne tą, ko tikėjosi.

Miegodama būtybė vis dar dejavo, kankinosi, bet ji buvo nebe ta. Priešais grafą gulėjo stulbinančio, reto grožio moteris!

Tiesa, buvo dar išlikę kai kurie sužalojimų požymiai: ant dešinės rankos vietoje dviejų pirštų styrojo pliki kaulai, iš sąnarių vis dar tekėjo kraujas, baltavo žaizdoti šonkauliai, išliko ir žaizda krūtinėje. Bet veidas buvo visai pasikeitęs: apvalūs rožiniai skruostai, gracinga lūpų linija, švelniai ruda oda. Krūtų speneliai taip pat buvo švelniai rožinės spalvos, krūtys tvirtos, stangrios.

Kas atsitiko? Tikriausiai turi praeiti kažkiek laiko, kad eliksyras pradėtų veikti?

Sutrikęs, jis priėjo prie moters. Nuo karščio jam svaigo galva. Grafas įsikibo kolonos ir kiek pastovėjo, vis žiūrėdamas į gulinčią būtybę. Pagaliau ji pramerkė šviesiai rudas akis.

Moteris krūptelėjo, pakėlė dešinę ranką, apžiūrėjo ją. Tikriausiai pati jautė, kas su ja darosi. Regis, jai labai skauda žaizdotas kūno vietas. Sudejavusi, ji palietė žaizdą ant rankos.

Vargu ar nelaimingoji suprato, kad sveiksta. Numetė ranką ant krūtinės, užsimerkė ir vėl bejėgiškai pravirko, graudžiai sušnabždėjusi:

— Ramzi...

— Eime su manim, — švelniai kreipėsi į ją Eliotas. — Eisime į kambarį, tu tenai atsigulsi į švarią lovą.

Moteris išgąstingai pažvelgė į grafą.

— Ten irgi saulėta, — ištarė Eliotas, staiga supratęs, jog būtent saulė padėjo moteriai pasveikti. Jis matė, kaip saulė paveikė jos ranką, dar jiems beeinant gatve. Ir ta veido dalis, kuri nebuvo uždengta skraiste, greičiau atsigavo.

Ir Ramzį sugrąžino į gyvenimą saulė. Štai kaip galima paaiškinti ant sarkofago parašytus žodžius, draudžiančius įleisti į kapavietę saulės spindulius.

Bet ne metas dabar gilintis į praeitį ar ko nors klausinėti. Moteris atsisėdo. Ant jos krūtinės nebebuvo skudurų, o į Eliotą žiūrintis veidas buvo apvalus, skruostai rožiniai, akys šaltos, išdidžios.

Ji buvo betiesianti Eliotui ranką, tačiau, pastebėjusi kaulėtus pirštus, greitai ją atitraukė.

— Ne, pasikliauk manimi, — lotyniškai ištarė jis ir padėjo moteriškei atsikelti.

Jis atvedė ją į miegamąjį. Moteris smalsiai apžiūrinėjo kambaryje esančius daiktus. Koja palietė persišką kilimą, pasižiūrėjo į nedidelį gramofoną, juodą plokštelių diską.

Eliotas mėgino ją stumtelėti link lovos, tačiau viešnia nejudėjo iš vietos. Ji pamatė ant tualetinio staliuko laikraštį, paėmė jį ir pastebėjo skelbimą: žavią egiptietę bei jos aistringą mylimąjį, besiglaustančius palmių bei piramidžių fone.

Apžiūrinėdama paveikslėlį, ji graudžiai sudejavo. Po to jos pirštas nuslydo angliškų žodžių eilute. Galiausiai moteris įsmeigė į Eliotą didžiules nustebusias akis.

— Tai mano kalba, — lotyniškai paaiškino jis. — Anglų. O čia muzikinės dramos skelbimas. Ji vadinasi opera.

— Kalbėk angliškai, — paprašė ji. Jos balsas buvo malonus, bet griežtas.

Prie įėjimo pasigirdo triukšmas. Eliotas paėmė moterį už rankos ir nuvedė toliau nuo lango.

— Nepažįstami žmonės, — pasakė jis ir čia pat išvertė savo žodžius į lotynų kalbą. Ir toliau kalbėjo dviem kalbomis su sinchroniniu vertimu. — Atsigulk ir pailsėk. Atnešiu tau maisto.

Ji kilstelėjo galvą, įsiklausydama į balsus, sklindančius iš gretimo kambario. Čia jos kūnas mėšlungiškai sutrūkčiojo, ir ji priglaudė ranką prie žaizdos krūtinėje. Taip, tikriausiai tas kraujuojančias vietas jai labai skaudėjo. Bet moterį dar kažkas neramino, ji baugščiai gaudė kiekvieną naują garsą.

Eliotas greitai nuvedė ją prie lovos ir pakėlęs tinklą, paguldė ant pagalvių. Matėsi, kad nelaimėlei palengvėjo. Tačiau ji vėl visa suvirpėjo, pirštais palietė akių vokus ir pasisuko į saulę. Reikia būtinai ją kažkuo užkloti, nes ant kūno beliko vos keli ploni skudurėliai ir jai tikriausiai šalta.

Eliotas pakėlė langines ir kambarys nušvito.

Po to grafas nuskubėjo prie durų, vedančių į svetainę ir uždarė jas. Pasižiūrėjo pro langą į kiemą.

Tuo metu Malenka kaip tik atidarė sodo vartelius. Įėjo du vyriškiai nešini suvyniotu kilimu. Išskleidė kilimą, padėjo ant jo Henrio kūną ir vėl suvyniojo.

Matydamas nukarusias žmogaus galūnes, Eliotas pajuto silpnumą. Jis nurijo seiles, spazmai suspaudė krūtinės ląstą.

Po to grafas išgirdo tylią raudą. Jis sugrįžo prie lovos, pažvelgė į moterį. Sunku buvo pasakyti, ar ji toliau sveiksta. Ir tada Eliotas prisiminė kišenėje paslėptą buteliuką.

Jis akimirką dvejojo. O kas juo dėtas nebūtų dvejojęs? Buteliuke tebuvo keletas lašų. Tačiau ramiai žiūrėti į moters kančias buvo neįmanoma.

Juk tos žmogžudystės nebuvo sąmoningos, jos padarytos aklai. O šios būtybės kančios, jos sielvartas bei skausmas — begaliniai.

Moteris prisimerkė, tarsi nuo saulės šviesos jai skaudėtų akis, įdėmiai pažvelgė į grafą ir lotyniškai paklausė, kuo jis vardu.

Eliotas neskubėjo atsakyti. Net jos balso tonas išdavė įgimtą moters intelektą. Ir akys tokios gilios, protingos.

Dabar ji nebuvo panaši nei į beprotę, nei į sutrikusią moterį. Ji tik kankinė.

— Atleisk, — pasakė jis lotyniškai. — Aš grafas Eliotas Ruterfordas. Mano šalyje mane vadina lordu.

Moteris įdėmiai žiūrėjo į jį. Atsisėdo, iki juosmens prisidengė ant lovos buvusiu pledu. Saulė tviskėjo juoduose vešliuose jos plaukuose.

Juodi antakiai gražiai išsilenkė, įgavo formą. Šviesiai rudos akys buvo neapsakomai žavios.

— O tavo vardą ar galiu sužinoti? — paklausė Eliotas.

Ji karčiai šyptelėjo:

— Kleopatra. Mano šalyje mane vadina karaliene.

Tyla apkurtino Eliotą. Krūtinėje pasklido karštis, nepanašus į skausmą, kurį jam sukeldavo kiti sukrėtimai. Jis tylėdamas žiūrėjo moteriai į akis, netekęs žado. Ir staiga grafą apėmė toks džiugesys, jam pasidarė taip linksma, kad išgaravo visa baimė, visas gailestis.

— Kleopatra, — lėtai su didžiausia pagarba ištarė jis.

Ji vėl prabilo:

— Kalbėk su manim angliškai, grafe Ruterfordai. Kalbėk ta kalba, kuria bendravai su savo tarnaite, ta, kuria parašyta štai ši knyga. Atnešk man valgyti ir gerti. Esu labai išalkusi.

— Gerai, — pasakė jis angliškai ir čia pat pakartojo jos prašymą lotyniškai: — Valgyti ir gerti.

— Tu turi man pasakyti... — pradėjo Kleopatra, bet staiga nutilo. Ją nudegino skausmas šone. Moteris susiraukė, po to ranka palietė žaizdą galvoje. — Pasakyk man, — ji dar kartą pabandė kalbėti, bet sutrikusi pažvelgė į grafą. Stengėsi kažką prisiminti, bet staiga ją apėmė baimė. Suspaudusi rankomis galvą, užsimerkusi, ji vėl pradėjo graudžiai raudoti.

— Pakentėk, aš turiu vaistų, — sušnabždėjo Eliotas. Jis prisėdo ant lovos krašto, išsitraukė iš kišenės buteliuką, kuriame buvo dar truputį saulėje tviskančio skysčio.

Karalienė įtariai pažvelgė į buteliuką. Stebėjo, kaip Eliotas jį atidaro. Jis pakėlė buteliuką ir švelniai ranka perbraukė per jos plaukus, bet moteris jį sustabdė. Ji parodė į akių vokus. Grafas pastebėjo tenai vietas, kur nėra odos. Moteris paėmė iš jo buteliuką, užlašino sau ant pirštų ir patrynė akių vokus.

Eliotas prisimerkęs, įdėmiai stebėjo skysčio veikimą... girdėjo silpną šnypštimą, traškėjimą.

Po to Kleopatra apipylė žaizdą krūtinėje. Kairės rankos pirštais atsargiai įtrynė eliksyrą į žaizdos kraštus, tyliai atsiduso, išsitiesė lovoje ir sustingo.

Praėjo keletas minučių. Eliotą reginys apstulbino: eliksyras veikė tik tas jos kūno vietas, kur buvo tiesioginis kontaktas. Akių vokai atsigavo, blakstienos tapo tankios, ilgos. Bet po šonkauliais vis dar buvo gili žaizda.

Tiktai dabar Eliotas iki galo suvokė, kad priešais jį ta pati Kleopatra, kad Ramzis atgaivino savo prarastos mylimosios kūną. Tik dabar suprato, kodėl karalius tą padarė. Ir susimąstė, ar gerai turėti šitokią galią. Jis taip svajojo apie nemirtingumą! Bet nenorėjo būti galingesnis už mirtį.

O šitas eliksyras? Jis gali ne tik padovanoti kažkam amžiną gyvenimą, bet ir nugalėti pačią mirtį.

O štai pasekmės grafą baugino. Kas dabar vyksta šios moters sąmonėje? Ar jos protas sveikas? Dieve, reikia kuo greičiau susitikti su Ramziu.

— Aš atnešiu daugiau vaistų, — angliškai pasakė Eliotas ir čia pat išvertė savo žodžius į lotynų kalbą. — O tu kol kas pailsėk. Tau reikia dar pagulėti prieš saulutę. — Jis parodė į langą. Ir paaiškino, kad saulė ne mažiau jai padeda, nei vaistai.

Kleopatros žvilgsnis buvo rūškanas. Ji pakartojo angliškas frazes, puikiai kopijuodama jo tarimą. O akys spindėjo pragariška, beprotiška ugnimi. Ji kažką sumurmėjo lotyniškai, tarsi mėgindama prisiminti ir vėl pravirko.

Tai buvo nepakenčiama. Bet ką jis galėjo padaryti? Beveik bėgte grafas puolė į gretimą kambarį ir atnešė iš ten butelį puikaus tiršto likerio. Kleopatra griebė butelį jam iš rankų ir čia pat jį ištuštino.

Akimirką karalienės akys apsiblausė. Tačiau netrukus ji garsiai beviltiškai sudejavo.

Gramofonas! Ramzis juk mėgsta muziką. Kraustosi dėl jos iš proto. Eliotas priėjo prie nedidelio aparato, pasižiūrėjo į plokšteles... Aha, štai ko jam reikia: „Aida“. Radameso partiją atlieka Karužas.

Eliotas atidengė gramofono viršų, nuleido adatėlę ant plokštelės. Pasigirdus pirmiems garsams, karalienė atsisėdo ir su baime apsidairė. Eliotas švelniai palietė jos petį:

— Tai opera „Aida“, — pasakė jis, mėgindamas surasti tinkamus lotyniškus žodžius ir paaiškinti, kaip veikia gramofonas. — Dainuoja vyriškis. Jis įsimylėjęs egiptietę.

Kleopatra pakilo iš lovos, praėjo pro Eliotą. Ji buvo beveik nuoga: nuostabus kūnas, siauri klubai, ilgos tiesios kojos. Sutrikęs Elioto žvilgsnis nuslydo nuo nuogos krūtinės. Jis priėjo ir nuėmė nuo plokštelės adatą. Kleopatra užriko ant jo, pažerdama gausybę lotyniškų keiksmažodžių:

— Noriu, kad grotų muzika!

— Gerai. Tik norėjau tau parodyti, kaip tai daroma, — pasakė Eliotas. Jis vėl pasuko aparato rankenėlę ir nuleido adatą. Ir tik tada įtūžęs karalienės veidas sušvelnėjo. Ji stenėjo į taktą, po to užsidėjo ant galvos rankas, užsimerkė ir pradėjo šokti, siūbuodama į šalis. Eliotas išsigandęs stebėjo jos judesius. Jau anksčiau buvo matęs kažką panašaus. Taip šoka vaikai, psichiniai ligoniai — žmonės intuityviai paklūstantys muzikos ritmui.

Kleopatra nepastebėjo, kaip jis išsėlino iš kambario — nuėjo atnešti jai maisto.

Ramzis nusipirko kioske britišką laikraštį ir nuėjo link triukšmingo turgaus.

ŽMOGŽUDYSTĖ MUZIEJUJE

PAVOGTA MUMIJA

NUŽUDYTA VALYTOJA

Žemiau buvo išspausdintas straipsnio pavadinimas:

PASLAPTINGAS EGIPTIETIS KALTINAMAS ŽIAURIA ŽMOGŽUDYSTE

Ramzis perskaitė smulkmenas, sulamdė laikraštį ir numetė jį. Nuleidęs galvą, sudėjęs rankas po apsiaustu, jis žingsniavo toliau. Nejaugi ji nužudė valytoją? Kodėl tą padarė? Kaip jai pavyko pasislėpti?

Žinoma, laikraščiai visada perdeda. Gal tai netiesa? Kleopatra turėjo ne tiek daug laiko. Jos protas taip greitai negalėjo atsigauti. Nors galimybę ji turėjo, nes apsaugininkai tuo metu buvo visą dėmesį sutelkę į jį, Ramzį, mėgindami išgrūsti iš muziejaus.

Karalius pasistengė prisiminti, ką jis tada pamatė koridoriuje. Ten buvo šlykšti būtybė, kurią jis prikėlė iš numirusių. Ji judėjo link savo išgelbėtojo. Dar Ramzis girdėjo klaikų jos balsą ir matė iškankintą, pusiau supuvusį veidą.

Ką jam daryti? Šįryt jis pirmą kartą prisiminė dievus. Muziejuje, stovėdamas prie karalienės kūno, prisiminė senovines maldas, prakeiksmus, kuriuos kadaise, apsuptas žynių, kartojo šventovėse savo tautai.

Ir dabar, keliaudamas gatvėmis, karalius vėl pradėjo tyliai šnabždėti maldos žodžius.

Džulija sėdėjo ant nedidelės baltos kušetės savo kambaryje. Čia susirinko daug žmonių. Mergina buvo patenkinta, kad Aleksas laiko jos ranką. Prie vienintelės laisvos kėdės tyliai stovėjo Samiras. Priešais sėdėjo du britų valdininkai. Mailzas Vintropas stovėjo prie durų, susidėjęs rankas už nugaros ir atrodė susijaudinęs. Vyriausias iš valdininkų, Petersonas, laikė rankoje telegramą.

— Matote, mis Stratford, — ištarė jis su kandžia šypsena, — iš pradžių žmogžudystė Londone, o štai dabar Kaire...

— Kodėl manote, jog šios žmogžudystės susietos? — paklausė Samiras. — Tas žmogus Londone... Juk sakėte, kad jis užsiiminėjo neteisėta veikla su kažkokiais vekseliais!

— Taip, tai buvo Tomio Šarplso profesija.

— Ir kaip su juo galėjo būti susietas misteris Ramsėjus? — paklausė Džulija. „Keista, kad aš taip ramiai kalbu, — pagalvojo ji. — Ačiū Dievui, niekas negirdi, kaip daužosi mano širdis“.

— Mis Stratford, Kleopatros moneta, rasta nužudytojo kišenėje, ir yra ta grandis, siejanti šias žmogžudystes. Tikriausiai ji buvo pavogta iš jūsų kolekcijos, nes niekuo nesiskiria nuo kitų penkių jūsų monetų.

— Bet juk patys patvirtinote, kad kitos penkios monetos tebėra savo vietoje.

— Taip, bet mes čia, viešbutyje, radome dar keletą tokių pat monetų.

— Nesuprantu.

— Misterio Ramsėjaus kambaryje.

Pauzė užsitęsė. Pirmas prabilo Samiras:

— Jūs atlikote kratą jo kambaryje?

Įsiterpė Mailzas:

— Džulija, aš žinau, kad jis tavo artimas draugas ir ta situacija tau nemaloni. Bet suprask — žmogžudystės įvykdytos ypač žiauriai. Tu privalai mums padėti surasti tą žmogų.

— Jis nieko Londone nežudė!

Tarsi neišgirdęs šito nevilties šauksmo, Mailzas pabrėžtinai mandagiai tęsė:

— Mums reikia pasikalbėti su grafu Eliotu, tačiau jo niekur negalime rasti. — Jis pažvelgė į Aleksą.

— Neturiu supratimo, kur gali būti tėtis, — bejėgiškai atsakė tas.

— O kur Henris Stratfordas? Kaip mums su juos susitikti?

Du egiptiečiai skubėjo senojo Kairo gatvėmis. Jie nešė suvyniotą į ruloną kilimą. Buvo vidurdienis, karšta, ir našta sunkiai slėgė jų pečius. Bet kūnas, kurį jie nešė, vertas jų prarasto laiko bei išlieto prakaito. Žiemos metu Egiptą užplūsta turistų srautai. Iki tol bus paruošta graži kokybiška mumija.

Pagaliau jie pasiekė Zakio namus. Tarpusavyje šiuos namus jie vadino „mumijų fabriku“. Pro vartus įėjo į kiemą ir greitai nunešė savo trofėjų į vieną iš kambarių. Jie nekreipė jokio dėmesio nei į prie sienos atremtas jau paruoštas mumijas, nei į ant stalų gulinčius juodus, aptemptus blizgančia oda kūnus.

Juos erzino tiktai chemikalų kvapas. Todėl egiptiečiai nekantriai laukė Zakio.

— Neblogas egzempliorius, — pasakė vienas jų darbininkui, maišančiam bitumą didžiuliame katile, stovinčiame viduryje kambario. Po katilu degė anglys, neleisdamos sustingti verdančiai košei. Būtent iš šito katilo ir sklido visa smarvė.

— Ar kaulai stiprūs? — paklausė darbininkas.

— Taip, puikūs. Angliški.

Maskuotė buvo puiki. Tūkstančiai panašių beduinų klaidžiojo po Kairą. Jei ne tamsūs akiniai, niekas jo apskritai nepastebėtų. Tik jie glumino praeivius.

Įėjęs į šoninį „Šeferdo“ viešbučio kiemą, Ramzis paslėpė akinius dryžuoto apsiausto kišenėje. Jam praeinant pro šalį, egiptiečiai berniukai, kurie plovė automobilį, net nepakėlė akių.

Judėdamas pasieniu, po medžiais, jis pasiekė nedideles duris, ant kurių nebuvo jokios lentelės. Už durų buvo siauri, neužtiesti kilimu laiptai. Nišoje stovėjo šluotos, gulėjo skudurai.

Jis paėmė į rankas šluotą ir ėmė kilti laiptais aukštyn. Įdomu, ką pasakys Džulija, pamačiusi, kuo jos Ramzis užsiima...

Kleopatra sėdėjo ant lovos krašto ir valgė nuo padėklo. Eliotas atnešė iš kiemo nedidelį pintą staliuką ir ant jo padėjo padėklą. Ji buvo apsivilkusi plonais marškiniais. Tik tokius Eliotas surado Malenkos spintoje ir pats padėjo karalienei apsirengti. Malenka paruošė maistą: vaisius, duoną, sūrį, vyną, bet pati atsisakė eiti į kambarį, kur laikinai įsikūrė nekviesta viešnia.

Karalienės apetitas buvo žvėriškas. Kažkoks laukinis. Vyną ji maukė kaip vandenį — vieną butelį po kito. Ir nors ji visą laiką buvo saulėje, gydomojo poveikio daugiau nesimatė. Tai buvo akivaizdu.

Malenka, vis dar tirtėdama iš baimės, sėdėjo svetainėje. Eliotas išėjo iš miegamojo ir nuėjo prie jos. Susirietusi, sugniaužusi kumščius, šokėja glaudėsi prie sienos.

— Nebijok, mieloji, — pasakė Eliotas.

— Vargšas mano anglas, — ištarė mergina.

— Suprantu, — pasakė grafas, nors iš tikrųjų, jis jau nieko nesuprato. Atsisėdo į krėslą, ištraukė dar kelis banknotus. Pakvietė gestu Malenką. Ta liūdnai žiūrėjo į jį, po to suvirpėjo ir nusisuko į sieną.

— Vargšas mano anglas, — sudejavo ji, — dabar jį verda katile.

Gal Eliotui tik pasigirdo?

— Kokiame katile? Tu apie ką?

— Jie daro iš mano anglo faraoną. Iš mano gražuoliuko. Įdėjo jo kūną į bitumą ir verda... daro iš jo mumiją. Po to parduos turistams.

Eliotas liko sukrėstas, jis nežinojo, ką pasakyti. Tik nusigręžė, nesuradęs tinkamų žodžių.

— Suvynios jį į drobulę ir padarys iš jo karalių.

Eliotui norėjusi surikti: „Baik!“ Jis daugiau nebegalėjo šito klausytis. Tačiau grafas tylėjo. Po to išgirdo, kaip įsijungė gramofonas: iš viršuje esančio kambario pasigirdo diktoriaus balsas. Jis mokė kalbėti angliškai. Vadinasi, nelaimėlė surado tas plokšteles. Eliotas žinojo, kad jos sudomins Kleopatrą, ji pradės klausytis anglų kalbos, o jis tuomet galės kiek atsikvėpti.

Staiga pasigirdo trenksmas. Veidrodis! Ji sudaužė veidrodį.

Eliotas pakilo ir nuskubėjo į viršų. Kleopatra stovėjo, siūbuodama. Ant kilimo, ant grindų, ant tualetinio staliuku mėtėsi veidrodžio šukės. Monotoniškai bambėjo gramofonas.

— Karaliene, — ištarė Eliotas lotyniškai. — Nuostabioji karaliene Kleopatra.

— Lorde Ruterfordai! — apimta siaubo rėkė ji. — Kas man atsitiko? Kur aš? — Ji pradėjo greitai berti žodžius kažkokia nežinoma keista kalba, vėliau jos kalba virto isteriška rauda.

Zakis stebėjo procesą. Žiūrėjo, kaip jie įgrūdo anglo kūną į tirštą klampų skystį. Kartais jis balzamuodavo kūną, tiksliai atkartodamas senovinį procesą. Tačiau dabar tai nebuvo labai svarbu. Juk anglai nesidomi, kas ten mumijos viduje, jie nenuima nuo balzamuotų kūnų drobulės. Todėl tereikėjo tinkamai išvirinti kūną bitume ir po to jį suvynioti.

Jis priėjo prie katilo ir apžiūrinėjo paviršiuje plaukiojantį anglo veidą. Kaulai geri, nieko nepasakysi. Būtent tai patinka turistams. Jie apžiūrinėja veido bruožus po drobulėmis. O šitas tipas pakankamai simpatiškas.

Į duris tyliai pasibeldė.

— Nieko nenoriu matyti, — pasakė Džulija. Ji sėdėjo savo svetainėje ant sofutės. Šalia stovėjo Samiras, apkabinęs merginą per pečius. Džulija verkė.

Ji nesuvokė, kas įvyko. Nėra jokių abejonių — Ramzis tikrai buvo muziejuje, jis buvo sunkiai sužeistas ir iš ten pabėgo. Bet mergina niekaip negalėjo patikėti, kad jis nužudė valytoją.

— Mumijos vagystę dar galima paaiškinti, — kalbėjo ji Samirui prieš keletą minučių. — Jis pažinojo tą moterį, žinojo, kas ji tokia. Jam buvo skaudu matyti išniekintą jos kūną, todėl nusprendė išnešti jį.

— Ne, šita versija netinka, — prieštaravo Samiras. — Juk jį areštavo. Kaip jis galėjo pavogti mumiją? Kur galėjo ją nunešti?

Jis nutilo. Prie durų priėjo Rita.

Džulija atsisuko ir pamatė aukštą arabą, apsivilkusį plačiu, plevėsuojančiu apsiaustu. Ji jau buvo benusisukanti, kai arabas staiga pažvelgė į ją nuostabiai žydromis akimis.

Tai buvo Ramzis. Jis praėjo pro Ritą, uždarė paskui save duris. Džulija puolė jam į glėbį.

Visos jos abejonės, visos baimės išnyko. Ji apkabino karalių, įsikniaubė jam į kaklą. Pajuto, kaip jis bučiuoja ją į kaktą, kaip glaudžia prie savęs. Po to vyriškis švelniai, bet valdingai pabučiavo ją į lūpas.

Mergina išgirdo susijaudinusį Samiro balsą:

— Sere, jums gresia pavojus. Jie visur jūsų ieško.

Bet Džulija nepaleido karaliaus. Su tuo keistu apsiaustu jis nebuvo panašus į šio pasaulio žmogų. Šią akimirką mergina suvokė, kokią stiprią, beveik liguistą aistrą ji jaučia šitam žmogui.

— Tu žinai, kas atsitiko? — sušnabždėjo ji. — Muziejuje nužudė moterį ir tave kaltina padarius šį nusikaltimą.

— Žinau, mažyte, — švelniai ištarė jis. — Man gresia mirtis. Ir kai kas dar blogiau už mirtį...

Džulija žiūrėjo į jį, mėgindama suprasti jo žodžius. Po to užsidengė rankomis akis ir pravirko.

Kleopatra sėdėjo ant lovos bukai žiūrėdama į Eliotą. Ar ta būtybė suprato, kai jis pagyrė jos drabužius? Puikia anglų kalba ji vis kartojo iš gramofono sklindančias frazes: „Įdėkite truputį cukraus į mano kavą. Įmeskite gabalėlį citrinos į mano arbatą“. Po to vėl nutilo.

Karalienė leido jam užsegioti perlamutrines sagutes, smalsiai stebėjo, kaip grafas riša rožinio jos sijono diržą. Piktai nusijuokė ir pakėlė aukštyn koją, apgaubtą plataus sijono klostėmis.

Miela, — pasakė ji. Eliotas išmokė ją pasakyti tą žodį angliškai. — Simpatiška suknelė.

Staiga ji pripuolė prie tualetinio staliuko ir pačiupo žurnalą, kur buvo daug spalvingų nuotraukų. Po to dar kartą paklausė, kur ji dabar yra.

— Egipte, — atsakė Eliotas. Grafas tą kartojo daugybę kartų. Tačiau į jį žvelgė bukos akys, o moters veidas spindėjo skausmu.

Eliotas paėmė šukas ir perbraukė per karalienės plaukus. Nuostabūs, melsvai juodi plaukai. Ji atsiduso, ištiesė pečius: jai patiko būti šukuojamai. Gerklinis juokas pasigirdo iš jos lūpų.

— Labai gerai, grafe Ruterfordai, — angliškai pasakė ji. Išlenkė nugarą ir pasirąžė kaip katė, gracingai išskėtusi rankas.

— Nuostabioji karalienė Kleopatra, — atsiduso grafas. Ar galima jau dabar palikti ją vieną? Ar ta moteris jį supranta? Jau verčiau Malenka tegul užrakina duris ir palaukia gatvėje, kol jis sugrįš. — Dabar man reikia išeiti, jūsų didenybe. Pamėginsiu gauti dar vaistų.

Ji atsisuko. Žvilgsnis buvo bereikšmis. Karalienė nesuprato, apie ką kalba Eliotas. Galbūt ji apskritai pamiršo, kas su ja vyko prieš keletą minučių? Buvo akivaizdu, jog moteris kažką mėgina prisiminti.

— Pas Ramzį, — pridūrė Eliotas.

Jos akyse sužibo prasminga kibirkštėlė ir čia pat veidu nubėgo šešėlis. Kleopatra kažką sušnabždėjo, tačiau grafas nieko neišgirdo.

— Gerasis lordas Ruterfordas, — ištarė moteris.

Jis stipriau spustelėjo šukas. Dabar plaukai krito ant pečių didelėmis bangomis.

Karalienės veidas spindėjo kažkokia keista šviesa, burna prasivėrė, skruostai paraudo.

Ji atsisuko ir paglostė Elioto veidą. Kažką greitai ištarė lotyniškai. Kažką apie tai, kad jo burna tarsi jaunuolio, o patirtis subrendusio vyro...

Eliotą suglumino jos žodžiai, jis susimąstė, o karalienė toliau tyrinėjo jo veidą. Jis nesuvokė, kaip vertina šitą moterį: tai matė joje ligotą nelaimingą būtybę, kuria reikia rūpintis, tai vėl prisimindavo, jog tai garsioji karalienė Kleopatra... ir pats jautėsi sutrikęs.

Ta moteris — ištvirkėlė. Ji suviliojo patį Cezarį... O dabar ji pasislinko arčiau Elioto. Po to jos ranka apsivijo grafo kaklą. Pirštai glostė jo plaukus.

Kokia ji šilta! Viešpatie, juk tai tas pats kūnas, kuris, pusiau sudūlėjęs, žaizdotas visai neseniai gulėjo po dulkinais muziejaus vitrinos stiklais. Kuris buvo kietas, juodas, tarsi sudžiūvęs molis.

Bet šitos akys, šviesiai rudos akys su gelsvomis kibirkštėlėmis vyzdžiuose! Neįtikėtina, kad jos atgijo šituose tamsiuose trūnėsiuose! Mirties trūnėsiuose... Grafas netikėtai pajuto jos lūpų prisilietimą. Tos lūpos prasivėrė, ir Eliotas pajuto, kaip moters liežuvis nuslydo tarp jo dantų.

Jo varpa tuojau pat sukietėjo. Bet juk tai beprotybė! Jis jau niekam tikęs... Jo širdis, sąnarių skausmai, vargu ar jis ką nors sugebės... Moters krūtinė prigludo prie jo. Per ploną audinį grafas pajuto karštą kūną. Nėriniai, perlamutrinės sagutės tik dar labiau išryškino laukinį, nežabotą jos aistros žavesį.

Elioto akys padūmavo; grafas matė plikus kaulus ant moters pirštų, kai ji ranka paglostė jo kaktą, norėdama numesti plaukų sruogą... Tačiau jos bučiniai darėsi vis labiau atkaklesni, liežuvis lindo vis giliau ir giliau...

Kleopatra! Cezario, Antonijaus, Ramzio Prakeiktojo meilužė! Eliotas apkabino jos taliją, ir karalienė atsigulė ant nėriniuotų pagalvių, nusitempdama jį paskui save.

Įsisiurbęs į jos lūpas, grafas bejėgiškais sudejavo. O Dieve! Paimti tokią moterį! Jo ranka pakėlė aukštyn šilkinį sijoną ir nusliuogė tarp jos kojų, jausdama karštą drėgmę.

— Kaip nuostabu, lorde Ruterfordai, — lotyniškai ištarė ji. Jos šlaunys prigludo prie jo... prie sukietėjusios varpos, pasirengusios išsiveržti ugnimi.

Eliotas greitosiomis atsegė keletą sagučių. Jau tiek metų grafas to nedarė paskubomis. Jis suvokė, kas dabar įvyks.

— Ak, paimk mane, lorde! — išgirdo moters šnabždesį. — Perverk durklu mano sielą!

„Štai kur bus mano mirtis. Mirsiu ne nuo to siaubo, kurį pamačiau. O nuo to, kad nebeturiu jėgų padaryti tai, kam nesugebu atsispirti“. Eliotas grubiai pabučiavo ją, jo penis įlindo į drėgną klonelį tarp šlaunų. Kleopatra nusijuokė. Jos juokas buvo piktdžiugiškas, gašlus.

Eliotas užsimerkė. Jis pajuto seniai nepatirtą svaigų malonumą...

— Jums negalima čia pasilikti, sere, — pasakė Samiras. — Labai didžiulė rizika. Jie stebi įėjimą. Kad ir kur eisime, jie mus stebės. Sere, jie išnaršė jūsų kambarį ir rado senovines monetas! Ir dar kai ką galėjo rasti...

— Ne. Daugiau kambaryje nieko tokio nebuvo. Bet man reikia su jumis pasikalbėti. Su abiem.

— Turime rasti kokią nors nuošalią vietą, — pasakė Džulija. — Tokią, kur galėtume susitikti.

— Aš viską sutvarkysiu, — pasišovė Samiras. — Tam prireiks poros valandų. Galime susitikti prie Didžiosios mečetės trečią valandą. Apsirengsiu taip, kaip jūs.

— Aš eisiu su tavim! — neatstojo Džulija. — Niekas manęs nesulaikys.

— Džulija, tu nežinai, ką aš padariau, — sušnabždėjo Ramzis.

— Tai papasakok. O tokius pat apdarus Samiras gali gauti ir man.

— Kaip aš myliu tave! — vos girdimai pakuždėjo Ramzis. — Tu labai man reikalinga. Bet, dėl Dievo, Džulija...

— Kas beatsitiktų, visada būsiu su tavim.

— O dabar išeikite, sere. Viešbutyje daugybė policininkų. Susitiksime prie mečetės. Trečią valandą.

Skausmas krūtinėje buvo baisus, bet Eliotas išgyveno. Jis sėdėjo ant mažos kėdutės prie lovos. Norėjosi ko nors išgerti, bet gėrimai buvo gretimame kambaryje, o ten nueiti grafas nebeturėjo jėgų. Jų pakako tik užsisegioti marškinius.

Jis atsisuko ir pažvelgė į miegančią moterį, į jos lygų, tarsi vaškinį veidą. Štai ji atsimerkė. Atsisėdo ir ištiesė Eliotui tuščią stiklinį buteliuką.

— Vaistai, — sušnabždėjo ji.

— Taip, aš jų atnešiu. Bet tu privalai čia pasilikti. Ar supranti? — paklausė grafas lotyniškai. — Čia tu saugi. Turi likti šiuose namuose.

Regis, jai to visai nesinorėjo.

— Kur tu eisi? — paklausė ji ir pasižiūrėjo pro langą į kaitrią vidurdienio saulę ir į baltą sieną. — Netikiu, kad čia Egiptas.

— Taip, mano mieloji. Ir man kuo greičiau reikia surasti Ramzį.

Vėl jos akys sublizgėjo, po to ji sutriko ir išsigando.

Eliotas pakilo. Negalima buvo ilgiau delsti. Jis meldėsi, kad sargybiniai būtų Ramzį jau paleidę. Tikriausiai Džulija ir Aleksas pasamdė pačius geriausius advokatus. Reikia skubėti į viešbutį.

— Tai neilgam, jūsų didenybe, — pasakė Eliotas. — Labai greitai grįšiu su vaistais.

Moteris, regis, nepatikėjo. Grafui išeinant, ji nepatikliai žiūrėjo jam įkandin.

Malenka tebesėdėjo svetainėje, įsispraudusi į kampą, ir drebėjo iš baimės. Ji pažvelgė į Eliotą bereikšmiu žvilgsniu.

— Mano mieloji, paklausyk, — pasakė grafas. Jis pamatė prie baro savo lazdelę ir paėmė ją. — Noriu, kad tu išeitum drauge su manim, užrakintum duris ir pastovėtum gatvėje. Pasaugotum ją.

Mergina, atrodo, jo nesuprato. Ji žiūrėjo kažkur į tolį nematančiomis akimis. Eliotas atsisuko ir tarpduryje pamatė Kleopatrą — basomis kojomis, išsidraikiusiais plaukais. Net ir vilkėdama prašmatnia angliška suknele iš rožinio šilko, ji buvo panaši į laukinę. Moteris spoksojo į Malenką.

Mergina sukūkčiojo ir pašoko iš vietos. Ji drebėjo iš baimės.

— Mieloji, eime su manim, — pasakė Eliotas. — Nebijok, ji tavęs nenuskriaus.

Šokėja buvo pernelyg išsigandusi, kad galėtų išgirsti jo žodžius, tuo labiau jam paklusti. Ji graudžiai verkė. Kleopatros veide abejingumą staiga pakeitė įniršis.

Ji priėjo prie merginos.

— Tai tik tarnaitė, — pasakė grafas, paimdamas karalienę už rankos.

Kleopatra užsimojo ir tvojo Eliotui iš visų jėgų. Nukrito papūgos narvelis. Malenka isteriškai sucypė, papūga irgi pradėjo rėkauti, sparnais daužydama narvelio grotas.

Eliotas stengėsi tvardytis. Malenka turėtų bent jau nustoti dejavusi... Kokia nelaimė! Kleopatros akys lakstė nuo rėkiančios merginos prie paukščio. Ji buvo ties isterijos riba. Galiausiai karalienė pripuolė prie Malenkos, griebė ją už gerklės ir šveitė į grindis. Mergina suklupo lygiai taip, kaip neseniai Henris...

— Sustok tuojau pat! — Eliotas puolė prie Kleopatros. Jau šį kartą jis neleis įvykti nelaimei. Bet karalienė vėl šveitė jį šalin. Jis perskrido per visą kambarį ir atsitrenkė į sieną. Sutraškėjo kaulai — tas pats klaikus metodas. Malenka buvo negyva — Kleopatra nusuko jai sprandą.

Papūga nutilo. Tik žiūrėjo iš narvelio, kraipydama galvą.

Šokėja gulėjo ant kilimo, jos galva buvo neįtikėtinai persukta, tamsios akys pusiau primerktos.

Virš jos stovėjo Kleopatra. Ji susimąsčiusi žiūrėjo į negyvą merginą. Po to pasakė:

— Ji mirė.

Eliotas tylėjo. Laikydamasis už baro lentynos, jis sunkiai atsistojo. Dabar krūtinę spaudžiantis skausmas atrodė menkas, nesvarbus. Niekas negalėjo prilygti jo dvasinėms kančioms.

— Kam tu tai padarei? — sušnabždėjo grafas. Ar jis koks beprotis? Kam dar klausti šitos būtybės? Ji nuostabi, bet jos smegenys sužalotos, kaip ir kūnas.

Kleopatra žiūrėjo į Eliotą nekaltomis akimis. Po to pažvelgė į mirusią merginą.

— Sakyk man, lorde, kaip aš atsiradau? — Jos akys susiaurėjo. Ji priėjo ir padėjo Eliotui atsistoti. Po to pakėlė jo lazdą ir įdavė į rankas. — Iš kur aš čia atėjau? — paklausė ji. Po to pasilenkė, žiūrėdama į grafą plačiai atmerktomis, pilnomis siaubo akimis. — Ar aš buvau mirusi?

Nelaukdama atsakymo, ji pradėjo šaukti. Eliotas apkabino ją ir uždengė burną.

— Tave čia atvedė Ramzis. Tu jį pašaukei. Tu matei jį.

— Taip. — Kleopatra stovėjo ramiai, laikydama Eliotą už riešo. — Ramzis ten buvo. Ir kai aš pašaukiau, jis nuo manęs pabėgo. Kaip ir šita moteris. Juk ji taip pat norėjo pabėgti! Ramzis į mane žiūrėjo tokiomis pat akimis!

— Jis norėjo sugrįžti, bet jį kareiviai sulaikė. Dabar turiu nueiti pas jį. Supranti? O tu pasiliksi čia ir manęs palauksi.

Kleopatra žiūrėjo kažkur pro šalį.

— Ramzis turi tau vaistų, — tęsė Eliotas. — Aš jį atvesiu čia.

— Ar tu ilgam išeini?

— Užtruksiu kelias valandas. Dabar trys valandos. Grįšiu dar iki sutemstant.

Kleopatra vėl sudejavo, pažvelgė į grindis ir prispaudė pirštą prie lūpų. Ji buvo panaši į vaiką, mėginantį išspręsti sudėtingą galvosūkį.

— Ramzis... — sušnabždėjo ji.

Matyt, ji ne visai suvokė, kas tas Ramzis.

Eliotas atsargiai paplekšnojo jai per petį ir priėjo prie negyvos šokėjos. Viešpatie, kur ją dabar dėti? Palikti trūnyti čia, namuose? Jis vos bepavelka kojas ir vargu ar galėtų ją palaidoti sode. Grafas užsimerkė ir karčiai šyptelėjo. Jam atrodė, jog praėjo tūkstantmečiai nuo to laiko, kai paskutinį kartą jis matė savo sūnų, Džuliją, „Šeferdo“ viešbutį ir apskritai bet kokią civilizaciją. Atrodė, kad prieš tūkstantį metų jis gyveno kaip normalus žmogus, žmoniškai elgėsi, mylėjo, kažkuo tikėjo, kažką aukojo — kaip ir visi kiti.

— Gerai, keliauk vaistų, — pasakė Kleopatra.

Ji atsistojo tarp grafo ir mirusios merginos, viena ranka pakėlė Malenką ir nutempė kūną kilimu. Tempė pro papūgos narvelį, bet, laimei, paukštis tuo metu tylėjo. Kleopatra išmetė lavoną į kiemą taip lengvai, tarsi tai būtų skudurinė lėlė. Vargšė šokėja nukrito prie sienos veidu žemyn.

Tik negalvoti, apie nieką negalvoti. Išeiti. Keliauti pas Ramzį...

— Trys valandos, — pasakė Eliotas. — Užstumk man išėjus duris. Matai sklendę?

Kleopatra pasižiūrėjo į duris ir linktelėjo.

— Puiku, lorde Ruterfordai, — lotyniškai pasakė ji. — Vadinasi, dar nesutemus.

Sklendės ji net neketino užstumti. Stovėjo tarpduryje, delnais įsirėmusi į medį, klausėsi tolstančių Elioto žingsnių. Jis judėjo lėtai ir negreitai išnyko iš akiračio.

Reikia iš čia dingti! Ji turi pamatyti, kur atsidūrė. Čia ne Egiptas. Kleopatra nesuprato, kodėl čia atsirado, kodėl ji tokia alkana ir niekaip negali pasisotinti/kodėl nuolat geidžia atsidurti vyriškame glėbyje. Jei tas lordas Ruterfordas nebūtų išvykęs, ji ir vėl būtų privertusi vyriškį pasimylėti...

Bet staiga jo išvykimo priežastis karalienei pasirodė keista. Jis sakė gausiąs vaistų. Kokių vaistų? Kaip jai reikės toliau gyventi su tokiomis baisiomis žaizdomis?

Apie žaizdas ji tik neseniai prisiminė, kai tempė tą mirusią moterį, kuriai pati ir nusuko sprandą.

Ak taip, svarbiausia — pabėgti iš čia, kol nesugrįžo tas lordas ir ji negirdi įsakmaus jo tono, pamokymų ir įkalbinėjimų.

Ji sunkiai prisiminė tas gatves, kuriomis jiedu atėjo. Jos pilnos kaukiančių pabaisų, tokios dvokiančios, triukšmingos, skendinčios dūmuose. Kas buvo tie žmonės, kuriuos ji tenai matė? Tos moterys? Beje, jų suknelės panašios tą, kuria dabar apsivilkusi ji.

Tada Kleopatra taip išsigando! Skaudėjo visą kūną, o ir atrodė ji apgailėtinai. O dabar pilna norų, troškimų. Nėra ko bijoti, reikia nešdintis iš čia.

Kleopatra sugrįžo į miegamąjį. Atsivertė žurnalą ir ėmėsi apžiūrinėti paveikslėlius, kuriuose buvo pavaizduotos simpatiškos poniutės su keistomis suknelėmis, persismaukusios per taliją, panašios į vabzdžius. Paskui pasižiūrėjo į savo atvaizdą veidrodyje.

Reikia kažkuo pridengti galvą. Ir sandalų reikia. Ji greitai išnaršė miegamąjį ir rado sandalus medinėje komodoje. Tokie gražūs, odiniai, puošti auksu... ir nedideli. Kaip tik jai tinka. Surado keistą didžiulį daiktą, nusagstytą gėlėmis, padarytomis iš šilko. Panašu į tą, po kuriuo slepiamasi nuo lietaus. Žiūrėdama į tą daiktą, Kleopatra nesulaikė juoko. Po to užsidėjo jį ant galvos ir užsirišo pasmakrėje. Dabar ji visai panaši į tas moteris iš žurnalų. Tik štai rankos... Ką jai daryti su rankomis? Karalienė pasižiūrėjo į plikus dešinės rankos piršto kaulus. Pirštą dengė labai plonytė permatoma odelė. Dar plonesnė už jos suknelės šilką. Matėsi net kraujagyslės. Moteris vėl sutriko, susijaudino.

Ir staiga prisiminė kažką pasilenkusį virš jos. Ne, negalima leisti, kad viskas pasikartotų. Reikia paslėpti, kažkuo tą ranką apvynioti. Gal bintu? Štai kairė ranka atrodo tvarkingai.

Ji pradėjo raustis spintoje, versdamas skudurus.

Ir jai pavyko. Puikus atradimas! Tenai gulėjo maži šilkiniai skudurėliai skirti specialiai rankoms. Balti, siuvinėti perlais. Du. Ir ant kiekvieno skudurėlio tarsi penki pirštai. Nuostabu. Tokie trumpi, nukirpti ties riešais. Kleopatra įkišo į juos rankas. Dabar niekas nepamatys kaulėtų pirštų be odos.

Tai štai ką lordas Ruterfordas vadino „šiuolaikiškais“ daiktais: muzikines dėžutes ir aplink zujančius, kaip jis sakė „automobilius“. Šįryt karalienė juos matė, jie supo ją iš visų pusių. Panašūs į begemotus. Įdomu, kaip lordas pavadintų šituos drabužėlius rankoms?

Ji švaisto brangų laiką. Priėjusi prie tualetinio staliuko paėmė keletą monetų ir įsidėjo į vidinę sijono kišenę.

Atidariusi duris, žvilgtelėjo į negyvą kūną, gulintį prie sienos. Kažkas buvo negerai, bet kas — karalienė niekaip negalėjo suprasti. Mėgino, bet nesuprato. Kažkas...

Ji vėl tarsi pro rūką pamatė virš jos pasilenkusią figūrą. Ir išgirdo šventus žodžius, tariamus jai žinoma kalba. „Tai tavo protėvių kalba, tu privalai ją išmokti“. Ne, ne, tai įvyko visai kitame laikmetyje. Šviesiame kambaryje, pilname itališko marmuro. Tuomet jis ją mokė. O šįkart buvo labai karšta, tamsu, ir ji kėlėsi, tarsi kilo iš dugno į paviršių, jai buvo silpna, sunkios rankos, kojos... Ją slėgė vanduo, pilna burna vandens... ir ji net šaukti negalėjo.

Tavo širdis vėl plaka, tu sugrįžai į gyvenimą. Vėl esi stipri, jauna, nuo šiolei tu nemirtinga...

Ne, nereikia verkti. Neverta kovoti, ieškoti jo, žiūrėti į jį. Tolstanti figūra, žydros akys. Ji pažinojo tas akis. „Tai atsitiko tada, kai aš išgėriau eliksyro. Žynė man parodė veidrodyje... žydras akis“. Taip, tas pats balsas. Tai jis meldėsi tamsoje, kalbėjo senovines šventas maldas.

Ir ji pavadino tą žmogų vardu! Ir čia, šitame keistame mažame namelyje, lordas Ruterfordas irgi minėjo jo vardą. Lordas ketino...

Sugrįžti iki sutemos.

Kam to reikia. Kleopatra žiūrėjo pro arką į mirusį kūną... Ji privalo įsilieti į šitą svetimą pasaulį. Turi žinoti, kaip paprasta, kaip lengva žudyti. Nusuki jiems sprandą — tarsi nulauži gležną stiebelį...

Moteris paskubomis išėjo iš namo. Net neuždarė durų. Baltos priešais stovinčių namų sienos pasirodė jai pažįstamos ir visai nebaisios. O gal tikrai čia Egiptas? Bet ne, šito negali būti.

Ji nužingsniavo pirmyn, prilaikydama skrybėlės kaspinus, kad vėjas nenupūstų jos nuo galvos. Eiti taip lengva. Kaip gerai, kad šildo saulė...

Karalienė pamatė, kaip į gilų urvą įsiveržė saulės spindulys. Atsidarė medinis dangtis. Ji išgirdo žvangant grandines.

Po to prisiminimai išnyko. Tai buvo tik blyksnis, vargu, ar jį pavadinsi prisiminimais. „Ramzi, atsibusk!“

Taip, tai jo vardas. Bet dabar jai tas nerūpi. Ji laisva šitame baisiame mieste. Gali eiti kur akys veda, kur kojos neša. Stebėti, pažinti, atrasti...

4 skyrius

Jau pirmoje senojo Kairo parduotuvėlėje Samiras nupirko kelis beduinų apsiaustus. Užsuko į purviną skersgatvį, kur gyveno nuskurdę prancūzai, nėrė į mažytį restoranėlį ir tenai persirengė. Džulijai nupirktus drabužius spaudė pažastyje.

Jam visai patiko šitas laisvas valstietiškas rūbas. Atrodė senamadiškai ir nebuvo panašus į dabartinius egiptiečių drabužius. Tikriausiai tai paskutinis dykumų piligrimų apdarų pavyzdys. Samiras jautėsi laisvai. Ir buvo pasislėpęs nuo nekuklių žvilgsnių.

Jis greitai žengė arabiško Kairo gatvėmis, panašiomis į bičių korį. Skubėjo pas savo pusbrolį Zakį. Šio žmogaus užsiėmimas jam kėlė šleikštulį, bet padėtis tokia, kad šiuo metu pagelbėti gali tik jis. Kas žino, kiek Ramziui teks slapstytis Kaire? Kuo pasibaigs žmogžudysčių istorijos?

Galiausiai Samiras atkeliavo į mumijų fabriką — vieną šlykščiausių namų pasaulyje. Per šoninius vartelius įėjo į kiemą. Karštoje saulėje kieme gulėjo neseniai suvystyti kūnai. O viduje, be abejo, katile virė daugiau nelaimėlių.

Vienas darbininkas kasė griovį, kur keletui dienų padės ką tik paruoštas mumijas, kad jos paruduotų. Tada atrodys, tarsi buvo rastos žemėje ir iškastos.

Samiro vos nesupykino, nors šiuose namuose jis lankėsi dar vaikystėje, kai net nežinojo apie tikras mumijas, apie savo protėvių kūnus, kuriuos jis vėliau tyrinėjo, gelbėjo nuo laiko poveikio, nuo plėšikų, saugojo muziejuose.

— Pažvelk į tai iš kitos pusės, — kažkaip kartą pasakė jam Zakis. — Juk mes geresni už tuos vagis, kurie pardavinėja užsieniečiams mūšų protėvių mumijas. Tai šventvagystė! O mes pardavinėjame klastotes, čia nėra nieko blogo.

Gerasis senasis Zakis! Samiras jau ketino duoti ženklą vienam, vystančiam mumiją vyriškiui, bet čia iš mažyčio dvokiančio namelio išlindo pats Zakis.

— O Samiras! Malonu tave matyti, broliuk. Užeik, kavos išgersime.

— Ne dabar, Žaki. Man reikia tavo pagalbos.

— Suprantama, antraip nebūtum čia atsibeldęs.

Samiras kukliai šyptelėjo.

— Žaki, aš ieškau nedidelio namelio su tvirtomis durimis ir atsarginiu įėjimu. Man reikia slėptuvės. Keletui dienų, o gal ir ilgiau. Kol kas nežinau.

Zakis geraširdiškai, bet kiek pašaipiai nusijuokė:

— Žiūrėk tu man. Toks išsilavinęs, visų gerbiamas, o ateini pas mane su tokiu prašymu.

— Nieko neklausinėk, Žaki. — Samiras ištraukė iš kišenės pluoštą banknotų ir ištiesė juos broliui. — Man reikalinga saugi vieta. Aš sumokėsiu.

— Gerai. Žinau tokią vietą, — pasakė Zakis. — Eime į vidų, išgersime kavos. Vienas geras gurkšnis — ir nebejausi šito dvoko.

Zakis visada kartodavo tuos žodžius. O Samiras vis tiek negalėjo priprasti prie smarvės. Bet dabar jis privalėjo paklusti šių namų šeimininkui, todėl nusekė paskui jį į „balzamavimo salę“, mažytį kambarėlį, kur stovėjo katilas su nuolat kunkuliuojančiu bitumu, tarsi laukdamas vis kito kūno.

Praeidamas pro šalį, Samiras pamatė katile verdant naują auką. Jį supykino. Spėjo pastebėti juodus nelaimėlio plaukus, plūduriuojančius paviršiuje, vos pavirintą veidą... ir čia pat nusisuko.

— Gal tau reikia geros ką tik pagamintos mumijos? — erzino jį Zakis. — Tiesiai iš Karalių Slėnio. Įvardink dinastiją ir gausi viską, ko tik nori. Vyriškį, moteriškę — ką tik panorėsi.

— Man reikia slėptuvės, broliuk.

— Taip. Galiu pasiūlyti kelis variantus. Iš pradžių kava, o po to gausi raktus. Sakyk, ką tu žinai apie šitą vagystę muziejuje? Apie pavogtą mumiją. Kaip manai, ar ji buvo tikra?

Tarsi medinėmis kojomis Eliotas įėjo į „Šeferdo“ viešbučio vestibiulį. Grafas žinojo, kad atrodo baisiai — nesiskutęs, kelnės bei paltas ištepti moliu ir smėliu. Kairė koja vis dar nedavė ramybės, bet jis jau apsiprato su skausmu. Jam nerūpėjo, jog po iškrakmolytais marškiniais teka prakaito upeliai. Grafas žinojo, kad čia jam palengvės, bus saugu. Dabar jis toli nuo tų siaubų, kuriuos teko pastaruoju metu patirti, nuo košmariškų sapnų, kuriuose teko dalyvauti. Viešbutis jam atrodė nerealus — jis niekaip negalėjo išsivaduoti iš kraupaus mažyčio namelio atmosferos.

Visą kelią nuo senojo Kairo, kol Eliotas važiavo kebe, jis galvojo apie vieną ir tą patį: Malenka žuvo dėl jo kaltės, tai jis atvedė į šokėjos namus tą baisią moterį. Henrio jam nebuvo gaila. Bet Malenkos mirtis visada slėgs jo sąžinę. O ką daryti su žudike, ta baisia prisikėlusia iš numirusių karaliene? Kas bus, jei jis nesuras Ramzio? Tada ta pabaisa užpuls ir jį?

Pirmiausia reikia surasti Samirą, jis gali žinoti, kur yra Ramzis.

Eliotas nesitikėjo iškart sutikti Aleksą. Sūnus puolė prie jo, apkabino, neleido prieiti prie durininko.

— Ačiū Dievui, tu sugrįžai!

— Kur Ramsėjus, turiu skubiai su juo pasikalbėti.

— Argi tu nežinai, kas atsitiko? Jo ieško po visą Kairą. Jis kaltinamas žmogžudyste — ir čia, ir Londone. Džulija visai sutrikusi, vietos sau neranda. Mes visi kraustomės iš proto. Ir Henris. Jo irgi niekas neranda. Tėve, kur tu buvai?

— Pabūk su Džulija, pasirūpink ja, — pasakė Eliotas. — Tavo amerikietė mis Barington niekur nedings.

— Ji išvyko, — Aleksas numojo ranka. — Kai atėjo policija ir pradėjo klausinėti apie Ramsėjų ir mus visus, jos šeima pakeitė planus iš šįryt išvažiavo.

— Atleisk, sūnau, — sumurmėjo Eliotas. — Palik mane. Turiu susirasti Samirą.

— Tau pasisekė. Jis ką tik sugrįžo.

Aleksas parodė į tą pusę, kur buvo kasos. Tikriausiai Samiras ką tik pasiėmė iš sąskaitos pinigus. Jis suskaičiavo banknotus ir įsidėjo į kišenę. Po pažastimi egiptietis laikė kažkokį ryšulį. Jis akivaizdžiai skubėjo.

— Palik mane vieną, sūnau, — paprašė Eliotas. Jis priėjo prie Samiro.

— Man būtina pasimatyti su Ramziu, — sušnabždėjo grafas. — Jei žinai, kur jis yra, pasakyk. Privalau su juo pasikalbėti.

— Atleiskite, milorde, — Samiras baugščiai apsidairė. — Jo ieško policija... Žmonės į mus žiūri.

— Bet tu juk žinai, kur jis. Bent sakyk, kaip jam perduoti žinutę. Juk žinai apie jį visą tiesą. Iš pat pradžių žinojai.

Samiro žvilgsnis buvo nenuspėjamas, atrodė, tarsi jo siela aklinai užsidariusi.

— Perduok jam...

Samiras nuėjo toliau.

— Pasakyk jam, kad ji pas mane.

Egiptietis sustojo.

— Kas? — sušnabždėjo jis. — Apie ką jūs kalbate?

Eliotas įsikibo į jo ranką.

— Jis žino. Ta moteris taip pat žino, kas ji tokia. Pasakyk jam, kad aš ją išvedžiau iš muziejaus, kad dabar ji saugioje vietoje. Visą dieną praleidau su ja.

Nieko nesuprantu.

— Jis viską supras. Klausyk įdėmiai. Pasakyk, kad saulės spinduliai ją gydo. Jie padėjo. Ir dar vaistai iš jo pamesto buteliuko.

Grafas ištraukė iš kišenės tuščią indelį ir įspraudė Sandrui į delną. Samiras apstulbęs žiūrėjo į buteliuką, tarsi bijodamas net prisiliesti prie jo.

— Jai reikalinga didesnė dozė. Ta moteris serga. Pažeistas ir kūnas, ir siela. Ji beprotė. — Akies krašteliu Eliotas pastebėjo prie jų artėjantį Aleksą ir gestu parodė sūnui palaukti, o pats priėjo arčiau Samiro. — Perduok jam, kad lauksiu šįvakar prancūziškoje kavinėje, „Babilone“. Ji yra arabų kvartale. Kalbėsiu tik su juo.

— Bet, palaukite. Jūs turite paaiškinti...

— Jau pasakiau: jis viską supras. Tik tegul jokiu būdu neateina čia. Čia labai pavojinga. Nenoriu į šitą istoriją įpainioti savo sūnaus. Septintą valandą „Babilone“. Ir dar pasakyk, kad ji jau tris žmones nužudė. Ir toliau žudys...

Eliotas pasitraukė nuo egiptiečio, priėjo prie Alekso ir ištiesė jam ranką.

— Padėk man pakilti į viršų, — paprašė jis. — Turiu pailsėti. Vos laikausi ant kojų.

— O Dieve! Kas vyksta, tėve?

— Tai pats ir pasakok man, kas čia vyksta. Kas atsitiko po to, kai aš išėjau? Ak taip, durininkas... Pasakyk jam, kad nenoriu su niekuo kalbėtis. Tegul neskambina man į kambarį ir nieko pas mane neįleidžia.

Eliotas džiaugėsi, kad beliko žengti dar kelis žingsnius, ir atsidarys lifto durys. Kad tik greičiau pasiekti lovą. Jis buvo silpnas, jį pykino. Ir jautėsi esąs dėkingas sūnui, tvirtai laikiusiam jį už pečių ir neleidusiam parkristi.

Vos tik įžengus į kambarį, jėgos visai apleido grafą. Bet čia į pagalbą atskubėjo ištikimasis Volteris, ir jiedu su Aleksu nuvedė Eliotą iki lovos.

— Noriu greičiau atsisėsti, — kaprizingu balsu pasakė grafas.

— Paruošiu jums karštą vonią, milorde.

— Volteri, atnešk man iš pradžių ko nors išgerti. Geriausia tiktų viskis. Ir bokalą šalia butelio pastatyk.

— Tėti, niekada tavęs tokio nemačiau. Reikia iškviesti gydytoją.

— Jokiu būdu! — netikėtai ryžtingai pareiškė grafas.

Jo tonas nustebino Aleksą. Nuovargio kaip nebūta.

— Argi gydytojas padėjo ledi Makbet? Nemanau, kad jis jai buvo naudingas.

— Tėve, apie ką čia kalbi? — Aleksas prabilo pašnibždomis. Jis visada taip kalbėdavo, kai galutinai sutrikdavo. Jaunuolis stebėjo, kaip Volteris paduoda tėvui bokalą.

Grafas gurkštelėjo viskio.

— Ak, kaip gerai! — Jis atsiduso. Tame baisiame nedideliame mirties ir košmarų name buvo koks tuzinas likerio butelių, tačiau grafas net liestis nenorėjo prie Henrio likerio. Jis negalėjo gerti iš Henrio bokalo, negalėjo praryti nė mažiausio kąsnelio jo maisto. Eliotas maitino ir girdė tiktai ją, o pats nelietė nieko. Ir dabar mėgavosi nuostabiu gėrimu, kuris taip puikiai slopino skausmą, deginantį jo krūtinę.

— O dabar, Aleksai, paklausyk manęs. Privalai tuojau pat išvykti iš Kairo. Kraukis lagaminus ir važiuok į Port Saidą penktos valandos ekspresu. Nuvešiu tave į stotį.

Koks bejėgis dabar atrodė jo sūnus! Tarsi kūdikis. „Ir viskas dėl mano beprotiškos svajonės apie nemirtingumą. Vargšas Aleksas. Jis turi kuo greičiau sugrįžti į Angliją. Ten vaikinas bus saugus“.

— Tai neįmanoma, tėti, — kaip visuomet švelniai atsakė Aleksas. — Negaliu palikti čia Džulijos.

— Aš ir nenoriu, kad ją paliktum. Išvyksite abu. Pasakyk jai, kad ruoštųsi kelionei. Daryk ką liepiamas.

— Tu nesupranti. Ji niekur nevažiuos, kol nebus ištirta Ramsėjaus byla. O dabar jo niekas negali surasti. Ir Henris kažkur dingo. Nemanau, kad valdžia mums leis išvykti, kol niekas nepaaiškėjo.

— O Viešpatie!

Aleksas paėmė nosinę ir nušluostė tėvui kaktą. Vėl ją sulankstė ir padavė Eliotui. Tas nusivalė lūpas.

— Tėti, juk tu nemanai, jog Ramsėjus tikrai nužudė tuos žmones? Norėjau pasakyti... jis man visada patiko.

Tarpduryje pasirodė Volteris.

— Vonia paruošta, milorde.

— Vargšas Aleksas, — sušnabždėjo Eliotas. — Kuklusis, kilnusis Aleksas.

— Tėti, paaiškink man, kas čia vyksta. Tu nepanašus pats į save.

— Man viskas gerai. Aš kaip tik tas, kas esu. Gudruolis, susiviliojęs beprotiška svajone. Labai panašus pats į save. Žinai, sūnau, kai tu paveldėsi titulą, tikriausiai būsi vienintelis kuklus ir kilnus grafas visoje Ruterfordų dinastijoje.

— Ir vėl tu filosofuoji. Ne toks jau aš nekaltas avinėlis. Tiesiog esu gerai išauklėtas. Išsimaudyk, tau palengvės. Ir nereikia gerti daugiau viskio, labai tavęs prašau.

Eliotas pašaukė Volterį ir ištiesė jam ranką.

Mailzas Vintropas žiūrėjo į telegramą, kurią jam įteikė priešais stovintis žmogus.

— Areštuoti Džuliją Stratford?! Už pavogtą vertingą mumiją iš Londono? Bet juk tai kliedesiai! Su Džulija ir su Aleksu Savarelu drauge mokiausi mokykloje. Aš pats susisieksiu su Britų muziejumi.

— Puiku, tik padarykite tai nedelsiant. Kultūros ministerija svaido žaibus. Ir suraskite kuo greičiau Henrį Stratfordą. Atveskite čia ir jo meilužę, šokėją Malenką. Stratfordas kažkur Kaire ir, matyt, labai neblogai įsitaisęs. Areštuokite bent ką nors iš tos kompanijos, antraip senis man nusuks galvą.

— Po velnių, — ištarė Mailzas ir pakėlė telefono ragelį.

Koks prabangus turgus! Visko čia yra: prašmatnūs audiniai, kvepalai, prieskoniai; keisti tiksintys mechanizmai su romėniškais skaitmenimis ant apvalių diskų; papuošalai, indai... O kiek maisto! Pirmasis pardavėjas, kalbantis angliškai, gestų pagalba paaiškino moteriškei, kad jos monetos niekam tikusios.

Ji nužingsniavo toliau, klausydamasi minios klegesio ir mėgindama suprasti anglų kalbą.

— Neketinu permokėti. Tai per brangu, šitas žmogus nori mus apiplėšti...

— Išgerkite bent lašelį, prieikite arčiau! Toks nepakenčiamas karštis...

— O, štai šitas vėrinys puikus...

Juokas, baisus triukšmas, dundėjimas. Ji jau anksčiau girdėjo šiuos garsus. Užkišusi rankas po skrybėlės kaspinais, ji užsidengė ausis. Ir nuėjo toliau, stengdamasi iš triukšmo išskirti tik jai reikalingus angliškus žodžius.

Staiga visą kūną nupurtė kažkoks nesuvokiamas baisus garsas. Vos nesuklikusi iš siaubo, Kleopatra pakėlė galvą, vis dar užspaudusi ausis, ir puolė bėgti. Tik netikėtai suvokė, jog niekas daugiau neišsigando. Niekas net dėmesio nekreipė į tą kraupų garsą.

Jai reikia atskleisti šitą paslaptį! Iš akių riedėjo ašaros, bet ji vis ėjo pirmyn. Tai, ką moteris pamatė, buvo dar baisiau; ji sustingo iš siaubo. To pabaisos ji negalėjo apibūdinti jokia jai žinoma kalba. Milžiniškas juodas jis lėkė tiesiai į ją. Sukosi ratai, viršuje iš vamzdžio rūko dūmai, o jo garsas užgožė visus kitus garsus. Paskui save jis tempė medines dėžes, kurios buvo prie jo prijungtos didžiuliais geležiniais kabliais. Visas šitas karavanas judėjo plonytėmis, ant žemės nutiestomis geležinėmis juostomis. Gausmas vis stiprėjo, pabaisa pralėkė pro šalį ir nėrė į didžiulio tunelio žiotis. Ten būriavosi žmonės. Regis, jie veržiasi patekti į siaubūno vidų.

Moteris žiūrėjo ir pasikūkčiodama raudojo. Ir kurių galų ji išėjo iš savo slėptuvės? Kodėl pabėgo nuo lordo Ruterfordo — jis galėjo ją apginti ir apsaugoti? Atrodė, šitas košmaras niekada nesibaigs, bet štai baisus, milžiniškas vikšras prašliaužė pro šalį, ir Kleopatra pamatė didžiulę faraono Ramzio statulą. Ji buvo iš granito. Ramzis stovėjo, sudėjęs rankas ant krūtinės. Vienoje rankoje jis laikė skeptrą.

Ji tarsi užburta žiūrėjo į akmeninę statulą. Kam ją pavogė iš šalies, kurią Kleopatra gerai žinojo, kurią valdė? Čia statula atrodo juokinga, apgailėtina, kažkokia apleista.

Ji apsisuko, pasirengusi dingti iš čia. Bet tuo tarpu pasirodė dar vienos demoniškos vežėčios. Ir vėl pasigirdo tas pats klaikus, ausį rėžiantis signalas, o siaubūnas pralėkė pro šalį. Statulos nebesimatė.

Ji sutriko, nežinojo, kur eiti, kur pasislėpti nuo viso šito... Vėl norėjosi į tamsą, į vandenį, iš kurio ji ir atsirado šiame pasaulyje. Ji sukniubo ant žemės...

Kai karalienė vėl pramerkė akis, priešais ją stovėjo jaunas anglas. Jis pakėlė moterį, atsargiai prilaikydamas už talijos ir įsakęs žiopliams dingti iš čia. Kleopatra suprato, jog anglas kažko klausia ir nori jai padėti.

— Kavos, — sušnabždėjo moteris. — Įdėkite man į kavą truputį cukraus. — Jos atmintyje iškilo žodžiai, kuriuos kartojo kalbantis prietaisas mažame baisiame namelyje. — Įdėkite į mano arbatą gabalėlį citrinos.

Jo veidas nušvito.

— Taip, suprantama, pavaišinsiu jus kava. Jei leisite, pakviesiu jus į britišką kavinę.

Vaikinas ją pakėlė. Kokie jo raumenys! Ir žydros akys! Tokios pat žydros, kaip toji apsidairė. Tai ne sapnas. Statula stovėjo savo vietoje, ji vis dar girdėjo tų milžiniškų pabaisų kauksmą, nors jų jau nesimatė.

Akimirką Kleopatrą vėl apėmė silpnumas, bet anglas apkabino ją ir padėjo judėti pirmyn.

Ji mėgino įsiklausyti į jaunuolio žodžius:

— Ten labai miela. Galėsite pasėdėti ir kiek pailsėti. Žinote, o jūs mane išgąsdinote. Man pasirodė, jog susitrenkėte galvą.

Kavinė. Balsas tame gramofone vis kartojo: „Susitiksime kavinėje“. Tikriausiai tai vieta, kur žmonės geria kavą, susitinka, kalbasi. Čia daug moterų. Jų suknelės tokios pat gražios, kaip ir Kleopatros. O vyrai apsirengę panašiai, kaip lordas Ruterfordas. Be to, su ja tas žavus jaunuolis tokiomis tvirtomis rankomis bei kojomis.

Ji atsisėdo prie mažyčio marmurinio staliuko. Iš visų pusių girdėjosi balsai: „Čia taip nuostabu, bet tu juk žinai mano motiną, niekas jai nepatinka“. „Baisu, ar ne? Kalba, kad jai buvo nusuktas sprandas“. „Arbata jau visai atvėso. Kviesk padavėją“.

Ji stebėjo vyriškį už gretimo staliuko. Jis tiesė kažkokius spalvotus popierius patarnaujančiai merginai. Ar tai pinigai? Moteris jam atidavė grąžą monetomis.

Priešais pastatė padėklą su kava. Ji buvo alkana, ištroškusi ir galėjo vienu mauku išgerti visą kavinuką, bet nusprendė verčiau palaukti, kol jai įpils kavos į puodelį. Lordas Ruterfordas jau spėjo kai ko karalienę išmokyti. Taip, jaunuolis irgi geria iš puodelio. Jo šypsena tokia žavi. Kaip tam gražuoliukui pasakyti, kad Kleopatra tuojau pat nori pasiguldyti jį į lovą? Reikia susirasti kažkokius nakvynės namus. Tikriausiai čia yra kas nors panašaus.

Moteris už gretimo staliuko greitai kalbėjo:

— Taip, aš apskritai nemėgstu operos. Jei būčiau kur nors Niujorke, nė už ką neičiau. Bet kažkodėl Kaire būtinai reikia nueiti į operą. Juokinga.

— Mieloji, bet juk čia „Aida“.

„Aida“. „Dieviškoji Aida“. Karalienė tyliai, sau po nosimi, ėmė niūniuoti melodiją. Po to uždainavo kiek garsiau, stengdamasi, kad aplinkiniai negirdėtų. Tačiau jos palydovas išgirdo, šyptelėjo, jam akivaizdžiai patiko, kaip moteris dainuoja. Visai nesunku nusitempti šitą jauniklį į lovą. Sunkiau bus surasti pačią lovą. Žinoma, ji galėtų nusivesti anglą į tą mažą namelį, bet jis labai toli. Moteris nutilo.

— Ne, ne, — pasakė vaikinas. — Padainuokite dar.

Padainuokite dar. Padainuokite dar... Reikia pagalvoti, kaip suprasti jo žodžius. Taip, viskas aišku.

Ramzis ją šito mokė. Jis sakė, jog iš pradžių bet kokia kalba atrodo neįkandama. Bet reikia tik klausytis ir kalbėti. Ir viskas bus aišku.

Ramzis... Tai jo statula stovi tarp tų bėgančių ir kaukiančių ratų. Ji atsisuko, ištiesė kaklą, norėdama pažvelgti pro langą. Tik pamanyk, visas langas padarytas iš vieno didžiulio skaidraus stiklo gabalo. Ji net nešvarumus ant stiklo pastebėjo. Ir kaip jie įsigudrina šitaip? „Naujas laikmetis“, — sakė lordas Ruterfordas. Na, jeigu jau jie sugeba pagaminti tas milžiniškas, plonomis geležies juostelėmis judančias pabaisas...

— Jūsų toks malonus balsas, tikrai. Ar ketinate eiti į operą? Susidaro įspūdis, jog visas Kairas tenai bus.

— Puota truks iki ryto, — pasakė moteris už gretimo staliuko savo draugei.

— Taip, nuostabu. Ir apskritai nėra kuo skųstis. Mes taip toli pabėgome nuo civilizacijos.

Anglas nusijuokė: jis irgi girdėjo moterų pokalbį.

— Šita puota bus tikrų tikriausia sezono puošmena. Ji vyks „Šeferde“. — Anglas gurkštelėjo kavos.

Moteris ilgai laukė šito signalo. Ji čiupo savo puodelį ir vienu mauku išgėrė.

Jaunuolis nusišypsojo, paėmė kavinuką ir vėl įpylė.

— Ačiū, — ištarė Kleopatra, — stengdamasi mėgdžioti balsą gramofone.

— Gal įdėti jums cukraus?

— Norėčiau, jeigu galima, truputį grietinėlės.

— Suprantama. — Jis supylė į moters puoduką pusę indelio.

Tai grietinėlė? Taip, lordas Ruterfordas sumaitino jai visą tuose namuose buvusią grietinėlę.

— Ar jūs eisite į puotą „Šeferdo“ viešbutyje? Mudu su dėde ten gyvename. Mano dėdė čia atvyko komerciniais reikalais.

Jis vėl nutilo. Ką jis apžiūrinėja? Jos plaukus, akis? Koks simpatiškas, kokia švelni jo oda ant rankų ir ant... kaklo. Lordas Ruterfordas irgi atrodė neblogai, bet šitas tiesiog nuostabus — tokia žavi gali būti tik jaunystė.

Kleopatra pasilenkė ir ranka per stalą palietė jo krūtinę. Kad tik jis nepajustų pliko kaulo prisilietimo. Ji apčiuopė per marškinius jo krūtų spenelį ir pirštais jį suspaudė. Jaunulis nustebo. Jo skruostai išraudo, kaip nekaltos mergaitės.

Moteris šyptelėjo.

Anglas apsidairė, bet moterys prie gretimo staliuko buvo įnikusios į pokalbį.

„Tiesiog nuostabu!“ — „Žinai, man taip pasisekė su ta suknele. Labai nebrangiai ją nusipirkau. Ketinu apsivilkti...“

— Opera. — Ji nusijuokė. — Eisime į operą?

— Taip. — Jaunuolis vis dar negalėjo atsitokėti nuo netikėto moters poelgio.

Ji susipylė į puodelį visą kavą iš kavinuko ir išgėrė. Po to išgėrė iš indelio likusią grietinėlę ir suvalgė visą cukrų. Šiaip sau, nieko gero... Padėjo cukrinę į vietą, pasilenkė ir po stalu paglostė anglo koją. Regis, jis jau ištirpo. Ak, vargšelis, nelaimingas išsigandęs berniukas! Ji prisiminė tuos laikus, kai juodu su Antonijumi atvesdavo į palapinę jaunus kareivius, išrengdavo juos ir rinkdavosi. Tai buvo smagus žaidimas, kol apie jį nesužinojo Ramzis. Tuo metu jis kaltino Kleopatrą viso pasaulio nuodėmėmis!.. Bet šitas anglas tiesiog kerintis. Jis jau geidžia Kleopatros.

Moteris pakilo, linktelėjo jam ir nuėjo prie išėjimo.

Gatvėje labai triukšminga. O kur tie siaubūnai ant ratų? Tiek to, jeigu niekas jų nebijo, vadinasi, ir ji neturi bijoti. Viskas labai paprasta. Jai tereikia surasti jaukią vietelę. Jaunuolis ėjo iš paskos ir kažką kalbėjo.

— Eime, — pasakė ji angliškai. — Eime su manim.

Skersgatvis. Ji nusivedė tenai anglą, atsargiai apeidama balutes. Čia tamsiau ir kiek tyliau. Moteris atsisuko, apkabino vaikiną per pečius. Jis pasilenkė, ketindamas ją pabučiuoti.

— Ne, tik ne čia, — susijaudinęs kuždėjo jis. — Mis, aš nemanau...

— O aš pasakiau, kad tiesiog čia, — sušnabždėjo ji, bučiuodama vaikiną, ir įkišo ranką po jo marškiniais. Kokia karšta oda... viskas, taip, kaip ji norėjo. Tiesiog dega ir gardžiai kvepia. Jis visai ištirpo, šitas jaunutis avinėlis. Moteris pasikėlė sijonus.

Viskas įvyko akimirksniu: jos kūnas prigludo prie jo, ji suvirpėjo, apsivijo rankomis vaikino kaklą... Kai sėkla išsiliejo jos kūne, anglas sudejavo. Ir nurimo. O moters kūnas vis dar virpėjo, raitėsi, tarsi traukomas konvulsijų. Daugiau nebėra jėgų jo įkalbinėti. Jis ją paleido ir prisišliejo prie sienos. Toks suglebęs, panašus į ligonį...

— Prašau, leisk man kiek pailsėti, — paprašė vaikinas, kai moteris vėl apipylė jį karštais bučiniais.

Keletą sekundžių ji tiriamai žvelgė į savo auką. Labai paprasta. Svarbiausia — netikėtumas.

Ji griebė jaunuolį už galvos abiem rankomis, staigiai pasuko į šoną ir nusuko jam sprandą...

Jis žvelgė į tuštumą. Visi jie taip žiūrėjo: ir ta moteris, ir tas vyriškis. Akyse tuštuma. Po to jaunuolis nusliuogė ant žemės ir sustingo, plačiai pražergęs kojas.

Ji vėl prisiminė virš jos palinkusios figūros kontūrus. Ar tai tebuvo sapnas?

„Kelkis, Kleopatra. Aš, Ramzis, šaukiu tave!“

Ne, tik ne tai. Vos pabandžius ką nors prisiminti, ima beprotiškai skaudėti galvą. Bet tai ne fizinis skausmas. Skauda širdį. Ji girdėjo, kaip rauda moterys. Moterys, kurias pažinojo. Ir taria jos vardą: „Kleopatra“. Po to kažkas uždengia jos veidą tamsiu audiniu. Ta gyvatė dar gyva? Keista. Kleopatra vėl pajuto skausmą krūtinėje nuo jos įkandimo.

Prisiglaudusi prie sienos, ji tyliai sudejavo ir pažvelgė į negyvą jauną kūną. Kada tai nutiko? Kur? Kas ji buvo?

Nereikia prisiminimų. „Nauji laikai“ jos jau laukia.

Ji pasilenkė prie jaunuolio ir ištraukė iš jo kišenės pinigus, daug pinigų mažoje odinėje piniginėje. Įkišo ranką giliau — ten buvo dar kažkokie daiktai. Kortelė, ant kurios kažkas angliškai užrašyta, mažytis berniuko portretas. Šaunu. Puikus darbas. Du popieriukai, ant kurių užrašyti žodžiai „AIDA“ ir „OPERA“. Ir nupiešta ta pati moteris, kurią ji jau buvo mačiusi.

Reikia pasiimti. Portretą ji išmetė, įsidėjo operos bilietus į kišenę ir ėmė niūniuoti „Dieviškąją Aidą“. Po to peržengė per lavoną ir išėjo į triukšmingą gatvę.

Nereikia bijoti. Reikia elgtis taip, kaip visi kiti. Jeigu jie ramiai vaikšto šalia to geležinio tako, privalai taip elgtis ir tu.

Bet vos tik netoliese vėl sudundėjo tas demoniškas vežimas, Kleopatra užsimerkė, užsikimšo ausis ir suriko.

O atsimerkusi, vėl pamatė priešais žavų jaunuolį.

— Ar jums padėti, ledi? Tikriausiai pasiklydote? Negalima į stotį taip ateiti. Iš jūsų pavogs visus pinigus.

— Stotis...

— Ar turite rankinę?

— Ne, — tiesiai atsakė moteris.

Jaunuolis paėmė ją už rankos.

— Jūs man padėsite? — ji prisiminė daug kartų lordo Ruterfordo kartotą frazę. — Galiu jumis pasitikėti?

— Žinoma.

Jis kalbėjo nuoširdžiai. Puiku. Dar vienas jaunuolis, jo oda lygiai tokia pat švelni ir žavi.

Du arabai išėjo iš atsarginio „Šeferdo“ viešbučio įėjimo. Jie akivaizdžiai kažkur skubėjo.

— Nepamirškite, — tyliai kalbėjo Samiras. — Reikia eiti dideliais žingsniais. Jūs juk vyras, o vyrai netipena vietoje. Ir rankomis mojuokite. Ryžtingai.

— Aš jau šito seniai išmokau, — atsakė jam Džulija.

Didžiojoje mečetėje buvo daug tikinčiųjų bei turistų, atėjusių pasižiūrėti į architektūros stebuklą ir į tikinčius musulmonus, palinkusius maldoje. Džulija ir Samiras neskubėdami skynėsi kelią pro minią. Nepraėjo ir dešimties minučių, ir jie atsirado šalia aukštaūgio arabo plačiu baltu apsiaustu ir juodais akiniais. Samiras įkišo Ramziui į ranką raktą, pakuždėjo adresą ir pasakė, kaip tenai nueiti. Ramzis turėjo sekti jiems iš paskos. Kelias nebuvo ilgas.

Ramzis ėjo, atsilikęs nuo Samiro ir Džulijos per keletą žingsnių.

Ak, kaip jai patiko šitas jaunuolis, kuris vadino save amerikiečiu ir kalbėjo keistu balsu. Jiedu važiavo kažkuo, ką jis pavadino „taksi“, o iš abiejų pusių aplink juos zujo „automobiliai“. Dabar Kleopatrai visai nebuvo baisu.

Dar nenutolus nuo „stoties“, moteris suprato, kad tie milžiniški dundantys ir kaukiantys daiktai skirti keleiviams pervežti. Tai viena iš visuomeninio transporto rūšių. Keista...

Šitas vaikinas nebuvo toks elegantiškas, kaip lordas Ruterfordas, tačiau kalbėjo jis lėčiau, ir moteris beveik viską suprato. Be to, jis nuolat gestikuliavo, rodydamas į kokį nors daiktą. Ji jau žinojo, kas yra „Fordas“ ir kuo jis skiriasi nuo „Pikapo“ bei kitų automobilių. Šitas jaunuolis Amerikoje pardavinėjo automobilius. Net ir neturtingi žmonės, jo nuomone, galėjo nusipirkti mašiną.

Moteris rankose laikė drobinę rankinę, kurią jai nupirko jaunuolis. Ten gulėjo pinigai ir bilietai į operą.

— Štai čia gyvena turistai, — paaiškino jis. — Turiu galvoje, jog ši vieta vadinama Britų kvartalu.

— Anglų, — pasakė ji.

— Taip, bet čia atvyksta ir amerikiečiai, ir europiečiai. O štai šitame pastate apsistoja patys turtingiausi ir gerbiami žmonės. Tai „Šeferdo“ viešbutis. Galbūt girdėjote?

— „Šeferdas“, — ji garsiai nusikvatojo.

— Rytoj vakare viešbutyje bus puota. Aš kaip tik čia gyvenu. Nelabai mėgstu operą, bet čia, Kaire, opera laikoma labai svarbia.

— Labai svarbia. Suprantu.

— Iš tikrųjų. Todėl nori nenori — turi eiti. O po to — puota. Reikės vilktis fraką ir visokias kitokias nesąmones. — Jis žvelgė į moterį, o jo akys spindėjo.

Jai pašėlusiai buvo malonu bendrauti su šiuo vaikinu.

— „Aida“ skirta senovės Egiptui.

— Dainuos Karužas.

— Taip. Vadinasi, ir jūs žinote. Tikriausiai mėgstate operą? Juk jums patinka? — amerikietis staiga susiraukė. — Ar jums viskas gerai, mažoji ledi? Gal jums atrodo, jog senamiestis labiau romantiškas? Ar norite ko nors išgerti? O gal pasivažinėkime mano automobiliu, jis kaip tik čia, prie „Šeferdo“ viešbučio.

— Automobiliu?

— O, su manimi būsite saugi, mažoji ledi, aš atsargiai vairuoju. Ar kada nors matėte piramides?

Pi-ra-mi-dės.

— Ne, — ištarė ji. — Pasivažinėti jūsų automobiliu — tai puiku!

Jis nusijuokė. Šūktelėjo, kad sustotų ekipažas. Vežėjas pasuko į kairę.

Jie aplenkė „Šeferdo“ viešbutį, nuostabų, vaizdinguose soduose skendintį pastatą.

Padėdamas jai išlipti, jaunuolis ištiesė ranką ir prisilietė prie žaizdos po šonkauliais. Moteris sudrebėjo. Bet po to nurimo. Tačiau šitas epizodas jai priminė apie žaizdą. Kaip galima su ja gyventi? Tikra mįslė. Ji būtinai privalo sugrįžti į tą namelį ir susitikti su lordu Ruterfordu. Kol dar nesutemo. Lordas nuėjo pasikalbėti su žmogumi, kuris gali įminti visas mįsles, su žmogumi, kurio tokios žavingos žydros akys.

Visi drauge jie priėjo prie pastato, kur jų laukė slėptuvė. Džulija sutiko pasilikti gatvėje, kol jie apžiūrės patalpą. Samiras su Ramziu įėjo į namus, praėjo pro tris kambarius ir atsidūrė nedideliame sodelyje. Iš čia jie pakvietė merginą. Ramzis užsklendė duris.

Čia stovėjo nedidelis medinis staliukas. Į tuščią nuo vyno butelio kakliuką buvo įkišta žvakė. Samiras ją uždegė. Ramzis paslinko prie stalo dvi kėdes. Džulija atnešė dar vieną.

Buvo pakankamai jauku. Seną sodą apšvietė vakaro saulė, jos spinduliai skverbėsi pro atsarginio įėjimo duris. Kambaryje buvo karšta, bet kentėti galima. Ore tvyrojo aitrus prieskonių bei kanapių kvapas.

Džulija nusimetė nuo galvos arabišką apdangalą, krestelėjo plaukus ir atrišo kaspiną.

— Aš netikiu, kad tu nužudei tą moterį, — prabilo ji, žiūrėdama Ramziui į akis.

Su arabiškais drabužiais jis toks panašus į šeichą. Dalis jo veido buvo šešėlyje, akyse mirgėjo žvakės liepsnos atspindžiai.

Samiras atsisėdo Džulijai iš kairės.

— Aš nežudžiau tos moters, — atsakė Ramzis. — Bet esu atsakingas už jos mirtį. Ir man reikalinga jūsų pagalba. Noriu prašyti jūsų atleidimo. Metas man prisipažinti.

— Sere, aš turiu jums pranešimą, — pasakė Samiras. — Privalau kuo greičiau jums jį perduoti.

— Kokį pranešimą? — nustebo Džulija. Merginai buvo keista, kad Samiras jai nieko nepasakė.

— Žinutė nuo dievų? Dievai reikalauja iš manęs atsakomybės? Nes mažiau svarbioms žinioms aš neturiu laiko. Privalau papasakoti jums, kas įvyko.

— Tai žinia nuo grafo Ruterfordo, sere. Sutikau jį viešbutyje. Jis atrodė tarsi beprotis. Prašė perduoti jums, kad jinai pas jį.

Ramzį apstulbino jo žodžiai. Jis įniršęs pažvelgė į Samirą.

Džulija vos tvardėsi.

Samiras kažką ištraukė iš po apsiausto skverno ir ištiesė karaliui. Tai buvo mažytis stiklinis buteliukas — tokius mergina buvo mačiusi tarp alebastrinių ąsočių tėvo kolekcijoje.

Ramzis pažvelgė į indelį, net neketindamas prie jo prisiliesti. Samiras norėjo kažką sakyti, bet karalius gestu jį sustabdė. Jo veidą iškreipė baisi grimasa, jis buvo nepanašus į save.

— Sakyk, kaip tai suprasti? — neištvėrė Džulija.

— Jis susekė mane muziejuje, — sušnabždėjo Ramzis, vis dar įsmeigęs akis į tuščią buteliuką.

— Apie ką tu? Kas atsitiko muziejuje?

— Sere, grafas sakė, kad jai padėjo saulė. Ir vaistai iš šio buteliuko. Bet vaistų neužteko. Reikia dar. Ji serga. Pagalbos reikalingas jos kūnas ir siela. Jau tris žmones ta moteris nužudė. Ji beprotė. Grafas kažkur paslėpė ją ir nori susitikti su jumis. Jis paskyrė laiką ir vietą.

Ramzis tylėjo. Po to pakilo ir nuėjo prie durų.

— Palauk! — suriko Džulija ir puolė jam iš paskos.

Pašoko ir Samiras.

— Sere, jus atpažins, jei dabar pradėsite ieškoti grafo. Policininkai apsupę viešbutį. Palaukite ir susitiksite sutartoje vietoje. Tai vienintelis saugus būdas.

Ramzis buvo kaip pakvaišęs. Jis atsisuko. Paklaikęs jo žvilgsnis įsmigo kažkur į tolį. Paskui karalius lėtai sugrįžo prie kėdės ir vėl atsisėdo.

Džulija nosine nusivalė nuo veido ašaras ir taip pat atsisėdo.

— Kur ir kada?

— Šiandien, septintą valandą. „Babilone“. Tai prancūzų naktinis klubas. Žinau, kur jis yra. Galiu jus nuvesti.

— Negalima delsti!

— Ramzi, pasakyk, kas čia vyksta. Kaip galime tau padėti, jei patys nieko nežinome?

Karalius numojo ranka. Jo veidas buvo sutrikęs, išsigandęs.

— Man reikia tavęs, bet, atskleidęs savo paslaptis, galiu tavęs netekti. Tavo gyvenimą aš paversiu pragaru.

— Niekada tavęs nepaliksiu, — pasakė mergina, nors jai darėsi vis baisiau. Pagalvojus, kas jos laukia, ją apimdavo siaubas.

Dar iki šios minutės ji manė suprantanti, kas įvyko. Jis išnešė iš muziejaus savo mylimosios kūną, ketindamas palaidoti pagal visus papročius. Bet dabar, pamačius šitą buteliuką ir išgirdus Samiro pasakojimą, merginos galvoje viskas susijaukė. Prielaidos gimė viena po kitos. Pačios baisiausios. Košmariškos.

— Pasikliaukite mumis, sere. Leiskite dalintis su jumis rūpesčiais.

Ramzis pažvelgė į Samirą, po to — į Džuliją.

— Kaip jūs galite pasidalinti su manimi... Mano kaltė... Tos moters kūnas muziejuje...

— Taip, sušnabždėjo Samiras.

— Aš atpažinau ją, mano mielieji. Ją būtų atpažinusi Julijaus Cezario dvasia, ją būtų išbučiavęs Marko Antonijaus šešėlis. Milijonai už ją žuvusių...

Džulija linktelėjo ir vėl apsipylė ašaromis.

— Ir aš pasielgiau siaubingai. Atsinešiau į muziejų eliksyrą. Nesupratau, kaip baisiai sutrūnijęs jos kūnas, nežinojau, kaip jis sužalotas. Aš apipyliau kūną stebuklingu skysčiu. Ir gyvybė suplazdėjo jos kūne. Po dviejų tūkstančių metų! Ji pakilo! Plūstanti krauju, sužalota, bet pakilo ir nuėjo. Ėjo tiesiai į mane. Ji pašaukė mane vardu!

Taip, tai buvo geriau už patį geriausią vyną, geriau už pačius išradingiausius lovos žaidimus! Lėkti keliu atvirame amerikietiškame automobilyje. Pro ausis švilpė vėjas, amerikietis visą laiką kažką šaukė, mašina manevravo, darydama staigius posūkius. O pro šalį skriejo medžiai. Kaip tai nuostabu! Jie pasivydavo egiptiečius, jojančius ant savo kvailų asilų ar kupranugarių, aplenkdavo juos ir palikdavo toli.

Ji tiesiog svaigo, mėgavosi laisve. Iškėlusi galvą žvelgė į aukštą dangų, o vėjas plaikstė garbanotus jos plaukus.

Moteris stebėjo visus amerikiečio judesius. Jai buvo įdomu, kaip jis priverčia judėti savo automobilį: nuolat spaudžia „pedalus“, traukia už „pavarų svirties“, sukioja „vairą“.

Ak, tai labai jaudina! Staiga ją išgąsdino šaižus garsas. Tokį pat ji girdėjo stotyje. Moteris užsidengė ausis.

— Nebijokite, mažoji ledi, tai tik traukinys. Žiūrėkite, štai jis važiuoja!

Mašina staiga sustojo.

Priešais juos buvo dvi geležinės juostos, o jomis lėkė milžiniška, juoda kaukianti pabaisa. Girdėjosi švilpukas, ji pamatė blyksint raudoną šviesą, panašią į fakelą. Nejaugi nuo šito siaubūno ji niekur negali pasislėpti?

Jaunuolis ją apkabino.

— Viskas gerai, mažoji ledi. Mes tik privalome palaukti, kol pravažiuos traukinys.

Jis vis kalbėjo, bet dundenantis ir kaukiantis traukinys nustelbė jo žodžius. Šlykštūs didžiuliai ratai prašvilpė visai netoli jos, po to prasidėjo ilga medinių „vagonų“ virtinė. Juose sėdėjo žmonės ir abejingai žiūrėjo pro nedidelius langus... tarsi nieko ypatingo nevyktų.

Kleopatra pamėgino susitvardyti. Buvo malonu jausti šiltas ją apkabinusio jaunuolio rankas, jo kvepalų aromatą. Ji stebėjo privažiuojančius automobilius. Vėl pasigirdo skambutis. Ant stulpo viršūnės sumirgėjo šviesa.

Amerikietis spustelėjo pedalą, truktelėjo svirtį — automobilis suvirpėjo, pajudėjo pirmyn, ir jie pervažiavo per metalines juostas. Toliau jų kelias vingiavo dykuma.

— Žinote, daugelis žmonių, gyvenančių Misūrio valstijoje, net nėra girdėję apie Egiptą. Kai jiems pasakoji apie šią šalį, jie nesupranta, ką tu kalbi. Pasakiau savo tėvui, jog ketinu čia važiuoti. Pasiėmiau paties uždirbtus pinigus ir atvažiavau, o paskui nusprendžiau pasilikti...

Ji sulaikė kvapą. Kelionė jai buvo neapsakomai maloni. Tolumoje jau matėsi Gizos piramidės. Pasirodė sfinkso statula.

Ji tyliai apsidžiaugė. Čia iš tiesų Egiptas. Ji Egipte. Nesvarbu, kad tai „nauji laikai“, bet vis dėlto Kleopatra savo namuose.

Širdį užliejo saldus džiaugsmas. Čia jos protėvių kapavietės, sfinksas...

— O taip, vaizdai nuostabūs, tiesa? Mano krašto žmonės to nesupranta, vadinasi, jie daug ko netenka.

Karalienė nusijuokė.

— Jiems nepasisekė, — pritarė ji.

Jie privažiavo arčiau. Minios žmonių. Didžiulės sankaupos automobilių, ekipažų. Moterys plonytėmis suknelėmis, suveržtomis per taliją. Panašiomis į jos suknelę. Vyrai su šiaudinėmis skrybėlėmis. Ir daugybė arabų ant kupranugarių; jų rankose — pigių karolių vėriniai.

Ji vėl nusišypsojo. Jos laikais čia buvo pardavinėjami pigūs karoliai atvykusiems romėnams. Ir dabar tas pats.

Moteris sulaikė kvapą: ji pamatė milžinišką karaliaus Chufu kapavietę. Kada tai buvo? Dar būdama vaikas, ji buvo čia atvykusi ir gėrėjosi šiuo milžinišku pastatu, sudėliotu iš kvadratinių plokščių. Buvo atvykusi čia ir vėliau, su Ramziu. Apsirengę paprastais drabužiais, jiedu naktį šičia atjojo žirgais... tuo pačiu keliu.

Ramzis! Ne, su juo susieta kažkas baisaus, nereikia apie tai galvoti... Ji tamsiame vandenyje. Nori sulaikyti tą vyriškį, o jis nusigręžia nuo jos ir nueina.

Amerikiečio automobilis sustojo.

— Eime, mažoji ledi. Išlipsime ir pažvelgsime į septintąjį pasaulio stebuklą.

Ji nusišypsojo apskritaveidžiui amerikiečiui: jaunuolis jai toks malonus.

— Puiku! — pasakė moteris ir, nesulaukusi, kol jis išties ranką, iššoko iš automobilio.

Jo kūnas buvo visai arti. Jis plačiai šypsojosi. Net riesta nosytė susiraukė. Saldžios jaunos lūpos... Staiga moteris pabučiavo jį. Pasistiebė, prigludo prie jo kūno. Hm... Toks jaunutis, toks švelnus, visai kaip anas. Ir nustebęs.

— O jūs tiesiog kerinti, — pakuždėjo jaunuolis jai į ausį. Regis, jis nenutuokė, ką toliau daryti. Tiek to, Kleopatra jam padės. Ji paėmė sutrikusį vaikiną už rankos, ir juodu nuėjo smėlėtu takeliu prie piramidžių.

— Pažvelkite! — parodė ji į dešinėje pusėje stūksančius rūmus.

— Tai „Dvaras“, — pasakė jis. — Irgi neblogas viešbutis. Žinoma, ne toks puikus, kaip „Šeferdas“, bet gana neblogas. Jei norite, vėliau galėsime tenai pavalgyti.

— Mėginau grumtis su jais, — kalbėjo Ramzis. — Bet jų buvo tiek daug. Jie nuvedė mane į kalėjimą. Buvau sužeistas, reikėjo laiko, kad užgytų žaizdos. Tiktai po pusvalandžio sugebėjau pabėgti.

Tyla.

Džulija vėl įsikniaubė veidu į nosinę.

— Sere, — tyliai ištarė Samiras, — ar jūs žinojote, kad tas eliksyras gali taip veikti?

— Taip, žinojau, nors niekada anksčiau nebuvau daręs tokių eksperimentų.

— Vadinasi, tai buvo paprasčiausiai žmogiškas poelgis. Nei daugiau, nei mažiau.

— Per daugybę amžių esu padaręs aibę klaidų. Žinojau, kaip pavojingas šitas eliksyras. O dabar ir jūs sužinosite. Turite viską žinoti, jei norite padėti man. Tos būtybės, tos beprotės, kuriai aš sugrąžinau gyvybę, neįmanoma nužudyti. Ji nemirtinga.

— Bet juk turi būti koks nors būdas, — suabejojo Samiras.

— Ne, žinau iš savo patirties. Tiek bandymų, tiek klaidų! Ir jūsų šiuolaikinės biologijos knygos mane tuo dar labiau įtikino. Vos tik ląsteles paliečia šitas skystis, jos gyvena savaime, vis atsinaujindamos. Augalinės, gyvulio ar žmogaus — jokio skirtumo nėra.

— Ir nesensta, nesusidėvi, — sumurmėjo Džulija. Dabar mergina kiek nurimo ir atgavo žadą.

— Teisybė. Viena to eliksyro taurė — ir aš tapau nemirtingas. Ir būsiu amžinai jaunas. Man nereikalingas maistas, nors nuolatos jaučiu alkį. Man nereikalingas miegas, nors galiu juo mėgautis. Mane kamuoja nuolatinis meilės troškimas.

— O ta moteris — ji juk negavo visos reikiamos dozės?

— Negavo. Be to, jos kūnas neįmanomai sužalotas. Čia ir buvo mano kvaila klaida. Kūnas neišsilaikė taip, kaip turėtų! Sveika ji ar ligota, dabar jos nesulaikysi! Pamatęs ją artėjant prie manęs muziejaus koridoriumi, aš tą supratau.

— Tu neįvertini šiuolaikinio mokslo galimybių, — pasakė Džulija, šluostydamasi ašaras. — Tikriausiai yra būdas, galintis sustabdyti procesą.

— Kita vertus, jeigu dabar jūs duosite jai visą dozę, kaip ketino pasielgti grafas Ruterfordas...

— Tai beprotybė, — įsiterpė Džulija. — Apie tai net kalbėti neverta. Tada ji taps dar stipresnė.

— Paklausykite manęs, — pasakė Ramzis. — Kleopatra — tai tik dalis mano tragedijos. Yra dar grafas... Jis žino mano paslaptį. O ir eliksyras pavojingas, daug pavojingesnis, negu jūs manote.

— Na taip. Žmonės panorės išmėginti jį, — linktelėjo Džulija. — Jie ryšis viskam, kad tik gautų stebuklingą gėrimą. Eliotą galima įtikinti, bet štai Henris visiškas asilas.

— Ir tai dar ne viskas. Mes kalbame apie cheminę medžiagą, kuri pakeičia pačią substanciją to, prie ko prisiliečia. — Karalius kiek patylėjo ir tęsė: — Prieš daugelį šimtmečių, kai buvau Ramzis, šios šalies valdovas, svajojau apie tai, kaip šito eliksyro pagalba pakeisti žmonių gyvenimą. Svajojau apie amžiną maistą, apie amžiną drėgmę. Tuomet galima būtų užmiršti bado grėsmę. Mąsčiau apie kviečius, kuriuos nupjauni, o jie tuojau pat ir vėl atželia... Apie vaismedžius, nuolatos aplipusius vaisiais. Žinote, kuo tai baigėsi?

Jie buvo apstulbę.

— Mano tauta, mano šalies žmonės negalėjo šito „nemirtingo“ maisto suvirškinti. Jis taip ir stovėjo jų skrandžiuose. Jie mirdavo baisiose kančiose.

— O Dieve! — sušnabždėjo Džulija. — Na, juk tai visai suprantama.

— O kai pamėginau sudeginti laukus, išpjauti nemirtingus gyvūnus bei paukščius, pamačiau, kad, vos nušvitus saulei, vėl kyla suanglėję augalų stiebai bei gyvūnų skeletai. Galiausiai sumečiau viską į jūrą, stipriau užvertęs sunkiais akmenimis. Tikriausiai iki šiolei viskas tebeguli dugne.

Samiras suvirpėjo, griebėsi už pečių, tarsi jam staiga būtų pasidarę šalta.

Džulija žvelgė į Ramzį:

— Vadinasi, ketini pasakyti, kad, šiam eliksyrui patekus į blogas rankas, visa žemė gali tapti nemirtinga?

— Taip, visi žmonės, — liūdnai atsakė Ramzis. — Ir tada mes, nemirtingieji, atimsime viską, mes išstumsime visus kitus.

— Pats gyvybės ir mirties ritmas bus sutrikdytas, — pripažino Samiras.

— To negalima leisti! — sušuko Džulija. — Jei tu dar turi eliksyro, sunaikink jį. Tuojau pat!

— Ir kaip man tą padaryti, mažyle? Jei paleisiu sausus miltelius pavėjui, mažos jų dalelės nusės ant žemės. Pirmas lietus ištirpdys juos, o medžių šaknys sugers. Ir tie medžiai taps nemirtingi. Jei išpilsiu skystį į smėlį, ateis kupranugaris... išpilsiu į jūrą — atsiras nemirtingos žuvys, krokodilai, sliekai...

— Pakaks, — sušnabždėjo Džulija.

— O jūs pats negalite to eliksyro išgerti? Jis jums nepakenks.

— Nežinau. Aš jau mąsčiau apie tai. Kas gali žinoti?

— Nedaryk to, — paprašė mergina.

Ramzis liūdnai šyptelėjo:

— Tu vis dar sielojiesi dėl manęs, Džulija Stratford?

— Taip, žinoma. Juk tu tik žmogus, žinantis dievų paslaptį. Aš dėl tavęs nerimauju.

— Tai tiesa. Ta paslaptis visada su manimi. Aš žinau, kaip reikia pagaminti eliksyrą. Kas beatsitiktų tiems keliems buteliukams, kuriuos turiu dabar, visada galėsiu pasigaminti daugiau eliksyro.

Jie visi susižvalgė. Buvo neįmanoma suvokti visų siaubingų eliksyro poveikio pasekmių.

— Dabar judu suprantate, kodėl aš niekada su niekuo nesidalinau šita paslaptimi? Žinojau, koks pavojingas eliksyras. O po to... įsimylėjau. Juk esu silpnas, kaip bet koks mirtingas vyras.

Džulijos akyse vėl pasirodė ašaros. Samiras kantriai laukė.

— Taip. Žinau, kad buvau visiškas asilas, — atsiduso Ramzis. — Prieš du tūkstančius metų stebėjau, kaip miršta mano mylimoji, miršta dėl to, kad nepanorau duoti eliksyro jos meilužiui Markui Antonijui, nedoram begėdžiui žmogui, kuris buvo pasirengęs į pasaulio kraštą keliauti paskui mane, kad tik gautų eliksyro formulę. Ar įsivaizduojate, ką galėtų padaryti tie du žmonės, tapę nemirtingais? „Kodėl mums nesukūrus nemirtingos armijos?“ — kažkaip kartą paklausė manęs Kleopatra. Ji tuomet buvo žaisliukas Antonijaus rankose, jo kerų vergė. O dabar, jau kitoje epochoje, aš viską pamiršau ir sugrąžinau jai gyvybę...

Džulija tyliai raudojo. Ji net nebesivalė ašarų. Pasilenkė, paėmė Ramzį už rankos:

— Ne, Ramzi, tai ne Kleopatra. Nejaugi to nesupranti? Taip, tu padarei baisią klaidą, ir mes turime rasti būdą, kaip ją ištaisyti. Bet tai ne Kleopatra. To negali būti.

— Džulija, aš nesuklydau. Ji mane atpažino, supranti? Ji pašaukė mane vardu!

Iš „Dvaro“ viešbučio sklido maloni muzika. Languose mirgėjo šviesos. Mažytės figūros šmirinėjo po terasą.

Kleopatra su amerikiečiu stovėjo piramidės viršūnėje, tamsiame tunelyje, prie kriptos.

Ji aistringai apkabino jaunuolį, pirštinėtos rankos akimirksniu panėrė po jo marškiniais. Ak, vyrų krūtų speneliai tokie švelnūs... jie tarsi raktas, atveriantis aistros ir ekstazės kelią. Ji pirštais švelniai suspaudė spenelius. Kaip jis suvirpėjo! Jos liežuvis judėjo jaunuolio burnoje.

Nežinia kur dingo visa jo drąsa bei šaunumas. Jis jos vergas. Kleopatra nutraukė nuo jo kūno marškinius, įkišo ranką po odiniu diržu, palietė vyrišką organą.

Jaunuolis sudejavo. Ji pajuto, kaip sijonas kyla aukštyn... Ir staiga jo ranka sustingo, kūnas įsitempė. Kleopatra pasuko galvą — amerikietis spoksojo į jos kojos pėdą, į ilgą kruviną juostą, į pliką pėdos kaulą.

— Jėzau Kristau! — sušnabždėjo jaunuolis, šliedamasis prie sienos.

Karalienė suriaumojo iš pykčio ir pagiežos.

— Nustok spoksojęs į mane! — lotyniškai sucypė ji. — Nedrįsk manimi šlykštėtis!

Ji pradėjo raudoti, griebė abiem rankomis jaunuolį už galvos ir trenkė į sieną.

— Dabar tu mirsi! — suriko Kleopatra.

Po to jau įprastu judesiu pasuko jaunuolio galvą...

Tai viskas, ką ji privalėjo padaryti. Stojo palaiminga tyla. Jo kūnas gulėjo prie karalienės kojų, o iš atsilapojusios švarko kišenės kyšojo pinigai.

Jos negali nužudyti šitos baisios žaizdos, negalėjo nužudyti nelaimėlio Henrio paleistas šūvis, o štai mirtinguosius žudyti visai paprasta ir lengva.

Kleopatra pažvelgė pro kriptos langelį į tamsų smėlį, į jaukius viešbučio žiburius. Ir vėl išgirdo malonią muziką, sklindančią iš nakties tamsos.

Dykumoje naktys visada šaltos. Ir labai tamsu. Tik mažytės žvaigždės žybsi aksominiame danguje. Ji pajuto keistą ramybę. Malonu pabėgti nuo visų ir paklaidžioti vienumoje po dykumą. O kaip lordas Ruterfordas? Kaip vaistai? Jau sutemo.

Kleopatra pasilenkė ir ištraukė pinigus iš jaunuolio švarko kišenės. Tada prisiminė jo puikų geltoną automobilį. Jis greitai parveš ją atgal. Dabar automobilis priklauso tik jai vienai.

Moteris nusikvatojo. Buvo smagu. Nusileido nuo piramidės, lengvai šokinėdama nuo vienos plokštės ant kitos. Dabar ji jautė tiek jėgų savyje!.. Ir pasileido prie mašinos.

Viskas taip paprasta. Paspaudi starterio mygtuką, po to — pedalą. Automobilis tuojau pat suurzgė Taip, dabar patrauksime svirtį — ji matė, kaip tą darė amerikietis. Atlaisvinsime kitą pedalą. Ir — tikras stebuklas. Neregėtas, negirdėtas! Ji mėšlungiškai įsikibo vairo, o automobilis pajudėjo pirmyn.

Kleopatra ratu apvažiavo „Mena Hauso“ viešbutį. Keletas arabų, tarsi išbaidyti žvirbliai, metėsi šalin nuo automobilio. Ji spustelėjo garso signalą. Tas sustaugė ir garsas išbaidė kupranugarius.

Kleopatra išvažiavo į kelią, vis stengdamasi tiksliai atkartoti amerikiečio judesius.

Privažiavusi prie metalinio takelio, ji stipriai įsikibo vairo ir sustojo. Bet nei iš kairės, nei iš dešinės jokių garsų nesigirdėjo. O priešais jos akis atsivėrė ryškiai apšviestas Kairas. Virš jo naktiniame danguje spindėjo žvaigždės. Nuostabus reginys!

— Dieviškoji Aida! — uždainavo Kleopatra, ir mašina pajudėjo pirmyn.

— Tu prašei mūsų pagalbos, — pasakė Džulija. — Prašei mūsų atleidimo. Dabar noriu, kad išklausytum, ką tau pasakysiu.

— Aš klausau, — nuolankiai ištarė Ramzis. Nors jis buvo nustebęs. — Džulija, tai ji.. Negali būti jokių abejonių.

— Sutinku, tai jos kūnas, — atsakė mergina. — Bet argi ta būtybė, kuri dabar gyvena tame kūne, yra karalienė Kleopatra? Ne. Tai ne ta moteris, kurią kadaise mylėjai. Ta moteris net nesupranta, nesuvokia, kas vyksta su jos kūnu.

— Džulija, ji atpažino mane! Ji mane prisimena!

— Ramzi, tame kūne esančios smegenys tave atpažino. Bet pats pagalvok, ką tu kalbi. Apie svarbiausią galvok. Juk svarbiausia — tai siela. Kai kūnas guli ištisus amžius ir trūnija, mūsų siela ar intelektas tuo metu nebegyvena tame kūne, nemiega jame. Siela arba keičiasi arba jos visai nebelieka. Kleopatros, moters, kurią tu mylėjai, siela paliko jos kūną, vos tik jai mirus.

Ramzis žiūrėjo į merginą. Jis labai stengėsi suprasti jos žodžius.

— Sere, man regis, tame yra prasmės, — įsiterpė Samiras. — Jis taip pat buvo sumišęs. — Grafas sako, kad ji žino, kas esanti.

— Ta moteris žino, kas ji turėtų būti, — nenusileido Džulija. — Ląstelės atgimė, prisikėlė naujam gyvenimui. Visai įmanoma, kad jose galėtų būti užkoduota dalis tos moters atminties. Bet ta klaiki būtybė — tik apgailėtinas tavo mirusios mylimosios atspindys.

— Turbūt taip ir yra, — sumurmėjo Samiras. — Jei paklausysite grafo ir duosite jai dar eliksyro, jūs sugrąžinsite gyvybę... demonui.

— Nesugebu to suprasti, — ištarė Ramzis. — Bet juk tai Kleopatra!

Džulija papurtė galvą:

— Ramzi, mano tėvas mirė vos prieš du mėnesius. Jokio skrodimo nebuvo atlikta. Jį galėjo paveikti tik Egipto karštis bei sausi dykumų vėjai. Jo kūnas guli čia, Egipte. Nejaugi manai, jog, turėdama tą eliksyrą, dabar nueičiau ir atgaivinčiau jį?

— Viešpatie, — sušnabždėjo Samiras.

— Ne! — pasakė Džulija. — Nes prisikėlęs numirėlis nebebus mano tėvas. Ryšys jau nutrūkęs. Prisikeltų kažkas panašaus į jį, kažkoks antrininkas. Galbūt jis žinotų tą, ką žinojo mano tėvas, bet jis nebūtų mano tėvas. Nebūtų. O tuo tarpu mano tėvas net nežinotų, ką išdarinėja prisikėlęs iš numirusių jo antrininkas. Ir ta, kurią tu prikėlei, tėra tik Kleopatros antrininkė. Tavo mylimosios daugiau nebėra šioje žemėje. Ji mirė.

Ramzis tylėjo. Regis, Džulijos žodžiai jį sukrėtė. Jis pažvelgė į Samirą.

— Jokia religija neteigia, jog siela pasilieka sutrūnijusiame kūne. Apie tai niekada nekalbėjo jokia pasaulio religija.

— Tu iš tikrųjų esi nemirtingas, mielasis, — pasakė Džulija. — Bet Kleopatra dvidešimt šimtmečių buvo mirusi. Tokia ir liko. Būtybę, kurią tu prikėlei, reikia sunaikinti.

5 skyrius

— Ne, atleiskite, Mailzai, mano tėvo čia nėra. Taip, gerai. Aš tuoj.

Aleksas padėjo ragelį. Eliotas stebėjo jį, sėdėdamas kampe prie rašomojo stalo.

— Ačiū, sūnau. Kartais melas gelbsti žmogų ir yra būtinas. Koks nors išminčius seniai galėjo parašyti protingo bei mandagaus melo vadovėlį ir išdėstyti jame pagrindinius gelbstinčio iš bėdos melo principus.

— Tėti, aš tau vienam neleisiu išeiti iš čia.

Eliotas vėl sugrįžo prie savo užsiėmimo. Vonia bei trumpas poilsis sugrąžino jam jėgas, nors kaip reikiant pamiegoti nepavyko. Gerą valandą grafas svarstė, ką jam dabar reikia padaryti, ir nusprendė, kad jo planas tinkamas. Nors pats mažai tuo tikėjo. Tačiau dėl eliksyro buvo verta! Kad tik Samiras surastų Ramzį! Iš to egiptiečio elgesio buvo aišku, kad jis žino, kur yra karalius.

Eliotas užklijavo paskutinius tris vokus, užrašė ant jų adresus ir vėl kreipėsi į sūnų:

— Viską padarysi taip, kaip aš liepiau, — griežtai pasakė jis. — Jei rytoj iki pusiaudienio negrįšiu, išsiusi šiuos laiškus savo motinai ir Rendolfui. Ir kaip galima greičiau išvyksi iš Kairo. O dabar paduok man lazdelę bei apsiaustą. Sutemus, šiame mieste darosi velniškai šalta.

Volteris tuojau pat padavė šeimininkui lazdelę. Po to užmetė jam ant pečių apsiaustą ir tvarkingai užsegiojo.

— Tėve! — maldavo Aleksas. — Dėl Dievo...

— Iki pasimatymo, Aleksai. Nepamiršk: tu reikalingas Džulijai. Turi pasilikti čia.

— Sere, jau šešios valandos, — priminė Samiras. — Parodysiu jums, kur yra tas klubas.

— Aš pats surasiu, Samirai, — atsakė Ramzis. — Tu grįžk į viešbutį. Turiu pamatyti padėtį savo akimis. Kai tik galėsiu, pasiųsiu jums žinutę.

— Ne, — prieštaravo Džulija. — Leisk man eiti su tavim.

— Net negalvok. Tai pernelyg pavojinga. Be to, noriu su Kleopatra susitikti akis į akį.

— Nepaliksiu tavęs vieno, — nenusileido mergina.

— Mudviem reikia sugrįžti, — pasakė jai Samiras. — Negalime leisti, kad ir mūsų pradėtų ieškoti.

Ramzis lėtai pakilo. Jis nusigręžė nuo mirksinčios žvakės liepsnos ir sudėjo rankas maldai. Dabar karalius buvo panašus į tikrą musulmoną iš mečetės. Jo akyse spindėjo žvakės liepsnelės.

— Džulija, — ištarė jis, giliai atsidusęs. — Jeigu tu dabar sugrįši į Angliją, tai dar galėsi gyventi taip, kaip anksčiai gyvenai.

— Tavo žodžiai mane žeidžia, Ramzi! — sušuko mergina. — Tu skaudini mane. Ar vis dar ją myli? Myli tą būtybę, pakilusią iš kapo?

Ji nenorėjo to pasakyti balsu. Nutilo, galutinai sutrikusi ir nusigręžė.

— Žinau, kad myliu tik tave, Džulija Stratford, — sušnabždėjo jis. — Myliu nuo tada, kai pirmą kartą išvydau. Norėdamas tave išgelbėti, atskleidžiau savo paslaptį. Ir noriu, kad tu mane taip pat mylėtum.

— Tada daugiau nesakyk, kad turiu išvykti į Angliją, — ištarė Džulija. Jos balsas trūkčiojo. — Ramzi, jei daugiau nebepamatysiu tavęs, mano gyvenimas neteks prasmės.

— Prisiekiu, mudu dar pasimatysime. — Jis apkabino merginą. — Mano meile, mano drąsuole, — kuždėjo karalius, glamonėdamas merginą. — Judu abu taip man reikalingi. Negaliu to išsakyti žodžiais.

— Tegul jus saugo senovės dievai, sere, — ištarė Samiras. — Skaičiuosime minutes, laukdami iš jūsų žinutės.

Vintropo kabinete degė vien tik stalinė lempa. Mailzas nagrinėjo pranešimą. Šalia stovėjo jaunas valdininkas. Jis laukė tolesnių nurodymų.

— Sakote, jo galva buvo perskelta?

— Ir sprandas nusuktas. Taip pat, kaip muziejaus valytojos. Ir pavogti visi pinigai. Tiesa, paso nepaėmė, jis mėtėsi purve.

— Stebėkite viešbutį. Ir tuojau pat atveskite čia grafą Ruterfordą. Man nusispjaut į tai, ką sako jo sūnus. Grafas dabar viešbutyje. Mes matėme, kaip jis įėjo.

Eliotas išėjo į gatvę per atsarginį viešbučio įėjimą. Jis ėjo lėtai, atsargiai, stengdamasis visą svorį perkelti ant sveikos dešinės kojos. Perėjo tamsoje skendinčią automobilių stovėjimo aikštelę ir pasuko senojo Kairo link. Kiek nutolęs nuo viešbučio, sustabdė kebą.

Džulija persirengė ir užsirakino. Arabiškus apdarus ji tvarkingai suvyniojo. Mergina pasiėmė juos į kebą, o dabar užkišo giliai už lagamino.

Miegamajame ji nuėmė nuo lentynos nedidelį lagaminėlį. Kiek jai prireiks daiktų? Dabar daiktai neturi reikšmės. Dabar svarbi tik laisvė. Laisvė su Ramziu. Reikia kažkaip išsivaduoti iš šitos baisios sumaišties. O ką, jeigu ji daugiau niekuomet nebepamatys šito žmogaus, kuris vienu brūkšniu užbraukė visą jos ankstesnį gyvenimą? Kam dabar krautis daiktus, jei ji nežino, kas atsitiko?

Ši mintis apstulbino merginą. Ji atsigulė ant lovos, išsekusi, bejėgė.

Kai Rita įėjo į miegamąjį, Džulija tyliai bejėgiškai verkė.

„Babilonas“. Eliotas ėjo vingiuota gatvele. Jis girdėjo cimbolų bei būgnų garsus. Keista, bet būtent dabar grafas prisiminė Lourensą, savo mylimą draugą.

Jis sustingo. Kažkoks keistas garsas privertė sustoti. Kažkas nušoko nuo stogo. Grafas apsidairė.

— Eikite toliau, — pasakė jam aukštaūgis arabas. Po arabiškais apdarais jis iškart atpažino Ramzį. — Už kampo yra baras. Susitikime tenai. Ten tylu. Jūs užeikite pirmas ir atsisėskite už stalo.

Eliotui iškart palengvėjo. Net nesvarstydamas, jis pakluso. Kas beatsitiktų, jam vis vien — jis daugiau nebeturėjo jėgų vienas kapstytis iš šito košmaro. Tikriausiai Ramzis žino, ką daryti. Grafas pastūmė nedidelio baro duris ir įėjo į vidų.

Karoliais siuvinėtos užuolaidos, šviestuvai, mediniai staliukai — įprastinė ne itin prabangaus europietiško baro aplinka. Berniukas padavėjas šluoste valė stalą.

Aukštas mėlynakis arabas sėdėjo prie galinio staliuko, nugara į dešinę sieną. Ramzis. Tikriausiai įėjo iš kiemo pusės.

Nuolatiniai lankytojai išdidžiai žvilgčiojo į Eliotą, artėjantį prie Ramzio. Jo švarūs drabužiai baro klientams kėlė įtarimą. Bet Eliotui tai rūpėjo mažiausiai.

Jis patraukė kėdę ir atsisėdo priešais karalių, nugara į lauko duris.

Nuo lempos kvepėjo alyva. Ramzis rankoje spaudė stiklinę. Dar viena švari stiklinė stovėjo šalia butelio. Ant jo nebuvo jokios etiketės.

— Kur ji? — paklausė Ramzis.

— Aš nesirengiu jums to sakyti, — atsakė grafas.

— Taip? Tada kokios jūsų žaidimo taisyklės? Ar aš bet kuriuo atveju pasmerktas pralaimėti?

Eliotas kurį laiką tylėjo. Jis dar kartą apgalvojo savo sprendimą. Verta surizikuoti. Nieko, jis iškęs tą gėdą. Grafas atsikosėjo.

— Jūs žinote, ko aš noriu, — pasakė Eliotas. — Iš pat pradžių žinojote. Atvykau į Egiptą visai ne dėl to, kad saugočiau savo būsimos marčios garbę. Tai absurdiška.

— Maniau, jūs kilnus žmogus.

— Toks ir esu. Tačiau šiandien man teko būti liudytoju tokių dalykų, kurie bet ką išvestų iš proto.

— Jums nereikėjo sekti manęs muziejuje.

Eliotas linktelėjo, paėmė butelį, atidarė ir įsipylė į stiklinę. Viskis. O taip! Jis gurkštelėjo.

— Žinau, kad nereikėjo sekti jums iš paskos. Tokias kvailystes nebent jaunuoliai galėtų sau leisti. O ką, jeigu aš vėl tapčiau jaunas... amžinai jaunas.

Jis žiūrėjo į karalių. Su baltais apdarais Ramzis atrodė dar didingesnis. Jame buvo kažkas nežemiška, antgamtiška, kažkas svarbiau už patį gyvenimą. Tačiau jo žydros akys paraudusios, jis labai išvargęs. Tai akivaizdu.

— Man reikia eliksyro, — mandagiai ištarė grafas. — Kai tik man jo duosite, ir aš jį išgersiu, tada ir pasakysiu, kur karalienė. Ir ji bus jūsų. Patikėkite, aš jums nepavydžiu. Padariau dėl jos viską, ką galėjau.

— Kokia jos būsena? Turiu tiksliai tą žinoti.

— Išgijo, bet dar ne iki galo. Ji nepaprastai graži ir tuo pat metu šlykšti. Nužudė Henrį ir jo meilužę egiptietę Malenką.

Ramzis kiek patylėjo ir vėl prabilo:

— Atvirai kalbant, jaunasis Stratfordas gavo ko nusipelnęs. Jis nužudė savo dėdę Lourensą. Ir Džuliją mėgino nužudyti. Aš pakilau iš karsto ir jį sustabdžiau. Jis nemelavo pasakodamas, jog bandžiau jį pasmaugti.

Eliotas atsiduso. Jam palengvėjo, tarsi nuo pečių būtų nusiritusi sunki našta. Bet buvo labai skaudu.

— Aš taip ir maniau... dėl Lourenso. O apie Džuliją nieko nežinojau.

— Norėjo pasinaudoti mano nuodais, — pridūrė Ramzis.

— Aš mylėjau Lourensą Stratfordą, — sušnabždėjo Eliotas. — Kadaise jis buvo mano meilužis, o po to visiems laikams likome draugai.

Ramzis linktelėjo.

— Ar jai lengvai sekėsi žudyti? Kaip tai vykdavo?

— Ji stebėtinai stipri. Nesu įsitikinęs, ar ji supranta, kas yra mirtis. Ji pasmaugė Henrį, nes tas šovė į ją iš pistoleto. O Malenka jos išsigandusi rėkė kaip beprotė, todėl ir tą pribaigė. Abiems nusuko sprandus. Lygiai taip pat nužudė ir muziejaus valytoją.

— Ar ji kalba?

— Kalba, ir visai pakenčiamai. Mokiau ją anglų kalbos. Ji stebėtinai greitai mokosi, žodžius sugeria tarsi kempinė. Ta moteris man pasakė, kas ji tokia. Bet su galva jai ne viskas gerai. Ji nesupranta, kur atsidūrė ir kas su ja vyksta. Be to, labai sielvartauja, kankinasi. Jos kūne yra likusių baisių žaizdų, iš kurių styro kaulai. Ji kenčia ir fizinį, ir dvasinį skausmą. — Eliotas vėl gurkštelėjo viskio. — Jos kūnas sudarkytas, smegenys taip pat pažeistos.

— Jūs privalote tuojau pat atvesti ją pas mane!

— Atidaviau jai eliksyrą, kuris buvo likęs jūsų neapdairiai muziejuje pamestame indelyje. Apšlaksčiau veidą bei rankas. Bet jai reikia kur kas daugiau.

— Ar matėte, kaip jis veikia? Ar žaizdos gyja?

— Taip. Be to, labai padeda saulė. — Grafas nutilo. Jis įdėmiai žiūrėjo į Ramzio veidą. — Jums tikriausiai tai ne naujiena.

— Jūs klystate.

Ramzis prisipylė stiklinę viskio ir išgėrė.

— Skysčio buvo ketvirtis indelio. Ar man būtų to pakakę, jei būčiau išgėręs pats?

— Nežinau.

Eliotas karčiai šyptelėjo.

— Nesu koks nors mokslininkas, — pasakė Ramzis. — Aš tik karalius.

— Gerai, aš pateikiau jums pasiūlymą, jūsų didenybe. Jūs duodate man tiek eliksyro, kad galėčiau išspręsti visas savo problemas, o aš jums grąžinu Kleopatrą, Egipto karalienę. Ir darykite su ja ką tinkamas.

Ramzis rūsčiai pažvelgė į Eliotą:

— O nebijote, kad nužudysiu jus, jei nepasakysite, kur karalienė?

— Žudykite, vis tiek be eliksyro aš ilgai negyvensiu. Dabar galvoju tik apie du dalykus: apie mirtį ir apie eliksyrą. Tik nesu įsitikinęs, ar daug laiko man liko apmąstymams. Paklausykite, būsiu su jumis atviras. Man visai nepatiko tai, ką pamačiau šiandieną. Viską iškentėjau tik dėl eliksyro, dėl savo svajonės...

— Taip, suprantu. Viską puikiai prisimenu. Tada jai nebuvo reikalingas eliksyras. Ji pasirinko mirtį. Savo dievinamą Marką Antonijų. O juk aš jai siūliau išsigelbėjimą. Ji turėjo galimybę tapti nemirtinga.

— Vadinasi, ji nesuprato, kas yra mirtis.

Ramzis šyptelėjo.

— Bet kuriuo atveju, esu įsitikinęs, kad ji nedaug ką prisimena. O jei ir prisimena, tie prisiminimai jos nejaudina. Ji gyva, ir kenčia nuo žaizdų, nuo alkio... — Eliotas nutilo.

Ramzis palinko prie jo:

— Kur ji?

— Duokite man eliksyrą, ir aš jums padėsiu. Padarysiu viską, ką tik galėsiu. Juk mudu nesame priešai, tiesa?

— Ne, mes ne priešai, — sušnabždėjo Ramzis. Jo balsas buvo ramus, nors akys degė pykčiu. — Bet negaliu jums duoti eliksyro. Jis labai pavojingas. Jūs to nesuvokiate.

— Tačiau jūs vis dėlto prikėlėte ją iš numirusių. Kaip koks alchemikas! — karščiavosi Eliotas. — Ir jūs pasiūlysite eliksyrą Džulijai Stratford, argi ne? Ir savo ištikimam draugui Samirui?

Ramzis nieko neatsakė. Sėdėjo, atsirėmęs į sieną ir spoksojo į grafą nemirksinčiomis akimis.

Eliotas pakilo.

— Būsiu viešbutyje. Kai paruošite eliksyrą, paskambinkite man. Atpažinsiu jus iš balso. Tik būkite atsargus. Ir tada mes vėl susitiksime.

Pasiramsčiuodamas lazdele, jis nužingsniavo prie išėjimo. Elioto veidas degė iš gėdos. Bet tai buvo jo paskutinis šansas, paskutinė viltis. Jis viską įvykdė, kaip ir buvo sumanęs, tačiau dabar jautėsi toks apgailėtinai niekingas...

Eidamas vienas tamsiu skersgatviu, Eliotas akimirką pajuto baimę. Įprastinis sąnarių skausmas niekada neleido jam užsimiršti, o dabar grafas pagalvojo, kad prisidėjo ir senatvinis silpnumas. Nieko nepadarysi, amžius jau garbingas. Po to jam staiga pasirodė, kad Ramzis jį seka.

Grafas sustojo ir įsiklausė. Iš tamsos nesigirdėjo jokio garso. Ir jis nuėjo toliau...

Kleopatra stovėjo svetainėje. Niekaip negalėjo nuspręsti, ar verta jai nugalabyti šitą rėkaujantį paukštį. Šiuo momentu papūga tylėjo, šokinėjo narvelyje, tyliai kalendama snapu. Paukštis buvo labai gražus. Jei nerėkaus, neverta žudyti. Kleopatrai toks jos sprendimas atrodė teisingas.

Šokėjos kūnas jau po truputį iro. Karalienė nutempė jį į patį atokiausią sodo kampelį ir užmetė paklode. Tačiau kvapas vis tiek jautėsi... net ir nedidelėje virtuvėlėje. Kleopatra į tai nekreipė dėmesio, ji suvalgė viską, ką tik pavyko rasti: keletą citrinų ir sukietėjusios duonos kepaliuką.

Po to persirengė. Apsivilko baltą suknelę. Balta spalva išryškino rudą jos odą, todėl Kleopatrai patiko. Be to, prie suknelės buvo platūs sijonai, kurie visiškai uždengė kojas.

Sužalotą padą skaudėjo. Šoną taip pat. Jei grafas Ruterfordas užtruks, ji vėl išeis iš čia.

Tiesa, ji visai nežinojo, kur ieškoti grafo. Ir šitą namą vos surado. Amerikiečio automobiliu privažiavo iki tos vietos, kur prasideda šis keistas miesto rajonas su senais, visai nepapuoštais namais. Po to ilgai klaidžiojo siauromis gatvelėmis, kol galiausiai pamatė atidarytas duris.

Daugiau nebebuvo jėgų kentėti.

Netikėtai pasigirdo beldimas į duris.

— Kas ten? — paklausė angliškai Kleopatra.

— Eliotas, lordas Ruterfordas. Atidaryk.

Ir ji atidarė.

— Taip ilgai laukiau tavęs, lorde Ruterfordai. Ar atnešei man eliksyrą? Ar žinai, kur dabar vyriškis žydromis akimis?

Eliotas nustebo išgirdęs, kaip laisvai ji kalba angliškai.

Uždarydama duris, moteris gūžtelėjo pečiais.

— Taip, tavo kalbą aš jau suprantu, — pasakė karalienė. — Šiandien gatvėje prisiklausiau ir anglų, ir kitokių kalbų. Ir daug ko išmokau. Tik mano praeitis taip ir liko man mįslė... tas pasaulis, kurio negaliu prisiminti.

— Ji staiga įniršo. Kodėl jis taip į ją žiūri? — Kur Ramzis? — Ji buvo įsitikinusi, kad būtent toks žydraakio vyriškio vardas.

— Kalbėjausi su juo. Ir pasakiau, ko mums reikia.

— Taip, lorde Ruterfordai. — Kleopatra priėjo prie jo, bet grafas atšlijo.

— Tu ką, bijai manęs?

— Nežinau. Aš noriu tave apginti, — sušnabždėjo jis.

— Tikrai? O Ramzis, žydraakis vyriškis... Kodėl jis čia neatėjo?

Kažkas ją kankino, nedavė ramybės. Kažkas nemalonaus. Blankus Ramzio paveikslas slydo iš atminties. Štai Ramzis... Jis stovėjo atokiau, kai ji suriko. Gyvatės nuodai... Ji šaukė, tačiau niekas negirdėjo. Po to ant jos veido uždėjo juodą skraistę.

Kleopatra nusigręžė nuo Elioto.

— Bus tik lengviau, jei nieko neprisiminsiu, — sušnabždėjo ji. — Kartais kažką matau, bet po to vėl viskas išnyksta. — Ji staiga atsisuko į grafą.

— Tau reikia truputį pakentėti, — pasakė Eliotas. — Jis ateis.

— Pakentėti? Negaliu daugiau kentėti! Noriu jį surasti. Pasakyk man, kur jis, ir aš eisiu pas jį.

— Tai neįmanoma.

— Įmanoma! — Ji pradėjo šaukti. Grafo akyse pamatė baimę, ji pamatė... Kas tai buvo? Ne, ne bjaurėjimasis, kurį moteris pastebėjo kitų žmonių veiduose. Jo žvilgsnyje buvo kažkas kitas. — Pasakyk, kaip man jį surasti! — suriko Kleopatra ir žengė dar kelis žingsnius prie jo. — Eliotas traukėsi atatupstas. — Atskleisiu tau vieną paslaptį, lorde Ruterfordai. Jūs, mirtingieji, esate silpni. Visi. Keistos apgailėtinos būtybės! Man patinka jus žudyti. Kai matau jus mirštat, mano skausmas atlėgsta.

Ji puolė prie grafo, griebė jį už gerklės. Iškvos iš šito žmogaus tiesą, o jei jis nieko nepasakys, tada nužudys jį... Staiga stiprios rankos įsikibo į karalienę ir ėmė traukti ją šalin nuo išsigandusio Elioto. Kleopatra akimirką sutriko, pasimuistė, pradėjo rėkti, o po to pamatė priešais save vyriškį žydrom akim. Kas jis? Moteris jį atpažino, tačiau kol kas jis buvo nepasiekiamas. Jos lūpos ištarė jo vardą: „Ramzis!“ Taip, tai jis, žydraakis vyriškis... Ji ištiesė rankas ir puolė jam į glėbį.

— Išeikite! — šūktelėjo karalius Eliotui. — Eikite iš čia!

Jo gerklė buvo tarsi iš marmuro. Bet juk negalėjo ta moteris sulaužyti kaklo slankstelių! Ramzis visaip stengėsi, bet taip pat negalėjo atplėšti jos nuo savęs. Moteris suprato, kad lordas, trenkęs durimis, išėjo. Dabar ji pasiliko su savo mylimuoju, su Ramziu, kuris kadaise nusigręžė nuo jos, mirtinai ją įžeidė. Nesvarbu, kad ji ne viską prisimena! Juk vardą prisiminė. Ir atpažino jį!

Jie grūmėsi, stumdydamiesi iš vieno kambario į kitą. Kleopatra išlaisvino dešinę ranką, tačiau spėjo tik apdraskyti vyriškį savo kaulėtais pirštais, ir tas vėl stipriai sugriebė ją už riešo. Ji kovėsi iš visų jėgų, šnypšdama iš įniršio. Po to pamatė, kaip Ramzis pakėlė ranką. Pamėgino išsisukti, bet smūgis pasiekė ją. Karalienė sukniubo ant lovos. Kūkčiodama, įsikniaubė į pagalves. Ji nepajėgė jo nužudyti! Negalėjo nusukti jam sprando!

— Būk prakeiktas! — pasikūkčiodama suriko Kleopatra senovine kalba. — Bjaurybė Ramzis! — Ji gulėjo ant pilvo, pasikišusi rankas po krūtine, įniršusi ir apgailestavo neturinti katės vikrumo ir negalinti dabar pasišokėti ir iškabinti tų neapsakomai žavių žydrų akių.

Bet kodėl jis taip keistai į ją žiūri? Kodėl jis verkia?

— Kleopatra, — sušnabždėjo Ramzis.

Jos žvilgsnis apsiblausė, ja prislėgė prisiminimų našta. Buvo taip sunku, kad ir ji vos vėl nepravirko. Tik nereikia pasiduoti! Niūrūs, baisūs prisiminimai apie kančias, kurios neturi niekada pasikartoti.

Kleopatra atsisėdo lovoje. Ji žiūrėjo į Ramzį ir stebėjosi švelnia bei kupina kančios vyriškio veido išraiška.

Jis buvo nepaprastai gražus. Oda kaip tų jauniklių, lūpos tvirtos, švelnios. Ir akys. Didžiulės, šviesiai žydros akys. Kleopatrą tą vyriškį matė kitoje vietoje: tamsiame kambaryje, kai ji kėlėsi iš pragaro. Tada jis pasilenkė prie jos ir kartojo senovinę maldą: „Tu esi ir būsi amžinai!“

— Tu tą padarei su manimi, — sušnabždėjo ji ir išgirdo dūžtančio stiklo skambėjimą, pajuto, kaip dreba lentos, o ji pati basomis kojomis stovi ant akmenų. Rankos buvo juodos ir susiraukšlėjusios...

— Tu perkėlei mane į šiuos „naujus laikus“, o paskui palikai ir pabėgai.

Ramzis tarsi berniūkštis kramtė lūpas, drebėjo, o jo skruostais vis ritosi ašaros. Reikia jo pasigailėti... Vargšelis taip sielvartauja!

— Ne, prisiekiu, — pasakė jis lotyniškai. — Mudu išskyrė. Niekada nebūčiau palikęs tavęs.

Tai buvo melas, šlykštus melas. Kleopatra mėgino atsikelti, bet gyvatės nuodai sukaustė jos kūną. „Ramzi!“ Apimta siaubo, ji šaukė vyriškį, girdėdama tiktai savo dejones. Bet jis nusigręžė į langą. O moterys, buvusios šalia jos, verkė drauge su juo. Ramzi!

— Melagis! — sušnypštė ji. — Tu galėjai man duoti eliksyro! Bet leidai numirti!

Jis papurtė galvą:

— Niekada.

Ne. Ji painioja du visai skirtingus įvykius. Tos moterys... Jų ten nebuvo, kai Ramzis meldėsi. Ji buvo viena... visada viena.

— Aš miegojau kažkokioje tamsioje vietoje. Po to atėjai tu. Ir aš vėl pajutau skausmą. Skausmą bei alkį. Atpažinau tave. Žinojau, kas tu toks. Ir neapkenčiau tavęs!

— Kleopatra, — Ramzis artėjo prie jos.

— Ne, eik šalin. Aš žinau, ką tu padarei. Ir anksčiau žinojau. Tu ištraukei mane iš mirusiųjų karalystės — štai ką tu padarei. Pakėlei mane iš kapo. O to įrodymas — štai šitos žaizdos. — Jos balsas tapo vos girdimas, peršėjo gerklę iš kartėlio bei nuoskaudos. Ji suprato, kad netrukus ims rėkti. Įkvėpė oro ir mėgino tvardytis.

Ramzis paėmė ją už rankų ir lengvai papurtė.

— Paleisk mane! — suriko Kleopatra. „Reikia nusiraminti. Negalima rėkti“.

Ramzis prisiglaudė prie jos, ir moteris jo neatstūmė. Beprasmiška su juo grumtis. Ji šyptelėjo. Reikia pažvelgti į viską protingai. Suprasti viską iki galo.

— O, koks tu gražus! — pasakė moteris. — Ar tu visada buvai toks gražus? Juk mudu ir anksčiau buvome pažįstami? Ar mudu mylėjomės? — Jos pirštai palietė vyriškio lūpas. — Man patinka tavo burna, patinka vyriškos lūpos. Moterų lūpos pernelyg minkštos. Ir tavo šilkinė oda...

Kleopatra saldžiai ji pabučiavo. Prieš tai jai buvo su Ramziu labai gera, taip gera, kad kiti vyrai nieko jai nereiškė. Jei tik jis būtų davęs karalienei daugiau laisvės, ji visada būtų sugrįžusi pas jį. Kodėl jis to nesuprato? Kleopatra turėjo gyventi laisvai, kaip ir dera Egipto karalienei. „Aš bučiuoju jį, ir mane pila karštis. Taip pat, kaip ir tada“.

— Nesustok, — sudejavo ji.

— Tai tu? — Koks skausmas jo balse! — Nejaugi tai tikrai tu?

Kleopatra vėl nusišypsojo. Baisu, bet ji pati nežinojo atsakymo. Ji tik juokėsi... Atlošė galvą ir pajuto, kad Ramzis bučiuoja jos kaklą.

— Taip, bučiuok mane! Paimk mane, — pasakė moteris.

Jo lūpos leidosi vis žemiau, o pirštai traukė nuo moters kūno drabužius. Jis palietė lūpomis krūtų spenelį. Ji nebegalėjo ilgiau tverti, ji tirpo iš pasitenkinimo. Staiga Ramzis mėšlungiškai suspaudė moterį, įsisiurbė lūpomis į jos krūtinę, liežuvis palietė spenelį, jis visas prisiglaudė prie jos krūtinės tarsi kūdikis.

„Ar aš tave myliu? Taip. Ir visada mylėjau! Bet argi galiu palikti savo pasaulį? Kaip galėčiau gyventi be to, kas man taip brangu? Tu kalbi apie nemirtingumą. Negaliu to sau leisti. Žinau tik viena: čia aš karalienė. O tu išeini, grasindamas mane palikti...“

Kleopatra atšoko nuo jo.

— Maldauju! — ištarė ji. Kur ir kada ji ištarė tuos žodžius?

— Kas tau atsitiko?

— Nežinau. Aš negaliu... Kažką matau, o po to viskas vėl išnyksta.

— Turiu daug ką tau papasakoti. Ir tada tu prisiminsi. Svarbiausia, pasistenk suprasti.

Kleopatra atsikėlė ir pasitraukė į šalį. Po to nuleido akis, pasikėlė suknelę ir nuplėšė plačius apvadus. Tada linktelėjo jam:

— Štai! Nuleisk žemyn žydras savo akutes ir pasigrožėk, ką tu su manimi padarei! — Ji palietė žaizdą ant šono. — Aš buvau karalienė. O dabar tapau vaikščiojančiu košmaru. O tu prikėlei šitą pabaisą, kad ji amžinai gyventų!

Ji lėtai nuleido galvą ir suspaudė rankomis smilkinius. Tūkstančius kartų moteris kartojo šiuos judesius, bet galvos skausmas nepraėjo. Dejuodama, Kleopatra siūbavo į šalis. Jos dejonės priminė kažkokią dainą. Gal ji mažino skausmą? Ji niūniavo „Dieviškąją Aidą“.

Kleopatra pajuto, jog Ramzis uždėjo jai ranką ant peties. Tarsi nubudusi iš miego, moteris pažvelgė į jį. Gražuolis Ramzis!

Ji lėtai nuleido akis ir pamatė jo rankoje blizgant indą. Sugriebė jį ir norėjo išpilti ant delno.

— Ne, išgerk jį!

Moteris dvejojo. Taip, dabar ji prisiminė: jis pylė skystį jai į burną, tiesiai į gerklę, — tada, tamsoje.

Ramzis pakėlė indą prie Kleopatros lūpų:

— Išgerk ligi dugno.

Ji taip ir padarė. Gurkšnis po gurkšnio skystis liejosi į jos kūną. Kambaryje pasidarė kur kas šviesiau. Maloni banga perbėgo kūnu — nuo galvos iki kojų. Ėmė graužti akis. Kleopatra užsimerkė, o atsimerkusi pamatė, jog į ją nustebęs žvelgia Ramzis.

— Žydros akys, — sušnabždėjo jis.

Bet ar užgijo žaizdos? Karalienė sugniaužė kumštį. Kaulai apaugo audiniais. Ant šono žaizdos nebeliko.

— O dievai, ačiū jums. Garbė dievams! — sušuko Kleopatra. — Aš išgijau, Ramzi, aš sveika!

Ir vėl jo rankos apkabino moterį, jos kūnas suvirpėjo. Ji leidosi bučiuojama ir nurengiama.

— Laikyk mane tvirčiau, mylėk mane, — šnabždėjo ji.

Jis pabučiavo Kleopatros šoną — ten, kur dar neseniai buvo žaizda, ir išlaižė tą vietą liežuviu. Kai Ramzis pradėjo bučiuoti jos drėgnus plaukus tarp kojų, ji patraukė vyriškį aukštyn.

— Įeik į mane! Pripildyk mane! — sušuko ji. — Aš išsigydžiau.

Jo varpa sukietėjo. Jis pakėlė moterį ir pasisodino ant savęs. Nereikia daugiau jokių prisiminimų. Yra tiktai jo kūnas, karštas, aistringas. Ir Kleopatra pasidavė ekstazei. Ji atsilošė ir užsimerkė.

Eliotas jautėsi pralaimėjęs. Vos bepavilkdamas kairę koją, kaip pats tikriausias invalidas, jis lėtai artėjo prie viešbučio. Nejaugi jis išsigando? Kodėl išėjo? Galbūt reikėjo pasilikti, susikauti kurio nors titano pusėje?

Ramzis piktai pažvelgė į grafą ir ištarė: „Išeikite“. Bet juk karalius išgelbėjo jam gyvybę. Jis sekė paskui Eliotą, pasityčiojo iš jo mėginimo gauti stebuklingą eliksyrą.

Ak, dabar tai neturi reikšmės. Reikia kažkaip ištraukti Aleksą iš Egipto ir pačiam dumti iš čia kuo greičiau. Reikia atsibusti iš šito košmariško sapno. Daugiau jam nieko nebeliko.

Žiūrėdamas po kojomis, Eliotas pasiekė viešbučio laiptus. Du vyriškiai užtvėrė jam kelią.

— Lordas Ruterfordas?

— Palikite mane ramybėje.

— Atleiskite, milorde. Mes esame įpareigoti gubernatoriaus užduoti jums keletą klausimų.

Na štai. Dar vienas pažeminimas. Eliotas neprieštaravo.

— Padėkite man pakilti laiptais, jaunuoli, — paprašė jis.

Apsivyniojusi didžiuliu baltu rankšluosčiu, drėgnais garbanotais plaukais, ji išėjo iš vonios. Štai tokia vonia turėtų būti rūmuose — su spalvotomis plokštėmis ant sienų, su karštu vandeniu, tekančiu iš mažyčio vamzdelio. Ir dar ji surado puikius kvepalus. Jų aromatas saldus, primenantis nuvytusių lelijų kvapą.

Kleopatra sugrįžo į miegamąjį ir vėl pamatė save veidrodinėse spintos duryse. Ji pasveiko. Nuostabu! Jos kojos atrodo gražiai. Išnyko skausmas krūtinėje, toje vietoje, kur ją sužeidė piktadarys vardu Henris.

Ir akys žydros! Akys ją nustebino.

Ar anksčiau ji buvo tokia graži? Tikriausiai Ramzis žino? Vyrai visada sakydavo, kad ji labai graži. Kleopatra pradėjo šokti, grožėdamasi savo nuogu kūnu, mėgaudamasi drėgnų plaukų prisilietimu prie pečių.

Ramzis niūriai ją stebėjo iš tolo. Gerai, nieko keisto čia nėra. Ramzis — slaptas stebėtojas. Ir teisėjas.

Kleopatra pasiekė ant staliuko stovėjusį vyno butelį. Tuščias. Ji tuojau pat trenkė buteliu į staliuką ir sudaužė jį. Šukės pažiro ant grindų.

Karalius nejudėjo. Ir toliau žiūrėjo į ją nemirksinčiomis akimis.

Na ir kas? Kodėl gi nepratęsus šokio? Ji žinojo, kokia yra nuostabi, žinojo, jog vyrai ją mylės. Du jaunuoliai, tie, kuriuos ji šiandien nužudė, buvo sužavėti jos grožio. Ir nėra jokių nusikaltimo liudininkų, vadinasi, slėptis nereikia.

Ji sukosi vietoje, kratydama ilgus plaukus ir šaukė:

— Gyva! Gyva ir sveika!

Netikėtai iš gretimo kambario pasigirdo šlykštus riksmas. Tas kvailas paukštis šūkauja. Atėjo metas jį pribaigti — paaukoti dėl savo laimės. Tai tas pats, kaip nusipirkti turguje baltą balandį ir paleisti jį į dangų, atsidėkojant dievams.

Kleopatra priėjo prie narvelio, atidarė mažytes dureles, įkišo ranką į vidų ir iškart pagavo plasnojančią sparnais neramią papūgą.

Ji stipriai suspaudė pirštus ir pasmaugė paukštį. Po to įmetė atgal į narvelį.

Atsisukusi, moteris pamatė Ramzį. Ak, koks niūrus veidas! Tik pamanykite — jis ją smerkia... Vargšelis.

— Dabar aš nebegalėsiu numirti, tiesa?

Jis neatsakė. Ir nereikia. Ji pati tą žinojo. Moteris galvojo apie tai jau nuo tada... kai viskas prasidėjo. Kai ji žiūrėdavo į kitus žmones, kažkur pasąmonėje kirbėjo šita mintis. Ramzis prikėlė ją iš numirusių. Vadinasi, dabar ji niekada nemirs.

— Ko tu toks liūdnas? Argi nesi patenkintas savo darbo rezultatu? — Kleopatra priėjo prie jo ir tyliai nusijuokė. — Argi aš ne gražuolė? O tu vis verkauji. Koks tu vis dėlto kvailys! Juk svajojai apie tai, tiesa? Atėjai į mano kriptą, išgelbėjai mane, o dabar graužiesi, tarsi aš būčiau vis dar mirusi. Pameni, kai nusigręžei nuo manęs, kai aš merdėjau? Ir leidai jiems užmesti ant mano veido tą šlykštų audinį.

Ramzis atsiduso.

— Ne. Tu nepameni, kas atsitiko.

— Kodėl tai padarei? Kam vėl mane sugrąžinai? Kas mudu buvome vienas kitam? Kaip man surinkti ir sujungti į vieną šiuos mažyčius sąmonės blyksnius?

Kleopatra priėjo prie karaliaus ir pradėjo jį glostyti. Kokia standi oda!

— Žinau, kad tu buvai tenai, su manimi, kai aš numiriau. Tu buvai tas, kurį mylėjau. Atsimenu. Tu ten buvai, o aš labai kažko bijojau... Gyvatės nuodai paralyžiavo mano kūną, norėjau pašaukti tave, surikti garsiai, bet negalėjau. Aš kovojau. Ištariau tavo vardą. Bet tu atsukai man nugarą.

— Ne! Šito negalėjo būti! Aš stovėjau tenai ir žiūrėjau į tave.

Verkė moterys. Kleopatra taip pat girdėjo jų raudą. Tegul jos išeina iš šito kambario. Čia atėjo mirtis. Tegul jos išeina. Čia mirė Antonijus, jos dievinamas Antonijus. Kleopatra neleido jiems išnešti lauk jo kušetę, nors ji buvo prisigėrusi kraujo, kuris liejosi iš mylimojo žaizdų.

— Tu leidai man numirti.

Ramzis grubiai sugriebė ją už rankų. Jis ką, visada šitaip elgiasi?

— Norėjau, kad tu būtum su manimi. Tokia, kaip dabar.

— Tokia, kaip dabar. O kaip tai? Koks tai pasaulis? Mitinis Hadas? Mes susitiksime su kitais... su tais, kurie... — Bet juk dar prieš minutę ji viską prisiminė! — Su Antonijum. O kur Antonijus? — Ji tą žinojo.

Kleopatra nusigręžė. Antonijaus nėra, jis mirė ir guli kapavietėje. O Ramzis jam nedavė stebuklingo eliksyro. Ir vėl viskas iš pradžių...

Ramzis ją apkabino.

— Kai pašaukei mane, ko tu norėjai? — paklausė jis. — Pasakyk man.

— Priversti tave kentėti. — Kleopatra nusijuokė. Ji matė veidrodyje, kaip Ramzio veidas iškreiptas skausmo, ir jai buvo juokinga. — Nežinau, kodėl tave kviečiau. Net nežinau, kas tu esi. — Staiga karalienė iš visų jėgų smogė jam. Jokio efekto. Tas pats, kaip stuktelėti į marmurą.

Kleopatra nuėjo į drabužinę. Jai norėjosi apsivilkti ką nors ypač gražaus. Ta apgailėtina negyvėlė turėjo daug gražių drabužių. Kokią suknelę jai išsirinkti? Aha, štai šitą — šilkinė, švelniai rožinės spalvos, su nėriniuotais apvadėliais. Kleopatra išsitraukė ją, įkišo rankas į rankoves ir vikriai užsegiojo ant krūtinės nedidelius kabliukus. Suknelė prigludo prie krūtinės. Prie suknelės buvo puikus sijonas... nors dabar jau nebereikia slėpti kojų.

Ji apsiavė sandalais.

— Kur tu išsiruošei?

— Į miestą. Į gatvę. Tai Kairas. Kodėl negalėčiau po miestą pasivaikščioti?

— Man reikia su tavim pasikalbėti...

— Pasikalbėti? — Ji paėmė rankinę. Akies krašteliu pamatė blizgant šukes ant tualetinio staliuko. Tai butelio šukės. To, kurį sudaužė.

Ji tingiai nuėjo prie staliuko, panaršė ranka tarp ten gulėjusių papuošalų. Karolius ji irgi paims, žinoma, paims. Ramzis atslinko iš paskos.

— Kleopatra, pažvelk į mane, — paprašė jis.

Ji staiga atsisuko ir pabučiavo vyriškį. Nejaugi jį taip paprasta kvailinti? Taip, lūpos jį išdavė. Kaip žavingai jis sielojasi! Palinkusi prie jo peties, Kleopatra griebė nuo staliuko didelę stiklo šukę ir užsimojusi, brūkštelėjo Ramziui per gerklę. Po to atsitraukė atgal.

Karalius stovėjo ir įdėmiai stebėjo ją. Kraujas tekėjo per baltus jo marškinius. Tačiau jis neišsigando, net nepajudėjo iš vietos, nepamėgino sustabdyti kraujo. Jo veidas tebebuvo liūdnas. Baimės nesimatė nė pėdsako.

— Aš taip pat negaliu numirti, — vos girdimai ištarė jis.

Karalienė nusišypsojo.

— Tave irgi kažkas prikėlė iš numirusių? — Ir ji vėl puolė daužyti bei draskyti vyriškį.

— Nustok, prašau tavęs!

Ji spyrė Ramziui į tarpkojį. Šitą skausmą jis pajuto, o taip! Susirietė, bet tuo metu Kleopatra smogė jam per užpakalį.

Perbėgusi per kiemą, ji kaire ranka suspaudė rankinę, o dešine sugriebė už tvoros. Dar sekundė — ir Kleopatra, peršokusi per tvorą, nudūmė siaura tamsia gatve.

Po keleto minučių moteris jau buvo prie automobilio. Iškart nuspaudė pedalą, paduodama varikliui kuro, ir automobilis, suriaumojęs, iššoko iš skersgatvio į plačią gatvę.

Vėl į veidą pūtė vėjas. Laisvė! Kaip malonu valdyti šitą didžiulį geležinį žvėrį, kuris jai paklūsta.

— Nuvežk mane prie britų Kairo žiburių! — įsakė moteris. — Mano mielas mažyti. Taip!

6 skyrius

Pagrindinė „Šeferdo“ viešbučio svetainė. Puikus džinas iš baro su ledu bei citrinos gabalėliu. Jis buvo dėkingas už tai, kad jam leido pasimėgauti džinu. Eliotas jau tapo tikru girtuokliu. Į galvą atėjo įdomi mintis: sugrįžęs į Angliją, jis gers dieną naktį... kol mirtinai nusigers.

Nejaugi jie niekada nepaliks grafo ramybėje? Nejaugi dar nesuprato, kad nieko iš jo nesužinos. Jie atrodė kaip manekenai, žiopčiojo, tarsi traukomi už virvučių. Ir gestai nenatūralūs. Net simpatiškas mažas berniukas, nešiojęs ledą, ir tas tarytum žaidė kažkokį kvailą žaidimą. Visur tik akių dūminąs, netikrumas. Juokingos figūros, šmirinėjančios vestibiulyje; melodija, sklindanti iš baro bei banketų salės skamba taip, tarsi muzikantai grotų pragare.

Kartais jų tariami žodžiai netekdavo bet kokios prasmės. Eliotas suprato kiekvieną žodį atskirai, bet bendros prasmės niekaip negalėjo suvokti. Negyvi vyriškiai, nusuktais sprandais... Nejaugi ji spėjo tiek „nuveikti“ per tokį trumpą laiką, kol jis buvo išėjęs?

— Aš pavargau, džentelmenai, — pagaliau ištarė grafas. — Čionykštis karštis mane žudo, be to, šiandien taip nesėkmingai pargriuvau. Man reikia pailsėti. Leiskite man eiti į savo kambarį.

Du vyriškiai susižvalgė. Nusivylimo parodija. Viskas čia nerealu. O kas realu? Kleopatros rankos, įsikibusios į jo kaklą; baltu arabišku apdaru vilkintis žmogus, tempiantis ją šalin?

— Lorde Ruterfordai, kalbama apie keletą žmogžudysčių. Dabar aiškėja, jog Londono atvejis tebuvo tik pradžia. Mes siūlome jums bendradarbiauti. Šie du jaunuoliai, kuriuos šiandien nužudė...

— Jau sakiau, kad nieko apie tai nežinau. Ko norite iš manęs? Kad imčiau jums sekti pasakas? Tai absurdas.

— Ar nežinote, kur galima rasti Henrį Stratfordą? Jis buvo atėjęs pas jus prieš dvi dienas.

— Henris Stratfordas lankosi pačiose šlykščiausiose Kairo vietose. Šlaistosi vienas naktį, vaikštinėja gatvėmis. Nežinau, kur jis yra dabar. Tepadeda jam Dievas! Man tikrai reikia eiti.

Eliotas pakilo nuo kėdės. Kur dingo ta prakeikta lazdelė?

— Nemėginkite išvykti iš Kairo, sere, — pasakė vienas vyriškių, išdidus, priplota nosimi. — Jūsų pasas yra pas mus.

— Ką?! Tai negirdėti dalykai, — sušnabždėjo Eliotas.

— To paties paprašysime ir jūsų sūnaus. Ir mis Stratford. Jų pasus aš taip pat pasiėmiau iš šveicoriaus. Lorde Ruterfordai, jūs turite atskleisti tiesą.

— Jūs bukaprotis! — pareiškė Eliotas. — Aš esu Britanijos pilietis. Kaip drįstate šitaip su manimi elgtis?

Įsiterpė antrasis vyriškis:

— Milorde, leiskite man paaiškinti. Aš žinau apie jūsų draugiškus santykius su Stratfordų šeima, tačiau ar nemanote, jog Henris gali būti susietas su šiomis žmogžudystėmis? Jis pažinojo tą nužudytą valdininką Londone. O iš amerikiečio, kurį rado nužudytą piramidėje, pavogta labai daug pinigų. Mes žinome, jog Henriui Stratfordui visuomet pinigų stigo.

Eliotas tylėdamas žiūrėjo į juos, stengdamasis, kad akys jo neišduotų. Apie tai jis net nepagalvojo. Bet juk akivaizdu! Žinoma, viską reikia versti Henriui. Taip, pažinojo tą vaikiną iš Londono! Kokia sėkmė! Eliotas tiriančiu žvilgsniu pažvelgė į du džentelmenus. Nejaugi pavyks?

— Milorde, mes žinome dar daugiau. Įvyko dvi paslaptingos vagystės. Iš Kairo muziejaus pavogė mumiją. O juk ir iš mis Stratford namų Londone taip pat buvo pavogta mumija!

— Tikrai?

— Ir keli vertingi egiptietiški papuošalai buvo rasti Henrio Stratfordo meilužės, Deizės Banker namuose, tos dainininkės iš miuzikholo...

— Taip... — Eliotas vėl atsisėdo ant kėdės.

— Štai ką aš manau, milorde. Galbūt Stratfordą įtraukė į kokią nors nešvarią istoriją, ar jis tapo kokios nors gaujos nariu. Papuošalai, monetos, mumijos...

— Mumijos... Henris ir mumijos...

Ne, tai jau būtų pernelyg gerai. Vargšelis Henris! O jis šiuo metu kaip tik plaukioja bitume. Eliotas pradėjo juoktis — isteriškai, plonu balsu, tarsi negalėdamas patikėti tuo, ką išgirdo.

— Suprantate, lorde, mes turime rasti piktadarį.

— Bet ką tuomet muziejuje veikė Ramsėjus? — nekantriai paklausė kitas vyriškis.

— Mėgino sustabdyti Henrį, — sumurmėjo Eliotas. — Tikriausiai pasekė jį. Norėjo pasikalbėti su juo apie Džuliją. Na taip, žinoma, dėl Džulijos.

— Bet mes Ramsėjaus kambaryje radome keletą Kleopatros monetų. Kaip tą paaiškinti?

— Bet juk tai akivaizdu. Tikriausiai jis atėmė monetas iš Henrio, kai juodu susipyko. Egiptietis žinojo Henrio ketinimus. Tikriausiai bandė jį sustabdyti. Na, žinoma.

— Kažkokia nesąmonė.

— Bent jau šioje versijoje daugiau prasmės, negu jūsiškėje, — pasakė Eliotas. — Vargšelis Henris. Išprotėjęs, pasmerktas Henris.

— Regis, kažkas aiškėja, — pasakė vyresnis vyriškis.

— Taip. O dabar, jums leidus, norėčiau pasitarti su savo advokatu. Reikalauju, kad man tuojau pat būtų grąžintas pasas! Kaip manote, aš turiu teisę susitikti su advokatu? Ar ta privilegija Britanijos piliečiams dar nepanaikinta?

— Ką jūs, lorde Ruterfordai, — atsakė vyriškis. — Bet kas nutiko Henriui Stratfordui? Dėl ko jam pasimaišė protas?

— Azartiniai žaidimai, drauguži, azartiniai žaidimai. Tai baisi yda, ji ir sugadino jaunuoliui gyvenimą.

Sveika, gyva ir beprotė! Po to kai Ramzis jai dar davė eliksyro, moteriškei visai nučiuožė stogas. Eliksyras savo darbą atliko. O taip, dievų patyčios. Kaip išsivaduoti iš šito košmaro?

Ramzis lakstė siauromis senojo Kairo gatvėmis. Ji tarsi prasmego. Kol pati neduos kokio nors ženklo, nėra prasmės jos ieškoti.

Jei tik jis nebūtų atėjęs į tą nelemtą muziejų, nebūtų pamatęs jos palaikų, ateitis būtų susiklosčiusi visai kitaip. Visas pasaulis galėjo priklausyti jam ir Džulijai Stratford.

Tačiau dabar Ramzis visam laikui pririštas prie jo paties sukurto monstro; jis taip ilgai kankinosi, taip geidė pailsėti nuo tūkstantmečius trukusio sielvarto, o sukūrė beprotę, kuri prisiminė tik neapykantą jam, bet visai pamiršo apie judviejų meilę. O ko jis tikėjosi? Kad jos siela šioje naujoje epochoje pasikeis, atgims?

O ką, jeigu Džulija teisi? Jei šita siela niekada net nepriklausė Kleopatrai? Jeigu šita būtybė tik apgailėtina Kleopatros atmaina?

Ramzis nežinojo atsakymo. Kai karalius laikė Klepatrą savo glėbyje, jis suvokė, jog kadaise dievino šitą moterį; kad tai buvo jos kūnas, jos balsas — nesvarbu įtūžęs jis ar švelnus. Tai buvo ta moteris, kuri palaužė jo valią, kuri atsisakiusi gyvybės eliksyro pasirinko mirtį. O dabar Kleopatra kankino Ramzį priekaištais: juk ji prieš daug šimtmečių paskutinę gyvenimo minutę šaukėsi jo... o gal tik norėjo pašaukti, tačiau jis neišgirdo maldavimo. Jis mylėjo ją ne mažiau, negu Džuliją Stratford. Mylėjo jas abi...

Ramzis ėjo vis sparčiau, toldamas nuo senojo Kairo ramybės bei tylos ir sugrįždamas į naujo miesto šurmulį. Beliko tiktai tęsti paieškas. Ką ta moteris dar iškrės? Koks netikėtumas dar jo laukia? Nauja beprasmiška žmogžudystė? O atsakomybė už ją guls ant Ramsėjaus Redžinaldo, tai yra Ramzio, pečių. Ir Džulijai vėl bus smeigtas peilis tiesiai į širdį.

Vargu, ar Džulija kada nors jam atleis. Jos akyse jis buvo drąsus, protingas, o čia štai tau kad nori — toks kvailas neatsakingas poelgis. Jis pasielgė kaip bet kuris eilinis vyriškis. Tame mažame namelyje, susidūręs su savo prarastos mylimosios šmėkla, pasirodė beesąs tik silpnas patinas.

Nuostabų jausmą paaukojo dėl aistros, kaitinusios jį prieš kelis šimtmečius. Ramzis jautėsi esąs nevertas Džulijos meilės. Ir tuo pačiu jis geidė tos moters... troško jos meilės — tos protu nesuvokiamos būtybės, kurią jam teks arba valdyti ir laikyti savo rankose, arba sunaikinti.

Dabar jis amžiams prarado ramybę.

Štai jos, prabangios puošnios suknelės, kurios visada Kleopatrai patiko: senoviškai paprastos, laisvos, papuoštos auksu bei sidabru.

Ji priėjo prie ryškiai apšviesto lango ir palietė jį ranka. Po to perskaitė angliškai parašytus žodžius:

PAČIOS GERIAUSIOS BALINĖS SUKNELĖS

Kaip tik tai, ko jai reikia. Rankinėje galybė pinigų. Ir dar jai reikia batų. Gerai, kad būtų atviri ir aukštais kulnais.

Kleopatra priėjo prie uždarytų durų ir pabeldė. Išėjo aukšta moteris sidabriniais plaukais.

— Mes jau užsidarome, mieloji. Atleiskite, jeigu jūs ateisite...

— Man prašau duoti štai tą suknelę! — Kleopatra atidarė rankinę ir ištraukė pluoštą kupiūrų. Keletas jų nukrito ant žemės.

— Mieloji, tokiu vėlyvu metu negalima demonstruoti, kiek daug jūs turite pinigų, — pasakė moteris. Po to pasilenkė ir pakėlė nukritusias kupiūras. — Užeikite. Jūs ką, visai viena?

Kaip čia nuostabu! Kleopatra palietė ranka brangų paauksuoto krėslo apmušalą. Viduje buvo dar daugiau statulų, negu vitrinoje. Vienos jų apvilktos suknelėmis iš blizgančio šilko, kitos — apgaubtos brangių kailių pelerinomis. Ypač jai patiko ilga pelerina iš balto kailio.

— Noriu štai šitos, — pasakė Kleopatra.

— Žinoma, mieloji, žinoma, — linktelėjo šeimininkė.

Kleopatra žavingai nusišypsojo sutrikusiai moteriškei.

— Sakykite, ar galima ją apsirengti į puotą? — paklausė karalienė.

— O, tai bus tiesiog puiku! Aš suvyniosiu jums.

— Taip, bet man dar reikia suknelės ir batų, o taip pat rubinų bei deimantų, jei pas jus čia yra. Matote, aš visus savo papuošalus pamečiau.

— Netrukus mes ką nors sugalvosime. Prisėskite. Pasižiūrėsime, koks batų dydis jums tiks.

Regis, versija jiems padarė įspūdį. Užkibo! Visiškai kvaila istorija: Henris įsilaužia į muziejų ir pavagia mumiją, nes jam reikia sugrąžinti skolas... Bet keisčiausia, kad teisybė dar labiau absurdiška! Niekas niekada tuo nepatikėtų!

Nuėjęs į savo kambarį, Eliotas paskambino senam draugui Pitfildui.

— Pasakykite, kad skambina Eliotas Savarelas. Palauksiu prie telefono... A, Džeraldai! Atleisk, kad sutrukdžiau vakarieniauti. Turiu nemalonumų su valdžios atstovais. Manau, čia bus įsivėlęs Henris Stratfordas. Taip... šįvakar, jeigu gali. Aš „Šeferde“, žinoma. Taip, puiku, Džeraldai. Žinojau, jog galiu tavimi pasikliauti... Po dvidešimties minučių bare.

Padėjęs telefono ragelį, Eliotas pamatė į kambarį įeinant Aleksą.

— Tėti, ačiū Dievui, tu jau čia. Jie paėmė mūsų pasus. Džulija įniršusi. Ką tik vėl pas ją buvo atėjęs Mailzas su eiline klaikia istorija. Prie kavinės „Internacional“ nužudytas anglas jaunuolis, o ant piramidės rado dar vieną lavoną — vargšą amerikietį.

— Aleksai, susikrauk savo lagaminus, — pasakė grafas. — Aš jau šitą istoriją girdėjau. Netrukus čia ateis Džeraldas Pitfildas. Pažadu, jog dar iki ryto mums grąžins pasus. Ir judu su Džulija iškart sėsite į traukinį.

— Pasakyk jai apie tai pats, tėve.

— Pasakysiu, bet pirmiausia turiu pasimatyti su Pitfildu. Duok man ranką ir padėk nueiti iki lifto.

— Bet kas gi...

— Sūnau, aš nenorėčiau apie tai kalbėti nei su tavim, nei tuo labiau su Džulija. Bet, regis, čia įsipainiojęs Henris.

Kaip čia tylu! Iš apšviestų žemutinio aukšto langų sklinda lengvi muzikos garsai. Ji pakilo laiptais viena — norėjo pažvelgti į žvaigždes. Atsibodo nuolatiniai beldimai į duris bei nekviestų svečių vizitai.

Samiras taip pat buvo čia. Jis stovėjo prie pat stogo krašto, žvelgdamas pro Kairo pastatų stogus kažkur aukštyn. Jis žiūrėjo į dangų. Regis, meldėsi.

Džulija priėjo arčiau. Samiras ją apkabino.

— Sakyk, kur jis?

— Jis mums duos ženklą, Džulija. Savo žodžio karalius laikysis.

Kleopatra išsirinko stulbinančią suknelę iš šviesiai žalio atlaso su perlų sagutėmis bei nėriniais. Laisvai ant pečių krintantis baltas kailis ypač puošė suknelę. Ar dama žino?.. Apskritai ji turėtų žinoti...

— Jūsų plaukai — jie tokie žavūs. Suprantama, nuodėmė juos susegti, bet tai būtina, mano mieloji, žinote... Rytoj aš galėsiu jus supažindinti su puikia kirpėja.

Žinoma, ji buvo teisi. Visos moterys sukeldavo plaukus, atidengdamos kaklą. Ji anksčiau taip pat darydavosi tokią šukuoseną, tiesa dabar kiek pakitusi šukuosenų forma: jos priminė širdelę su šelmiškomis garbanėlėmis. Taip, mintis dėl šukuosenos ir kirpyklos Kleopatrai patiko.

— Puiku, aš pasidarysiu šukuoseną šokių vakarui!

Nuostabu! Balinę suknelę Kleopatra nusipirko labai šaunią — dabar ji buvo tvarkingai suvyniota ir paruošta. Taip pat paruošti ir kiti pirkiniai: nuostabios nėriniuotos kelnaitės, apatiniai sijonai, daugybė suknelių, batai, skrybėlės... ir aibės visokių niekučių — visko ir neprisiminsi. Dailios nosinaitės, šalikėliai, baltas skėtis nuo saulės. Tokie malonūs niekučiai! Tarsi ji būtų pasiraususi didžiulėje prabangioje spintoje. Kokie žavūs šitie „nauji laikai“, gali nusipirkti ką tik nori.

Šeimininkė baigė suskaičiuoti pinigų sumą. Kleopatra padavė pluošta kupiūrų. Moteris ištraukė ilgą didelės bronzinės mašinos stalčių — „kasą“, ir karalienė tenai pamatė dar daugiau pinigų... kur kas daugiau, negu buvo jos rankinėje.

— Turiu pripažinti, kad jums ypač tinka šita spalva, — pasakė parduotuvės šeimininkė. — Dabar jūsų akys atrodo žalios.

Kleopatra nusijuokė.

Tenai aibės pinigų.

Ji pakilo nuo kėdės ir atsargiai priėjo prie moters. Auštakulniai batai kaukšėjo į marmurines grindis.

Nespėjo vargšelė net pakelti akių, kai Kleopatra griebė ją už kaklo. Įtempė raumenis, pirštu prispaudė kauliuką kaklo viduryje. Moteris išsigando, kažkaip keistai žagtelėjo. Kleopatra pakėlė dešinę ranką ir ramiai, bet stipriai pasuko moters galvą į kairę pusę. Sutraškėjo stuburas. Negyva...

Ir nereikia kvaršinti sau galvos dėl tos bedugnės, kuri skiria ją nuo šitos apgailėtinos būtybės, gulinčios ant grindų savo parduotuvėje ir tuščiomis, negyvomis akimis spoksančios į paauksintas lubas. Regis, visi šitie žmonės tik tam ir sukurti, kad juos galima būtų vos tik įsigeidus imti ir nužudyti. O ką jie galėjo padaryti jai, Kleopatrai?

Moteris sugrūdo pinigus į naują, čia paimtą atlasinę rankinę, o tuos kurie į ją netilpo, sukišo į savo senąją. Po to susirinko visus papuošalus. Tada sudėjusi dėžes vieną ant kitos taip, kad susidarė visas dėžių kalnas, išnešė jas į lauką ir sukrovė ant galinės automobilio sėdynės.

Dabar galima judėti toliau, ieškoti naujų nuotykių. Persimetusi per petį ilgas pelerinos uodegas, ji įjungė automobilio variklį. Tas žvėris atgijo.

Dideliu greičiu karalienė nuskubėjo į tą vietą, kur „apsistoja patys turtingiausi ir gerbiami amerikiečiai bei anglai“ — į „Šeferdo“ viešbutį, apie kurį jai buvo pasakojęs tas nelaimėlis amerikietis.

Prisiminusi jaunuolio manieras, karalienė nusikvatojo. Tas asilas su ja kalbėjo kaip su kokia kvaiša. Ir šita moteris pardavėja taip pat. Galbūt „Šeferde“ ji susipažins su kokiu nors žaviu jaunuoliu? Ne tokiu, kaip šitie apgailėtini tipeliai, kuriuos ji pasiuntė į tamsą, iš kurios pati neseniai prisikėlė.

— Kas čia, po šimts pypkių, atsitiko? — sušnabždėjo vienas vyriškių civiliais darbužiais, tas, kuris buvo vyresnis.

Jis stovėjo šokėjos Malenkos namų tarpduryje, nesiryždamas įeiti į vidų be leidimo ir be kratos orderio. Niekas neatsiliepė į jo beldimą. Buvo tylu ir tada, kai jis pašaukė Henrį Stratfordą vardu.

Vyriškis pastebėjo stiklo šukes ant tualetinio staliuko ryškiai apšviestame miegamajame. Ant grindų matėsi didžiulė kraujo dėmė.

Jo jaunesnis klega, kaip visada labiau nekantrus ir atkaklus, su elektriniu žibintu išėjo į kiemą. Kėdės išvartytos, arbatinis sudaužytas.

— O Viešpatie! Devisai! Čia moters lavonas!

Kurį laiką jo porininkas nejudėjo iš vietos. Jis žiūrėjo į negyvą papūgą narvelyje. Ir į virtinę tuščių butelių — nuo vieno lentynos krašto iki kito. Ir į švarką, kabėjusį kampe ant pakabos.

Po to jis išėjo į mažytį tamsų sodą ir savo akimis pamatė lavoną.

— Tai ta pati moteris, — pasakė jis. — Šokėja Malenka iš „Babilono“.

— Manau, dabar kratos orderis mums jau nebereikalingas.

Vyresnis pareigūnas sugrįžo į svetainę, atsargiai žvilgtelėjo į miegamąjį, pasižiūrėjo į ant grindų gulinčią suplėšytą suknelę, į krūvą senų daiktų prie sienos. Jis nekreipė dėmesio į savo jaunąjį kolegą, kuris kaišiojo nosį į kiekvieną kampą, domėdamasis kiekviena detale ir viską užsirašinėdamas į bloknotą.

Šitie seni skudurai. Taip, jie labai priminė mumijos tvarsčius... Nors, kai kurie bintai atrodė visai nauji. Porininkas ištiesė jam pasą:

— Tai Stratfordo dokumentai. Visi jo dokumentai yra švarko kišenėje.

Atsirėmęs į Alekso ranką, Eliotas išėjo iš lifto kabinos.

— O kas bus, jei Pitfildui nepavyks sutvarkyti mūsų reikalų? — paklausė Aleksas.

— Tada jis bent jau pasirūpins, kad su mumis būtų elgiamasi pagarbiai, kol mes gyvensime čia, — atsakė Eliotas. — Rytoj vakare, kaip ir buvote numatę, judu su Džulija eisite į operą. Po to — į šokių vakarą. Bet vos tik sugrąžins pasus, būkite pasirengę išvykti.

— Ji prastos nuotaikos, tėve. Ir, jei nori žinoti, mieliau sutiktų, kad ją lydėtų Samiras. Kai prasidėjo šita sumaištis, Džulija tik juo pasitiki. Jis visada šalia jos.

— Ir vis tiek privalai būti netoli merginos. Būtina, kad rytoj visi matytų judu kartu. Viskas gerai, viskas taip, kaip turi būti... O dabar, kol aš tvarkysiu reikalus, kodėl tau nenuėjus į verandą ir neišgėrus arbatos?

O taip, „Šeferde“ jai tikrai patiks. Ji tą jau žinojo. Dar dieną viešbutis Kleopatrą užbūrė, kai ji pamatė šalia jo išsirikiavusius blizgančius automobilius bei išsipusčiusius vyrus ir moteris, kylančius marmuriniais laiptais.

Dabar mašinų prie viešbučio buvo nedaug. Kleopatra sustabdė savąją tiesiai prie įėjimo, ir malonus tarnas prišoko atidaryti jai duris. Pasiėmusi abi rankines, moteris išdidžiai pražygiavo kilimu užklotais laiptais. Tarnai jai iš paskos nešė kartonines dėžes.

Vestibiulis iškart sužavėjo karalienę. O, ji net nesitikėjo šiuose rūmuose išvysti tokias prabangias sales. Ir kiek žmonių! Ji buvo pakerėta. Tai ir yra ypatingas, rinktinis „naujų laikų“ pasaulis. Tereikia jį pamatyti ir suprasi, kiek daug galimybių jis atveria.

— Ar jums padėti, mis? — priėjo dar vienas tarnautojas. Kaip jis keistai apsirengęs! Ypač keista kepurė. Galvos apdangalai „naujame pasaulyje“ Kleopatrai tikrai nepatiko.

— Taip, būkite malonus, — mandagiai pasakė ji. — Norėčiau čia apsistoti. Juk čia „Šeferdo“ viešbutis? Tas pats viešbutis?

— Taip, mis, tas pats. Jums leidus, palydėsiu pas šveicorių.

— Minutėlę, — ištarė Kleopatra. Už kelių žingsnių nuo jų ėjo grafas Ruterfordas. Taip, ji neapsiriko, tai tikrai jis. O su juo gražus jaunuolis — aukštas lieknas, nuostabaus veido. Prieš tai buvę jos partneriai šalia šito atrodytų apgailėtinai.

Kleopatra prisimerkė, susikaupė, mėgindama nugirsti, apie ką jiedu kalbasi. Bet atstumas buvo pernelyg didelis. Jie vaikštinėjo tarp vazonuose augančių palmių, tai išnykdami iš moters akiračio, tai vėl pasirodydami. Po to jaunuolis paspaudė lordui ranką ir nuėjo prie pagrindinio įėjimo. O grafas pajudėjo link didžiulės salės.

— Tai lordas Ruterfordas, mis, — pasakė paslaugusis tarnas, pastebėjęs Kleopatros žvilgsnį.

— Taip, aš žinau. O kas tas gražuoliukas?

— A, tai jo sūnus Aleksas, jaunasis vikontas Samerfildas. Jie dažnai mūsų viešbutyje apsistoja. Stratfordų draugai.

Karalienė klausiamai pažvelgė į patarnautoją.

— Lourenso Stratfordo, mis, — paaiškino jaunuolis, paėmė ją už rankos ir nuvedė pirmyn. — Garsaus archeologo. To, kuris surado Ramzio kapavietę.

— Tai štai kaip, — sumurmėjo Kleopatra. — Prašau kalbėti lėčiau.

— To paties, kuris surado Ramzio Prakeiktojo mumiją, mis.

— Ramzio Prakeiktojo?

— Na taip, mis. Tai ilga istorija, — jis parodė į ilgą inkrustuotą stalą, kuris karalienei pasirodė panašus į altorių. — Čia šveicorius, mis. Kuo dar galiu jums padėti?

Kleopatra linksmai šyptelėjo.

— Ačiū, niekuo, — atsakė ji. — Viskas ir taip nuostabu. Tiesiog puiku!

Jaunuolis palydėjo ją įdėmiu žvilgsniu — tokius pat žvilgsnius svaidė į moterį ir kiti čia esantys vyrai. Mandagiu gestu jis vėl nukreipė gražuolę pas šveicorių.

Eliotas įėjo į salę vienu metu su Petfildu. Jis suprato, kad beria žodžius tarsi žirnius į sieną, kad karščiuojasi ir kalba protu nesuvokiamus dalykus, tačiau nesugebėjo tvardytis. Aleksą reikia kuo greičiau iš čia ištraukti. Jei įmanoma, reikia išvežti ir Džuliją... dabar grafas gebėjo galvoti tik apie vieną. Apie Rendolfą bus galima pagalvoti vėliau.

— Niekas iš mūsų su šitais reikalais nėra susietas, — baigė savo ilgą, ne visai rišlią kalbą grafas. — Jiems turi leisti išvykti namo. Aš galiu pasilikti čia, jei jau taip būtina, bet mano sūnus turi išvykti.

Džeraldas įdėmiai išklausė. Jis buvo dešimčia metų vyresnis už Eliotą, pilvotas, pražilęs, bet dirbo kaip juodas jautis, kad tik jo šeima galėtų padoriai gyventi ir naudotis visais gyvenimo teikiamais malonumais.

— Suprantama, — pasakė jis. Jo balse skambėjo užuojauta. — Luktelėkite, matau pasirodė Vintropas. Su juo dar du vyrai.

— Negaliu su juo kalbėtis! — papurtė galvą Eliotas. — Dėl Dievo, tik ne dabar.

— Gerai, pabandysiu pats viską sutvarkyti.

Viešbučio darbuotojai nustebo, kai moteris sumokėjo už viską iš anksto, išsitraukusi visą pluoštą keistų pinigų, kuriuos jie vadino „svarais“. Keista, juk tie popiergaliai beveik visai nieko nesveria...

Jie pasakė, kad tarnai nuneš visus daiktus į moters kambarį. Žinoma, čia daugybė virėjų, dirbančių ištisą parą... ji galėsianti valgyti ką tik panorėsianti; restoranas į dešinę, tačiau maistą galima užsisakyti tiesiai į kambarį. Kirpėja? Šita ponia ateis rytoj ir padarys jai tokią šukuoseną, kokios tik ji panorės.

— Puiku! Dėkoju.

Kleopatra įsidėjo raktą į atlasinę rankinę. Du šimtai pirmąjį kambarį galima bus susirasti kiek vėliau. Ji nuskubėjo prie durų, pro kurias neseniai įėjo lordas Ruterfordas. Vyriškis sėdėjo vienas ir gėrė. Kleopatros Eliotas nepastebėjo.

Erdvioje išorinėje terasoje moteris pamatė jo sūnų. Aleksas stovėjo, prisišliejęs prie baltos kolonos, ir kalbėjosi su kažkokiu egiptiečiu. Koks jis žavus! Po to egiptietis sugrįžo į viešbutį. Aleksas atrodė sutrikęs.

Kleopatra nieko nelaukdama nuskubėjo prie jaunuolio. Tyliai priėjo, sustojo per kokį žingsnį ir apžiūrinėjo jo veido bruožus. Taip, tikrai dailus. Žinoma, ir pats lordas Ruterfordas žavus vyriškis, bet šitas toks jaunas, oda švelni tarsi rožių žiedlapiai... aukštas, lieknas, plačiapetis. Ir kokios nuostabios šviesios akys, koks patiklus, tiesus žvilgsnis! Na štai, dabar ir jis ją pastebėjo.

— Jaunasis vikontas Samerfildas, — be užuolankų ištarė ji. — Man pasakė, jog esate lordo Ruterfordo sūnus.

Jo veide nušvito geraširdiška šypsena.

— Taip. Aš Aleksas Savarelas. Atleiskite, nepamenu, kad turėčiau garbės...

— Aš esu alkana, misteri Samerfildai. Gal būsite toks malonus ir palydėsite mane į šito viešbučio restoraną? Norėčiau šiek tiek užkąsti.

— Mielai. Koks malonus netikėtumas!

Jaunuolis sulenkė ranką per alkūnę ir mandagiai nusilenkė. Kleopatra įsikibo jam į parankę. O, kaip jis jai patinka. Visai nesivaržo. Jis nuvedė moterį per salę, kurioje buvo daug žmonių, pro tamsią svetainę, kur sėdėjo ir gėrė jo tėvas, ir atvedė į erdvią patalpą aukštomis, paauksintomis lubomis.

Salės kraštuose stovėjo staliukai, uždengti staltiesėmis. Viduryje sukosi poros: vyrai, vilkintys griežtais kostiumais, moterys ryškiais sijonais, primenančiais išsiskleidusias gėles. O muzika! Kokia nuostabi muzika! Na, gal galėtų būti ne tokia garsi, net ausis skauda. Tačiau ji kur kas geresnė, negu toje muzikinėje dėžutėje. Tik tokia liūdna!

Aleksas pakvietė pagyvenusį vyriškį ir paprašė išrinkti jiems staliuką. Fu, koks baisus, bet apsirengęs ne prasčiau už kitus. Vyriškis pagarbiai ištarė:

— Klausau, lorde Samerfildai.

Staliukas buvo nuostabus — prabangūs indai, viduryje didžiulė gėlių puokštė.

— Kokia čia muzika? — paklausė Kleopatra.

— Amerikietiška, — pasakė Aleksas. — Zigmundas Rombergas5.

Kleopatra siūbavo.

— Gal norite pašokti? — paklausė vikontas.

— Tai būtų nuostabu!

Jaunuolis apkabino ją — o, kokia šilta jo ranka! — ir išvedė į salės vidurį. Kiekviena pora šoko savaip. Vietos buvo daug, todėl atrodė, tarsi jie šoktų vieni. Ją visiškai užvaldė liūdnas motyvas. Ir dar šitas jaunuolis taip švelniai į ją žiūri, su tokia simpatija. Jis iš tiesų stulbinančiai šaunus, šitas Aleksas, vikontas Samerfildas.

— Čia taip jauku! — ištarė Kleopatra. — Tikri rūmai! Ir muzika tokia jausminga, tokia liūdna. Tiesa, galėtų būti ne tokia garsi, nemėgstu stiprių garsų. Negaliu pakęsti paukščių riksmo, nekenčiu, kai šaudo.

— Suprantama, šito niekas nemėgsta, — sutiko Aleksas. — Jūs tokia trapi. Ar dar nesakiau, kokie žavūs jūsų plaukai? Nedaug dabar moterų, kurios gali su leisti vaikščioti palaidais plaukais. Jūs panaši į deivę.

— Ką gi, labai malonu. Dėkoju.

Jaunuolis švelniai nusijuokė. Jis toks nuoširdus. Žvilgsnyje jokios veidmainystės, jokios baimės... Panašus į princą, užaugusį tarp puikių auklių. Pernelyg švelnus, neprisitaikęs prie gyvenimo realybės.

— Gal pasakysite man savo vardą? — paklausė Aleksas. — Mudviejų niekas nesupažindino, todėl teks tą padaryti patiems.

— Aš Kleopatra, Egipto karalienė.

Kaip jai patinka šitas šokis: Aleksas ją veda, kai reikia, apsuka... Atrodo, tarsi grindys siūbuotų po kojomis, judėtų tarsi vanduo.

— Esu pasirengęs patikėti, — ištarė Aleksas. — Jūs tikrai panaši į karalienę. Galima, aš kreipsiuosi į jus „jūsų didenybe“?

Ji nusijuokė.

— Jūsų didenybe... O ką, pas jus būtent taip priimta kreiptis į karalienes? Gerai, vadinkite mane taip. O aš jus vadinsiu lordu Samerfildu. Ar visi šitie vyrai taip pat lordai?

Eliotas veidrodyje pamatė, kaip Viltropas su visa savo svita išeina. Sugrįžo Pitfildas. Atsisėdo priešais, užsisakė gėrimo.

— Įvykdytas dar vienas nusikaltimas, — pranešė jis. — Viešpatie, nesuprantu, kas darosi su jaunuoju Stratfordu!

— Pasakok.

— Neįtikėtina! Kažkokia šokėja, Henrio meilužė. Ją rado nužudytą sodelyje prie namo, kuriame jiedu su Henriu Stratfordu gyveno. Merginai nusuktas sprandas. Tenai buvo visi Henrio daiktai. Pasas, pinigai — viskas.

Eliotas nurijo seiles. Jam velniškai norėjosi išgerti. Reikia pasirūpinti vakariene, antraip bus bloga nuo šitiek viskio.

— Tas pats atsitiko šiandien vienam Oksfordo studentui: jam taip pat nusuktas sprandas. Ir amerikiečiui piramidėje, ir muziejaus valytojai... Įdomu, kodėl prieš Šarplsą Londone Henris nepatingėjo padirbėti peiliu? Papasakok man viską, ką apie tai žinai.

Padavėjas pastatė priešais juos naujus bokalus su viskiu bei džinu. Eliotas paėmė savąjį ir godžiai gurkštelėjo.

— Būtent dėl šito ir būgštavau. Jis tiesiog išprotėjo. Jį pribaigė kaltės jausmas.

— Azartiniai lošimai?

— Ne. Tai dėl Lourenso. Henris pasinaudojo kapavietėje rastais nuodais.

— O Viešpatie! Nejaugi tai teisybė?

— Džeraldai, nuo to viskas ir prasidėjo. Lourensas turėjo pasirašyti kažkokius dokumentus. Galbūt jis atsisakė tą padaryti? Tačiau tai dar ne viskas. Buvo žmogus, kuris matė, kaip Henris nužudė savo dėdę.

— Tu?

— Ne, kai kas kitas. — Grafas nutilo. Reikėjo iš anksto viską gerai apmąstyti, bet stigo laiko. — Ramsėjus.

— Tas pats žmogus, kurio mes ieškome?

— Taip. Jis mėgino pasikalbėti su Henriu anksti ryte, dar prieš jo bandymą patekti į muziejų. Tarp kitko... tu sakei, kad valdininkai buvo nuėję į šokėjos namus. Ar jie tenai neaptiko ko nors panašaus į mumijos tvarsčius? Tai svarbus įkaltis. Galbūt tada jie nustotų persekioję vargšą Ramsėjų. Supranti, tas žmogus nekaltas. Jis nuėjo į muziejų, tik ketindamas atvesti Henrį į protą.

— Ar tu tuo įsitikinęs?

— Tai mano kaltė. Negalėjau užmigti, mane kankino sąnarių skausmas. Ir penktą valandą ryto kaip tik ėjau namo po naktinio pasivaikščiojimo. Pamačiau girtutėlį Henrį prie muziejaus. Pamaniau, kad jis eina į barą. Ir papasakojau apie tai Ramsėjui, kuris kaip tik tuo metu nusileido žemyn, norėdamas išgerti puodelį kavos. Tai buvo mano klaida. Ramsėjus jau ir anksčiau mėgino atvesti Henrį į protą. Ir jis nusekė paskui Stratfordą jaunesnįjį į muziejų. Dėl Džulijos.

— Džulija ir Ramsėjus — ar jie...

— Taip. Sužadėtuvės su Aleksu nutrauktos. Ir Aleksas su Ramsėjumi netgi susidraugavo. Jums reikia viską gerai ištirti.

— Suprantama.

— Ramsėjus mėgino sukliudyti Henriui įvykdyti vagystę. Tuo tarpu pasirodė policija. Egiptietis keistas žmogus. Pamatęs policininkus, sutriko. Bet tu tikriausiai galėsi įrodyti, kad jis nekaltas.

— Gerai, aš pabandysiu. Bet sakyk, kam reikėjo tam Henriui vogti mumiją?

— Man ir pačiam nelabai aišku. — „Metų sensacija“, — pagalvojo Eliotas. — Tik žinau, jog Ramzio Prakeiktojo mumija Londone taip pat dingo. Regis, jis dar pavogė keletą monetų bei papuošalų. Galbūt viskas dėl pinigų...

— Ir jis išdrįso apvogti patį garsiausią pasaulio muziejų?

— Egiptiečių apsauga ne pati geriausia pasaulyje. Be to, tu nematei Henrio pastaruosius kelis mėnesius. Juk taip? Jis visiškai degradavo, mano drauge. Greičiausiai jo psichika sutriko. Man labai nesinori, kad Aleksas su Džulija pasiliktų Kaire. O jie negalės išvykti, kol nepaaiškės situacija su Ramsėjumi. Tas žmogus tikrai niekuo dėtas.

Eliotas ištuštino savo bokalą.

— Džeraldai, padėk mums išsipainioti iš šitos istorijos. Jei nori, galiu padaryti oficialų pranešimą. Aš pamėginsiu surasti Ramsėjų. Jei jam užtikrinsite neliečiamybę, jis su manim būtinai susisieks. Tu juk galėsi stebėti tyrimų eigą.

— Taip, žinoma, padėsiu. Bet veikti reikia ypač atsargiai. Jie privalo surasti Henrį Stratfordą. Tik tada bus panaikinti kaltinimai Ramsėjui.

— Taip, prašau tavęs. Bus daug popierizmo, bet pasistenk dėl manęs, Džeraldai. Nesvarbu, kokiomis priemonėmis tą padarysi, svarbu, kad mano sūnus sugrįžtų namo. Be reikalo įpainiojau Aleksą į visą šitą istoriją.

— Ką?

— Nesvarbu. Tai tu padėsi?

— Taip, bet pats Henris... Tu neįtari, kur jis galėtų būti?

„Bitumo katile!“ Eliotas krūptelėjo.

— Ne, — atsakė jis. — Neturiu nė mažiausio supratimo. Jis čia turi pakankamai daug priešų. Juk skolinosi pinigus į kairę ir į dešinę... Man reikia dar išgerti. Pasirūpink šituo senu kvailiu, gerai?

— Jaunasis lorde, Samerfildai, — pasakė Kleopatra, negalėdama atitraukti akių nuo jaunuolio lūpų, — imkime ir surenkime banketą mano kambaryje. Eime iš čia ir pabūkime vieni.

— Jei tik šito pageidaujate. — Alekso skruostai nuraudo. O, koks nuostabus turėtų būti jo jaunas kūnas! Kad tik toks pats puikus būtų ir jo vyriškas pasididžiavimas!

— Taip, bet ar to norite ir jūs? — paklausė Kleopatra ir pirštų galiukais pabarbeno į jo kaklą. Po to moters ranka įsliuogė po Alekso marškiniais.

— Taip, noriu, — sušnabždėjo jaunuolis.

Kleopatra išsivedė jį iš šokių salės. Ji pasiėmė savo rankines, ir jiedu išėjo į erdvų vestibiulį.

— Du šimtai pirmas kambarys, — pasakė ji ir išsitraukė raktus. — Kaip jį surasti?

— Tereikia liftu pakilti į antrą aukštą, — atsakė Aleksas, rydamas ją akimis. — Ir nueiti į centrinę pastato dalį.

Liftu?

Aleksas atvedė ją prie dviejų žalvarinių vartų ir paspaudė sienoje esantį nedidelį mygtuką.

Ir tenai kabojo tas pats skelbimas: opera „Aida“, kuriame puikavosi Kleopatrai jau matytos egiptiečių figūros.

— Ak, ir vėl ta opera! — pasakė ji.

— Taip, svarbus įvykis.

Žalvarinės durys prasivėrė. Mažos patalpos viduje stovėjo žmogus. Atrodė, tarsi jis lauktų būtent jų. Kleopatra žengė pirmyn. Panašu į narvą. Staiga ją apėmė baimė. Durys užsidarė. Kas čia, spąstai? Po to dėžė pradėjo kilti aukštyn.

— Lorde Samerfildai! — sušuko Kleopatra.

— Viskas gerai, jūsų didenybe, — pasakė jaunuolis. Jis apkabino moterį, atsuko į save, ir ji prigludo prie jaunuolio krūtinės. Jis kur kas švelnesnis už visus kitus. Kai stiprus vyras dar ir švelnus, į jį žiūri net ir Olimpo deivės...

Pagaliau durys atsidarė. Aleksas išvedė moterį iš lifto ir nuvedė ramiu koridoriumi. Jie nuėjo prie paties atokiausio lango.

— Kas jus taip išgąsdino? — paklausė Aleksas, bet jo balse nebuvo nei pašaipos, nei smerkimo — vien tik švelnumas. Jis paėmė iš moters raktus ir įkišo į durų spyną.

— Ta patalpa judėjo. — Kleopatra atsiduso. — Aš prastai kalbu angliškai.

— Ne, visai neblogai, — pasakė Aleksas ir nutilo. Jiedu įėjo į prašmatnią svetainę su prabangiomis užuolaidomis ant langų, didžiuliais krėslais, labiau primenančiais sofas. — Jūs labai keista moteris. Tarsi būtumėte visai iš kito pasaulio.

Moteris paglostė jo veidą ir švelniai pabučiavo. Staiga jo rudose akyse blykstelėjo nerimo kibirkštėlė. Bet jis atsakė į bučinį, ir moteris apimta aistros suvirpėjo.

— Lorde Samerfildai, — ištarė ji. — Tegul šiąnakt tai bus mano rūmai. O dabar prašau eiti su manimi į karališką miegamąjį.

Eliotas su Pitfildu išėjo iš baro.

— Kaip galėčiau tau atsidėkoti? Tu taip greitai atsiliepei į mano prašymą.

— Tegul mūsų pokalbis lieka paslaptyje, drauguži, ir pasistenk susisiekti su Ramsėjumi. Žinoma, aš negaliu tau patarti...

— Žinau, žinau. Pats pabandysiu. — Eliotas vėl sugrįžo į barą, atsisėdo į odinį krėslą ir pakėlė džino taurę. Kai viskas baigsis, jis pradės gerti. Ir taip po truputį mirtinai nusigers.

Išvažiuos į kaimą, visą rūsį nustatys šerio, portveino, viskio, džino buteliais ir gers diena iš dienos, kol numirs. Tai bus nuostabu! Jis jau matė save užmiesčio name, sėdintį prie židinio... Viena koja užkelta ant sofos. Saldus reginys sužibo ir vėl užgeso. Eliotas pajuto silpnumą ir vos neparkrito ant grindų.

— Kad tik Aleksui pavyktų išvažiuoti, kad tik jis sveikas ir gyvas pasiektų namus, — sušnabždėjo grafas.

Jį vėl pradėjo purtyti... Grafas pamatė, kaip ji klaidžioja po muziejų, ištiesusi baisias kaulėtas rankas. Po to, kaip ji guli lovoje, kaip žiūri į jį; pajuto jos glamones, plikų kaulų prisilietimą. Prisiminė, kokios paklaikusios buvo Ramzio akys, kai jis su ta moterimi grūmėsi.

Drebulys darėsi vis stipresnis. Eliotui pasidarė visai blogai.

Baro tamsoje jo niekas nepastebėjo. Įėjo jaunas pianistas. Atsisėdo prie fortepijono ir pradėjo lėtai groti.

Aleksas padėjo jai nusivilkti gražią žalio atlaso suknelę ir pakabino ją ant kėdės atlošo. Užgesino šviesą. Pro užuolaidas Kleopatra pamatė miestą. Pamatė upę.

— Nilas, — sušnabždėjo ji. Jai norėjosi pasakyti, kokia nuostabi ta mirguliuojanti upės juosta, bet staiga nematomas šešėlis uždengė jos sielą. Vėl regėjimas — toks pat ryškus, toks pat netikėtas: katakombos, priekyje eina žynys... Ir staiga viskas išnyko.

— Kas jums, jūsų didenybe?

Ji lėtai pakėlė galvą ir sudejavo. Tai išgąsdino Aleksą.

— Jūs toks švelnus su manimi, lorde Samerfildai, — ištarė moteris. Tikrai, kodėl šitas jaunuolis toks geras? Kodėl elgiasi visai ne taip, kaip kiti vyrai? Nė vieno karto jos neįžeidė, neįskaudino...

Kleopatra pažvelgę į Aleksą ir pamatė, kad jis jau nusirengęs. Nuogas jaunuolio kūnas neapsakomai moterį įaudrino. Ji uždėjo ranką ant plokščio jo pilvo, paglostė krūtinę. Ją visada jaudino vyriška jėga, patiko, kai į jos lūpas įsisiurbdavo tvirtas vyras, kai tvirti jo dantys kramtydavo jos burną.

Moteris pabučiavo jaunuolį, nuoga jos krūtinė prigludo prie tvirto kūno. Aleksas vos tvardėsi, jam magėjo kuo greičiau nusitempti ją į lovą, tačiau jis iš paskutinių jėgų stengėsi būti švelnus bei kantrus.

— Tu kažkokia nežemiška, — kuždėjo jis. — Iš kur tokia atsiradai?

— Iš šalčio bei tamsos. Bučiuok mane. Sušylu tik tada, kai mane bučiuoja. Įžiebk ugnį, lorde, ir mudu abu sudegsime joje.

Ji krito ant pagalvių, nusitempdama vaikiną paskui save. Jos ranka nuslydo žemyn, apglėbė jo vyrišką organą ir švelniai suspaudė. Jaunuolis sudejavo. Lūpomis ji atvėrė Alekso burną ir pradėjo laižyti dantis, liežuvį...

— O dabar, — ištarė moteris, — dabar lėtai įeik į mane.

Džulijos kambaryje Samiras padėjo ant stalo laikraštį. Mergina baigė gerti antrą saldžios egiptietiškos kavos puodelį.

— Neišeik, Samirai, pasilik čia, kol gausime jo žinutę, — paprašė Džulija ir pakilo. — Noriu persirengti. Pažadėk, kad neišeisi.

— Aš būsiu čia, Džulija, — pasakė Samiras. — Bet tau būtina pamiegoti. Kai tik atsiras kokių naujienų, aš tave pažadinsiu.

— Ne, negaliu miegoti. Tik noriu nusimesti nuo kūno nešvarius drabužius. Po minutės grįšiu.

Džulija nuėjo į miegamąjį. Prieš valandą ji, ačiū Dievui, išsiuntė Ritą į savo kambarį, nes nenorėjo nieko kito matyti, išskyrus Samirą. Nervai buvo įtempti. Ji žinojo, jog Eliotas viešbutyje, bet neturėjo jėgų jam paskambinti. Nenorėjo nei jo matyti, nei su juo kalbėtis. Kol nesužinos, kas nutiko Ramziui.

Džulija lėtai ištraukė iš plaukų smeigtukus, nematančiomis akimis žiūrėdama į veidrodį. Iš pradžių ji nieko nepastebėjo, po to suvokė matanti veidrodyje baltai apsirengusio aukštaūgio arabo atspindį. Jis stovėjo tamsiame miegamojo kampe ir stebėjo ją. Tai buvo jos Ramzis.

Džulija atsisuko. Nuo staigaus judesio plaukai sunkia banga nuslydo ant pečių. Atrodė, jos širdis iššoks iš krūtinės.

Antrą kartą gyvenime ji vos neprarado sąmonės. Jis sugriebė ją į glėbį. Ant jo balto apsiausto mergina pastebėjo kraujo dėmes ir jai vėl pasidarė bloga. Akys aptemo.

Ramzis tylėdamas apkabino ją, tvirtai priglaudė prie krūtinės.

— Mano Džulija, — pasakė jis trūkčiojančiu balsu.

— Ar tu seniai čia?

— Visai neseniai. Patylėkime. Leisk man tiesiog tave apkabinti.

— Kur ji?

Ramzis paleido merginą iš savo glėbio, žengė žingsnį atgal.

— Nežinau, — liūdnai atsiduso jis. — Aš ją pamečiau...

Jis nuėjo į kitą kambario kraštą, atsisuko, pažvelgė į Džuliją. Jinai jį myli, nenustos mylėjusi, kas beatsitiktų. Bet ji negali ištarti garsiai tų žodžių, kol nesužinos...

— Pakvieskime čia Samirą. Jis gretimame kambaryje, — pasakė Džulija.

— Aš noriu truputį pabūti su tavim. — Pirmą kartą Ramzis pajuto, jog baiminasi dėl merginos sprendimo. Ir ji tą suprato.

— Turi man papasakoti, kas atsitiko.

Ramzis stovėjo tylėdamas ir liūdnai žvelgė į ją. Su šitais baltais šeicho drabužiais jis toks žavus, nepakartojamas. Jo veido išraiška buvo tokia, jog merginos širdis suminkštėjo; ji daugiau nepajėgė jo atstumti.

Virpančiu balsu Džulija ištarė:

— Tu su ja praleidai daug laiko.

— Nematei jos, — tyliai ištarė jis, ir jo balse buvo tiek daug kančios bei nevilties. — Negirdėjai, kaip ji rauda. Nesmerk manęs. Ji toks pats gyvas žmogus, kaip ir aš. Sugrąžinau ją į gyvenimą. Ir pats save už tai nuteisiu.

Džulija mėšlungiškai suspaudė rankas:

— Vadinasi, nežinai, kur ji dabar?

— Juk sakiau, kad ji nuo manęs pabėgo. Užpuolė mane, norėjo nužudyti. Lordas Ruterfordas teisus — ji beprotė. Būtų pasmaugusi Eliotą, jei nebūčiau jos sustabdęs. Eliksyras nepadėjo. Jis išgydė tik Kleopatros kūną.

Ramzis žengė prie Džulijos, bet mergina tuojau pat atsuko jam nugarą. Dieve, kiek ji išliejo ašarų! Ji nenorėjo daugiau verkti.

— Pasimelsk savo dievams, — pasakė mergina, žvelgdama į jo atvaizdą veidrodyje. — Paklausk jų, ką tau dabar daryti. Mano Dievas tau tikrai neatleis. Tačiau, kad ir kas atsitiktų šitai būtybei, aišku tik viena... — Džulija atsisuko ir pažvelgė jam į akis, — tu daugiau niekada neturi naudotis eliksyru. Girdi, niekada! Išgerk viską, kas ten dar liko. Čia pat, mano akivaizdoje. Ir išmesk iš galvos tą parkeiktą formulę.

Atsakymo nebuvo. Ramzis lėtai nusiėmė galvos apdangalą ir perbraukė ranka per plaukus. Tas gestas jam taip tiko! Biblinė figūra besiplaikstančiais plaukais, apsigaubusi baltu apsiaustu! Džulija pajuto, jog kraustosi dėl jo iš proto, akyse vėl pasirodė ašaros.

— Ar suvoki, ką kalbi?

— Jei pavojinga išgerti eliksyrą, surask kokią nors saugią vietą dykumoje, iškask gilią duobę ir išpilk jį tenai. Atsikratyk jo.

— Leisk tavęs paklausti vieno dalyko.

— Ne. — Džulija vėl nusisuko ir užsidengė rankomis ausis. Veidrodyje pamatė Ramzį stovint visai arti. Ir vėl pajuto, kad jos pasaulis sugriautas, o jos gyvenimo šviesą apgaubė niūri tamsa.

Jis švelniai paėmė merginą už rankų, pažvelgė jai akis, prisiglaudė visu kūnu.

— Džulija, jei praėjusią naktį nebūčiau nuėjęs į muziejų... nebūčiau išpylęs eliksyro ant Kleopatros palaikų, o būčiau pasiūlęs jį tau... Ar būtum sutikusi jį išgerti?

Mergina nenorėjo atsakyti. Ramzis tvirtai suspaudė jos riešus, atsuko ją į save.

— Atsakyk! Jei niekada nebūčiau ten jos pamatęs, gulinčios po apdulkėjusiu stikliniu gaubtu...

— Bet juk pamatei.

Džulija stengėsi laikytis tvirtai, tačiau Ramzis pradėjo ją bučiuoti — grubiai, pašėlusiai, glostydamas veidą bei kaklą. Ir vis kartodamas jos vardą. Tarsi maldą. Jis kalbėjo kažką senovės egiptiečių kalba, mergina nieko nesuprato. Po to tyliai lotyniškai pakuždėjo, jog myli ją... Jis ją myli! Tai nuskambėjo ir kaip prisipažinimas meilėje, ir kaip atsiprašymas. Džulija suprato, kaip karalius sielvartauja. Atrodė, tarsi jis pats ką tik susivokė savo jausmuose jai... Džulija negalėjo sulaikyti ašarų. Tai ją siutino.

Mergina atsitraukė nuo jo. Paskui staiga pabučiavo ir įsikniaubė jam į krūtinę, paslėpdama veidą ir leisdama Ramziui vėl ją apkabinti.

— Kaip ji atrodo?

Ramzis atsiduso.

— Ar ji graži?

— Ji visada buvo graži. Tokia ir liko. Ta pati moteris... kadaise sužavėjusi ir Julijų Cezarį, ir Marką Antonijų, ir apskritai visą pasaulį.

Džulija įsitempė ir vėl atsitraukė nuo jo.

— Ji tokia pat graži, kaip ir tu, — pasakė Ramzis. — Bet esi teisi: tai ne Kleopatra. Tai nepažįstama moteris Kleopatros kūne. Jos akimis žiūri pabaisa, kuri, siekdama niekingų tikslų, naudojasi Kleopatros protu.

Ką dar pasakyti? Ką padaryti? Jis pats dėl visko kaltas. Džulija išsilaisvino iš jo glėbio, atsisėdo ant kėdės, atsirėmė alkūne į atlošą ir priglaudė prie kaktos delną.

— Aš surasiu ją, atitaisysiu baisią savo klaidą. Ir vėl pasiųsiu ją į tamsą, iš kurios išvadavau. Ji neilgai kankinsis. Tiesiog užmigs.

— Koks siaubas! Reikia rasti kitą išeitį, — Džulija vėl pradėjo raudoti.

— Kuo aš paverčiau tavo svajones, tavo gyvenimą, Džulija Stratford!

Džulija išsitraukė iš kišenės nosinę, priglaudė prie lūpų... Reikia baigti beprasmiškus verkšlenimus. Nusišluostė nosį ir pakėlė į Ramzį akis — į aukštą, gražų vyriškį, kurio veido išraiška buvo apgailėtinai tragiška. Juk jis pats paprasčiausias vyras. Na taip, nemirtingas, kadaise buvęs karalius. Bet toks pat žmogus, kaip ir visi. Kuris klysta, myli...

— Aš negaliu be tavęs gyventi, Ramzi, — ištarė Džulija. — Ne, galiu. Bet nenoriu. — Taip, dabar verkia jis. Jei ji nenusigręš, vėl pravirks. — Mūsų atveju įprastinė logika netinka, — tęsė ji. — Su ta būtybe tu suklydai. Prikėlei ją, o dabar ketini vėl priversti kentėti, palaidoti gyvą. Aš negaliu, negaliu...

— Patikėk, viską padarysiu neskausmingai, — sušnabždėjo Ramzis.

Džulija negalėjo kalbėti, negalėjo žiūrėti jam į akis.

— Pasakysiu tau dar kai ką. Jau verčiau sužinosi iškart, kad nebūtų jokių nesusipratimų. Henris nebegyvas. Kleopatra jį nužudė.

— Ką?!

— Eliotas nuvedė ją į Henrio gyvenamąją vietą senajame Kaire. Grafas mane sekė muziejuje. Ir kai kareiviai mane sučiupo, Eliotas norėjo jai padėti ir nuvedė tenai. O Kleopatra nužudė ir Henrį, ir jo moterį, Malenką.

Džulija griebėsi už galvos. Tai, ką ji žinojo apie pusbrolį — kad jis nužudė jos tėvą, kėsinosi nunuodyti ją pačią — dabar tarsi neteko prasmės. Liko vienintelis jausmas — siaubas!

— Patikėk, aš rasiu neskausmingą būdą. Privalau tą padaryti, bent jau dėl to, kad daugiau nebūtų pralietas nekaltas kraujas. Negalėsiu rasti ramybės, kol nepasibaigs visas šitas košmaras.

— Mano sūnus nepaliko jokio raštelio? — Eliotas neketino pakilti iš odinio krėslo ir palikti nebaigto gerti džino. Tačiau jis žinojo, jog, prieš nusigeriant, būtina paskambinti sūnui. Todėl ir paprašė atnešti telefono aparatą. — Bet Aleksas negalėjo niekur išeiti, neįspėjęs manęs. Na, gerai. O kur Samiras Aibrahamas? Ar galite paskambinti į jo kambarį?

— Jis mis Stratford kambaryje, sere. Du šimtai trečiajame. Prašė, kad visi pranešimai jam būtų persiunčiami tenai. Paskambinti? Sere, dabar jau vienuolika valandų.

— Ne, ačiū, aš pats pakilsiu.

Džulija pasilenkė prie kriauklės ir nusiprausė veidą šaltu vandeniu. Jai nesinorėjo žiūrėti į veidrodį. Mergina lėtai nusivalė rankšluosčiu akis ir, atsisukusi, pastebėjo, jos Ramzis išėjo į svetainę. Iš ten girdėjosi prislopintas Samiro balsas:

— Suprantama, aš jums padėsiu, sere. Tik nuo ko pradėti?

Į duris pasibeldė.

Ramzis pasislėpė miegamajame, o Samiras nuėjo atidaryti.

Tai buvo Eliotas. Tik akimirką jų akys susitiko, po to Džulija nusuko žvilgsnį į šalį. Ji nepajėgė smerkti grafo, bet žiūrėti į jį negalėjo: jis taip pat prikišo nagus prie šių įvykių. Ir viską žino... net už ją daugiau. Kokia šlykšti šita istorija!

Ji nuėjo į svetainę ir atsisėdo kampe ant kėdės...

— Atėjau su reikalu, — pasakė Eliotas, žiūrėdamas į Ramzį. — Turiu planą, bet man prireiks jūsų pagalbos. Ir nepamirškite, jog čia būti jums labai pavojinga.

— Jei mane suras, aš vėl pabėgsiu, — pasakė Ramzis, gūžtelėjęs pečiais. — Tai koks tas jūsų planas?

— Noriu išvežti iš čia savo sūnų ir Džuliją. O dabar papasakokite, kas įvyko po to, kai išėjau.

— Ji būtent tokia, kaip jūs ir sakėte. Išprotėjusi, labai stipri ir pavojinga. Tiktai dabar jos kūnas jau visai sveikas. O akys dangiškai žydros, tokios kaip mano.

— Aha.

Eliotas nutilo. Matėsi, jog ji kankino skausmas. Grafas net sulaikė kvėpavimą, mėgindamas jį įveikti. Džulija staiga suprato, kad jis girtas. Mergina pirmą kartą matė Eliotą tokį. Kažkoks susijaudinęs, įsitempęs ir... girtas. Jis ištiesė ranką į Samiro taurę, pripiltą konjako, ir instinktyviai jį išgėrė.

Samiras ramiai žengė prie svetainės kampe esančio baro ir atnešė jam butelį.

— Jūs išgelbėjote man gyvybę, — pasakė grafas Ramziui. — Dėkoju.

Karalius vėl gūžtelėjo pečiais. Džulijai pasirodė, jog tarp šių dviejų žmonių kažkoks ypatingas savitarpio supratimas. Ir nėra jokio priešiškumo.

— Tai kaip dėl jūsų plano? — paklausė Ramzis.

— Privalote man padėti. Turėsite meluoti ir daryti tą labai įtikinamai. Tuomet jums panaikins visus kaltinimus, o Džulija ir Aleksas galės ramiai išvykti į Londoną. Ir Samiro niekuo nekaltins. Galima bus užsiimti kitais reikalais...

— Aš niekur neketinu išvažiuoti, Eliotai, — pasakė Džulija. — Bet Aleksas, žinoma, turi gauti leidimą išvykti.

Samiras dar įpylė Eliotui konjako. Grafas paėmė bokalą ir tuojau pat išgėrė.

— Samirai, gal turite džino? Man jis labiau patiktų.

— Grįžkime prie reikalo, milorde, — įsiterpė Ramzis. — Nieko nelaukdamas turiu atitaisyti savo klaidą. Po miestą klaidžioja paskutinė Egipto karalienė. Jai patinka žudyti. Turiu surasti ją ir sustabdyti.

— Čia prireiks stiprių nervų, — pastebėjo Eliotas. — Tačiau dėl visų žmogžudysčių mes galime apkaltinti Henrį. Jis vis tiek jau miręs. Tik jums, Ramzi, teks nemažai meluoti...

Nakties tyla. Aleksas Savarelas nuogas kietai miegojo baltuose kaip sniegas pataluose. Plona antklodė dengė jo kūną iki pusės. Mėnulio šviesoje jo veidas atrodė lygus ir baltas.

Kleopatra neskubėdama naršė savo dėžutėse, dėliojo daiktus, apžiūrinėdama sukneles, batus, papuošalus. Padėjo ant tualetinio staliuko popieriukus su užrašais „opera“ ir „vienam asmeniui“.

Mėnulis apšvietė brangius šilkus, blykčiojo perlų vėrinys. O už plonų pusiau permatomų užuolaidų matėsi Nilas.

Kleopatra sustojo prie lango, atsisukusi nugara į lovą ir į joje gulintį jaunuolį. Jis buvo panašus į dievą. Suteikė jai neapsakomą malonumą. Ir moteris jam atsakė tuo pačiu. Jo nekaltumas, jo vyriška jėga buvo tikras atradimas, tikras lobis. O tuo tarpu jaunuolį stebino nepažįstamosios paslaptingumas bei jos patirtis. Aleksas prisipažino, jog dar niekada jokia moteris nebuvo jo taip užvaldžiusi.

Ir dabar jis tarsi nekaltas kūdikis ramiai miegojo lovoje. O ji stovėjo prie lango...

...Ir pasinėrė į prisiminimus. Nuo to laiko, kai ją prikėlė, Kleopatra dar nebuvo mačiusi nė vienos nakties. Nežinojo naktinės vėsos, tamsos, kai iš visų pusių apgaubdavo sunkios mintys. Dabar jos atmintyje iškilo kitos naktys... ir tikri karaliaus rūmai su marmurinėmis grindimis, su kolonomis, stalais, nustatytais sidabrinėmis pilnomis vyno taurėmis, padėklais, nukrautais kepta mėsa bei vaisiais. Atmintyje atgijo pokalbiai su Ramziu. Kai jiedu kalbėdavosi tamsoje, gulėdami lovoje.

„Aš myliu tave taip, kaip niekada nesu mylėjęs jokios moters. Gyvenimas be tavęs — argi tai gyvenimas?“

„Mano vienintelis karaliau, — kalbėjo ji. — Ką man reiškia kiti? Jie tik lėlės iš vaikiškų žaidimų. Maži mediniai imperatoriai, kuriuos kažkas dėlioja iš vienos vietos į kitą...“

Reginys nutolo ir išnyko. Taip pat, kaip ir kiti prisiminimai. Realus buvo tik mieguistas Alekso balsas.

— Jūsų didenybe, kur jūs?

Ją apėmė gailestis — juk šitas jaunuolis negali praskleisti paslaptingo laiko šydo. Tas šydas pernelyg sunkus ir niūrus. Karalienė vėl ėmė niūniuoti melodiją iš tos dėžutės — „Dieviškąją Aidą“. Atsisuko į miegantį veidą užmerktomis akimis, į ramiai ant antklodės gulinčias rankas. Jos sieloje skambėjo ta daina. Ji vis niūniavo, nepraverdama lūpų. Priėjo arčiau, pažvelgė į mėnulio apšviestą Aleksą, švelniai perbraukė pirštais per garbanotus jo plaukus, palietė akių vokus. O, miegantis mano dievaiti, mano Endimionai! Jos ranka lėtai nuslydo ir sustojo prie jaunuolio gerklės, apčiuopė trapius kauliukus, kuriuos ji taip greitai laužydavo... Stiprios ją glosčiusios rankos, tvirta krūtinė, raumeningi pečiai. Na ir kas? Jis toks pats trapus, kaip ir visi mirtingieji...

Ne, Kleopatra nenorėjo, kad jis mirtų! Nenorėjo, kad kentėtų. Joje užgimė kažkoks naujas jausmas. Norėjos apginti, apsaugoti šį jaunuolį. Ji pakėlė baltą antklodę ir atsigulė greta Alekso, suvokusi, jog niekada nepadarys jam nieko blogo. Niekada! Net ir pati mirtis dabar moteriai atrodė pasibjaurėtina ir neteisinga.

„Kodėl aš nemirtinga, o jis mirtingas? O dievai!“. Akimirką Kleopatrai pasirodė, jog sunkūs atminties vartai atsivėrė — nebeliko jokių neaiškių klausimų. Ji žinojo, kas esanti, prisiminė savo praeitį ir viską, kas jai nutiko.

— Mano meile, mano jaunoji meile, — sušnabždėjo karalienė, apiberdama Aleksą švelniais bučiniais. Jis tuojau pat atsibudo, ištiesė į ją rankas:

— Jūsų didenybe...

Ji vėl pajuto sukietėjusi jaunuolio vyrišką organą, vėl užplūdo geismas... Kleopatra nusišypsojo Žinoma, gaila, kad jis mirtingas, tačiau dar toks jaunas... Ši mintis moterį nuramino.

Kurį laiką Ramzis tylėdamas klausėsi, po to prabilo:

— Manote, turėčiau jiems pasekti šitą pasaką? Tarytum ginčijausi su Henriu, po to nusekiau paskui jį į muziejų, pamačiau jį išimant iš vitrinos mumiją... ir čia mane sučiupo kareiviai.

— Argi, būdamas karaliumi, nesate melavęs Egipto labui? Argi neapgaudinėjote savo tautos, tikindamas juos, jog esate dievybė?

— Bet, Eliotai, — įsiterpė Džulija, kas bus, jei nusikaltimai ir toliau tęsis?

— Tikriausiai taip ir bus, — pasakė Ramzis. — Jei man nepavyks jos surasti.

— Bet juk nėra jokių įrodymų, kad Henris miręs, — pastebėjo grafas. — Jo kūno niekas nesuras. Visi manys, kad jis tebeklaidžioja po Kairą. Jie priims mūsų versiją. Pitfildas jau šita nesąmone patikėjo, „užkibs“ ir kiti. Ir pradės medžioti Henrį, o mus paliks ramybėje. Tuo tarpu Džulija ir Aleksas galės ramiai išvykti.

— Ne, aš jau sakiau, — pakartojo mergina. — O Aleksą aš įkalbėsiu...

— Mieloji, aš atvažiuosiu pas tave į Londoną, — pažadėjo Ramzis. — Lordas Ruterfordas — išmintingas žmogus. Jis galėtų tapti karaliumi arba pirmuoju karaliaus patarėju.

Eliotas karčiai šyptelėjo ir ištuštino trečią stipraus džino bokalą.

— Pasistengsiu meluoti įtikinamai. Mano melas bus tikra poema, — pažadėjo Ramzis. — Ką dar mums reikia aptarti?

— Vadinasi, nuspręsta. Turite man paskambinti dešimtą valandą. Iki tol jau turėsiu jūsų neliečiamybės garantiją. Atvyksite į gubernatoriaus rūmus ir padarysite pareiškimą. Be pasų mes niekur neišvyksime.

— Puiku, — pasakė Ramzis. — Išeinu. Palinkėkite man sėkmės.

— Bet kur ketini ieškoti? — paklausė Džulija. — Ir kada tu miegosi?

— Pamiršai, mano gražuole. Aš galiu apsieti be poilsio ir miego. Ieškosiu iki dešimtos ryto. Lorde Ruterfordai, jei jūsų planas žlugs...

— To nebus. Ir rytoj vakare mes visi eisime į operą, o po to — į šokių vakarą.

— Kokia nesąmonė! — sušuko Džulija.

— Ne, mano vaikeli. Padaryk tai dėl manęs. Įvykdyk mano paskutinį prašymą. Aš rūpinuosi mūsų reputacija. Noriu, kad visi matytų mano sūnų... su savo tėvu, su draugais, su Ramsėjumi. Noriu, kad mus visus matytų drauge. Alekso ateitis turi būti be jokių tamsių dėmių. Kad ir kas tavęs lauktų ateityje, negalima nutraukti saitų su praeitimi, su buvusiu savo gyvenimu. Juk tai nėra pernelyg didelė kaina — tereikia paaukoti vieną vienintelį vakarą, ir durys į ateitį bus atidarytos.

— Ak, lorde, jūs kaip visada mane sugraudinote, — pasakė Ramzis. — Kitame pasaulyje, kitame laikmetyje aš irgi skelčiau tokias pat beprotiškas kalbas savo pavaldiniams. Štai ką su mumis daro rūmai bei titulai. Bet aš čia pernelyg ilgai užtrukau. Samirai, jei nori, eime su manim. Arba aš keliausiu vienas.

— Eisiu su jumis, sere. — Samiras pakilo, nusilenkė Eliotui. — Iki ryto, milorde.

Ramzis išėjo, Samiras išskubėjo jam iš paskos. Džulija kiek pasėdėjo nejudėdama, po to staiga pašoko kaip įgelta ir išbėgo paskui Ramzį. Mergina jį pagavo laiptinėje, ir jiedu apsikabino.

— Prašau, mylimoji Džulija, — kuždėjo karalius. — Prisiekiu, ne visada aš toks bukaprotis. — Jis suspaudė delnais merginos veidą. — Prašau, važiuok į Londoną, ten tu būsi saugi. Kai baigsis šitas košmaras, mudu susitiksime.

Džulija purtė galvą.

— Aš tavęs neapgaudinėju. Myliu tave, todėl negalėčiau meluoti. Viską tau papasakojau.

Džulija stebėjo, kaip Ramzis lėtai leidžiasi laiptais. Jis vėl užsidėjo galvos apdangalą ir tapo panašus į šeichą. Išeidamas iš pastato, atsisuko ir pamojavo.

Džulijai nesinorėjo grįžti į kambarį ir vėl susitikti su Eliotu.

Dabar mergina žinojo, ko grafas vyko į šią kelionę. Nors ir anksčiau įtarė... Jis net ryžosi tokiam kraštutinumui — pradėjo persekioti Ramzį. Nuėjo paskui jį į muziejų.

Nors, kas čia stebėtino? Juk grafas tikėjo stebuklingu eliksyru. Tik jis ir Samiras... Tikėjo ir susigundė slapta viltimi.

Mergina meldėsi, kad tik jis suprastų, kokį pavojingą planą sumanė. O kai pagalvojo apie žmogų, nugrimzdusį į tamsą, iš kurios jis jau niekada nebepakils, ji suvirpėjo ir pravirko... Ir visai nesvarbu, koks tai žmogus — blogas, žiaurus ar pavojingas.

Eliotas tebesėdėjo savo vietoje ir gėrė džiną. Kaip visada orus, pasitempęs, elegantiškas — net tada, kai yra visai vienas, girtas ir sėdi tamsoje.

Džulijai įėjus, grafas net nepažvelgė į ją. Jis niekaip negalėjo susikaupti ir pakilti iš krėslo. Mergina uždarė duris ir priėjo prie jo.

Džulija pradėjo kalbėti tiesiai, nieko neslėpdama. Ji papasakojo, ką sužinojusi iš Ramzio apie eliksyrą: apie maistą, kurio vėliau negalima valgyti, apie gyvūnus, apie nuolatinį norą valgyti, ji papasakojo apie vienatvę, izoliaciją nuo visos žmonijos. Tiesiog vaikščiojo po kambarį ir bėrė žodžius, tarsi kalbėtų pati su savimi, nežiūrėdama į grafą bei vengdama jo žvilgsnio.

Galiausiai mergina nutilo. Kambaryje buvo tylu.

— Kai mudu su tavo tėvu buvome jauni, daug laiko praleisdavome Egipte, — pasakė Eliotas. Rausėmės knygose, tyrinėjome kapavietes, vertėme senovinius tekstus. Dieną ir naktį vaikščiojome po smėlynus. Senovės Egiptas! Jis tapo mūsų mūza, mūsų religija. Svajojome rasti čia kokią nors paslaptį, ką nors tokio, kas nušviestų mūsų kasdienybę, neleistų galvoti apie žmogaus būties beviltiškumą. Ar tiesa, kad piramidės slepia savyje daugybę neatskleistų paslapčių? Juk kadaise egiptiečiai mokėjo magišką kalbą, kuri buvo suprantama patiems dievams? Kokios dar neatrastos kapavietės slepiasi šitose kalvose? Kokią filosofiją žino šitie išmintingi žmonės? Ar paslaptys kuriamos, pasitelkus aukštą kultūros lygį? — Mes ieškojome atsakymų į panašius klausimus. Žinojimas pats savaime jau yra paslaptis. Mums rūpėjo atskleisti, ar tikrai egiptiečiai buvo tokie paslaptingi bei išmintingi, ar tai tik paprasčiausia gudri tauta? Tai buvo paieškos, tai buvo mūsų aistra. Mes to taip ir nesužinojome... Ir šiandien nieko nesuprantu. Tai buvo paieškos — ar tu supranti mane?

Džulija tylėjo. Ji žiūrėjo į Eliotą. Koks jis senas! Jo žvilgsnis liūdnas, sutrikęs, beviltiškas. Štai jis pakilo iš kėdės, priėjo prie jos, pabučiavo į žandą. Taip pat galantiškai, kaip darė viską. Ir vėl Džulijai toptelėjo mintis, kuri jau ne kartą buvo atėjusi į galvą. Jeigu ne jo žmona Edita ir ne Aleksas, ji galėtų įsimylėti šitą žmogų ir už jo ištekėti.

Ir jeigu ne Ramzis...

— Nerimauju dėl tavęs, mano mieloji, — ištarė grafas ir išėjo.

Naktis. Tyli, vieniša. Tik tylus iš apačios sklindančios muzikos aidas.

Gilus sveikas miegas Džulijai dabar atrodė tik saldus vaikystės prisiminimas.

7 skyrius

Švito. Už didžiulių piramidžių šešėlių, už plačiai išsidrėbusio ant smėlio akmeninio sfinkso letenų, driekėsi bekraštis rožinis dangus.

Kairėje matėsi migloti „Dvaro“ kontūrai. Kažkur šoniniuose kambariuose dar degė šviesa, bet viešbutyje buvo tylu.

Prie pat horizonto vienišas vyriškis jojo ant kupranugario. Tolumoje ūžė garvežys.

Ramzis klampojo per smėlį. Šaltas vėjas plaikstė jo apsiaustą. Jis priėjo prie didžiulio sfinkso ir sustojo tarp dviejų jo letenų, žvelgdamas į apdaužytą statulos veidą, kuris senovėje buvo akinamai baltas ir dvelkė ramybe.

— Tu vis dar čia, — sušnabždėjo Ramzis senovine kalba. Karalius apžiūrinėjo griuvėsius.

Šį šaltą ankstyvą rytą jo atmintyje iškilo laikai, kuomet viskas atrodė paprasta ir suprantama, kai jis buvo drąsus valdovas ir net nesvarstydamas kapojo kardu savo priešus. Kai urve nužudė žynę, norėdamas visiems laikams palaidoti baisią judviejų paslaptį.

Tūkstančius kartų vėl ir vėl jam iškildavo šitas klausimas: kas būtų atsitikę, jei jis nebūtų padaręs šios baisios nuodėmės? Beje, tos žynės juokas dar iki šiolei tebeskamba Ramzio ausyse.

„Aš nesu toks kvailas, kad gerčiau šitą“.

Nejaugi dėl to jį prakeikė? Pasmerkė amžinoms klajonėms, kaip kokį Kainą, pažymėjo amžina žyme, atskirdami nuo likusios žmonijos?

Šito jis nežinojo. Tačiau žinojo, kad daugiau neįmanoma kęsti šitą vienatvę. Jis suklydo, ir tos klaidos kartosis nuolat. Dabar tai aišku.

Ką reiškia tokia izoliacija? Kad kiekvienas bandymas išsiveržti iš užburto rato baigsis katastrofa?

Ramzis uždėjo ranką ant grubios akmeninės sfinkso letenos. Smėlis čia minkštas, gilus, vėjas pakelia jį, nešioja, jis lenda po rūbais, graužia akis.

Karalius vėl pažvelgė į sudarkytą akmeninį veidą. Prisiminė, kaip kadaise su maldininkais buvo čia atėjęs. Išgirdo fleitos bei būgno garsus, pajuto smilkalų kvapą...

Dabar tai buvo jo asmeninė malda — ta pačia senovine kalba, kurią jis mokėjo nuo vaikystės.

— Mano tėvo, mano žemės Dieve! Pažvelk į mane viską atleidžiančiomis akimis. Apšviesk mano protą, išmokyk, ką man daryti, kad galėčiau sugrįžti į gamtos prieglobstį. Ar man išeiti iš čia, visų niekinamam, šaukiančiam apie tai, kaip mane nuvargino amžinos kelionės? Aš nesu dievas. Neturiu supratimo apie tai, kas yra kūrimas. Ir nežinau, kas yra teisingumas. Tačiau kai ką vis dėlto išmanau. Tas, kas sukūrė mus visus, irgi nėra visai teisingas. O jeigu ir teisingas, tai jo teisingumas panašus į tavo išmintį, o sfinkse! Čia ir yra didžioji paslaptis.

Kuo labiau švito, tuo labiau ryškėjo „Šeferdo“ viešbučio kontūrai. Ramzis su Samiru artėjo prie jo — dvi tylios figūros, apsigaubusios apsiaustais.

Prie pagrindinio įėjimo privažiavo dengtas juodas furgonas. Ant asfalto numetė kietai surištus laikraščių ryšulius.

Kol berniukai rinkosi rytinę spaudą, Samiras greitai ištraukė iš ryšulio vieną laikraštį. Numetė berniukui iš kišenės išimtą monetą.

VAGYSTĖ IR ŽMOGŽUDYSTĖ DRABUŽIU PARDUOTUVĖJE

Ramzis pažvelgė pro Samiro petį ir taip pat perskaitė pavadinimą.

Vyrai tylomis susižvalgė.

Paskui abu apsisuko ir nuėjo toliau nuo miegančio viešbučio, tikėdamiesi surasti kokią nors kavinukę, kur galima būtų pasėdėti, sužinoti iš laikraščio apie naujus nusikaltimus ir pagalvoti, ką toliau daryti.

Kai pirmieji saulės spinduliai prasiskverbė pro užuolaidas, ji jau buvo atsibudusi. Kokios nuostabios tos šiltos, dieviškos rankos, kurios ją glamonėjo ir šildė!

Na ir kvaili tie graikai! Ir sugalvok tu man tokią nesąmonę, jog saulę iš už horizonto kažkas išveža ratais...

Štai jos protėviai tvirtai žinojo, jog saulė — tai dievas Ra, pats svarbiausias iš visų dievų. Gyvybės dievas. Be jo kiti dievai nebūtų įmanomi.

Stebuklinga, auksinė spindulių šviesa nutvieskė visą kambarį. Ji apakino Kleopatrą. Karalienė atsisėdo lovoje ir švelniai palietė šalia miegančio meilužio petį. Staiga jai pasidarė silpna, svaigo galva.

— Ramzi! — sušnabždėjo ji.

Šiltas saulės spindulys prisilietė prie jos veido, prie juodų antakių, akių vokų. Ji pajuto šilumą ant krūtinės, ant ištiestos rankos.

Šiluma, silpnumas, lengvas gyvenimo alsavimas... Kleopatra pakilo ir tyliai nuėjo žaliu kilimu. Jis buvo minkštesnis už žolę, ir karalienės žingsnių nesigirdėjo.

Ji sustojo prie lango, žvelgdama į aikštę, į sidabrinę Nilo juostą. Delnu palietė savo šiltą skruostą.

Kažkokia gyvybės banga užliejo visą kūną. Tarsi vėjas būtų įsiveržęs į rūmų koridorius — karštas dykumų vėjas — ir pakėlęs nuo kaklo plaukus, padvelkęs į ją, prasiskverbęs į jos vidų.

Kleopatros plaukai sujudėjo, tarsi kas juos šukuotų.

Tai prasidėjo katakombose. Senasis žynys pasekė jai pasaką. Vakarienės metu ji tik pasijuokė iš to. Pagalvok tu man — giliame akmeniniame urve miega nemirtingas žmogus Ramzis Prakeiktasis, buvęs tolimų dinastijų karalių patarėjas, o po to savo noru pasinėręs į tamsą ir užmigdęs savo kūną. Ir tai buvo dar proprosenelių laikais...

O ryte atsibudusi, ji nuėjo žadinti Ramzio...

„Tai labai sena legenda. Mano senelis man ją pasakojo, nors pats tuo netikėjo. Aš pats savo akimis mačiau tą miegantį karalių. Bet atsimink, jog tai pavojinga.“

Tada jai tebuvo trylika. Ir ji nepatikėjo, kad tai pavojinga.

Jie drauge nuėjo siauru akmeniniu koridoriumi. Nuo lubų ant jų krito dulkės. Žynys rankose nešėsi fakelą.

„Kas čia pavojingo? Pavojingos tik pačios katakombos. Jos gali mus gyvus palaidoti“.

Prie pat jos kojų nukrito kelios akmenų nuolaužos.

„Sakau tau, seni, man tai nepatinka!“

Žynys ėjo toliau. Aukštas, plikas, pakumpęs senis.

„Legenda byloja, jog, prikėlus tą žmogų, užmigdyti vėl būtų nelengva. Jis nemirtingasis, turintis valią bei protą. Jis taps Egipto karalių patarėju. Toks buvo ir anksčiau“.

„Ar mano tėvas žinojo apie tai?“

„Jam pasakojo, bet jis tuo netikėjo. Ir jo tėvas netikėjo. Taip pat ir senelis. Ak taip, žinojo ir karalius Ptolemėjus, gyvenęs Aleksandro laikais. Jis mėgino prikelti tą žmogų ir kreipėsi į jį tokiais žodžiais: „Kelkis, Ramzi Didysis, Egipto karaliui reikia tavo patarimo!“

„O paskui tas Ramzis vėl sugrįžo į savo tamsią celę? Ir tik žyniams patikėjo savo paslaptį?“

„Taip pasakojo man ir mano tėvui. Man sakė, jog turiu šitą paslaptį atskleisti savo valdovui“.

Ten buvo karšta ir tvanku. Visai nepanašu į įprastinę požemių vėsą. Ji neturėjo noro eiti toliau, jai nepatiko fakelų šviesos blyksnių žaismas ant lubų skliautų. Ant sienų visur matėsi kažkokie senoviniai hieroglifai. Niekas jų negalėjo perskaityti. Kleopatrą tai gąsdino, o baimės jausmo ji nekentė.

Jie vis vingiavo požemiais. Vargu, ar būtų įmanoma vienai surasti kelią atgal...

„Ir tu papasakojai šitą paslaptį jaunai ir kvailai karalienei. Gal ims ir patikės?“

„Tu pernelyg jauna, kad nepatikėtum. Turi tikėjimą, esi kupina vilčių, svajonių. Išmintis ne visada džiugina senius, valdove. Kartais ji tampa prakeiksmu“.

„Vadinasi, mes einame prie tos senos iškasenos?“ — ji nusikvatojo.

„Drąsiau, valdove. Jis guli tenai, už tų durų“.

Ji puolė pirmyn. Durys buvo dvigubos. Ir milžiniškos! Dulkėtos, aprašinėtos. Jos širdis pašėlusiai daužėsi.

„Pasiimk mane į šitą celę“.

„Taip, valdove. Tik būk atsargi. Prikelsi — ir jau nebeatsikratysi jo. Jis labai galingas ir nemirtingas“.

„Nesvarbu. Noriu jį pamatyti“.

Kleopatra įėjo pirma senio. Šokančioje fakelo liepsnos šviesoje perskaitė užrašą: „Čia ilsisi Ramzis Nemirtingasis, kuris save vadina Ramziu Prakeiktuoju — todėl, kad negali numirti. Jis miega amžinu miegu laukdamas, kol jį pašauks Egipto karaliai ar karalienės“.

Ji atsitraukė atgal.

„Atidaryk duris! Greičiau!“

Senis palietė kažkokią slaptą vietą sienoje. Šlykščiai girgždėdamos, durys lėtai atsidarė. Priešais juos atsivėrė erdvus urvas.

Žynys įėjo ir pakėlė fakelą aukštai virš galvos. Dulkės, baltai gelsvos dulkės, per kurias nežengė nei laukiniai žvėrys, nei keliautojai, nei lobių medžiotojai.

Ant pakylos gulėjo išdžiūvusi vyriškio figūra. Liesos, ant krūtinės sunertos rankos, tamsūs plaukai, pridžiūvę prie kaukolės.

„Nelaimingas kvailys! Jis miręs. Tik sausas urvo oras neleidžia suirti kūnui“.

„Ne, valdove. Pasižiūrėk į angos dangtį viršuje. Nuo jo leidžiasi žemyn grandinė. Angą reikia atidaryti“.

Senis perdavė jai fakelą ir abiem rankomis patraukė už grandinės. Ir vėl girgždėjimas, skambesys; ore sukasi dulkių stulpai. Bet geležimi apkalta anga pasidavė ir prasivėrė — tarsi paslaptinga akis į beribį mėlyną dangų.

Karšta vasaros saulė apšvietė gulintį žmogų. Kleopatra stovėjo išplėtusi akis, nustebusi. Kokiais žodžiais galima būtų apsakyti tai, ką tada pajuto valdovė? Gulintis kūnas pradėjo pilnėti, plėstis... Sujudėjo tamsūs plaukai, suvirpėjo akių vokai, blakstienos.

„Jis gyvas, tai tiesa“.

Ji atidavė žyniui fakelą ir nubėgo prie pakylos. Pasilenkė virš kūno taip, kad neužstotų jam saulės...

Ir žydros akys atsimerkė!

„Ramzi Didysis, kelkis! Egipto karalienei reikalingas tavo patarimas!“

Jis pažvelgė į ją ir sušnabždėjo: „Kokia tu graži“...

Ji žiūrėjo į aikštę priešais viešbutį. Matė, kaip bunda Kairas. Automobiliai triukšmingai lakstė švariomis asfaltuotomis gatvėmis. Medžiuose čiulbėjo paukščiai. Lygiu upės paviršiumi plaukė valtys.

Ji prisiminė Elioto Ruterfordo žodžius: „Praėjo daug šimtmečių... nauji laikai. Egiptas daug sykių buvo užkariautas. Tiek stebuklų... tu net neįsivaizduoji...“

Priešais ją stovėjo Ramzis. Beduino apdarais. Jis verkė, maldavo išklausyti...

Tamsioje patalpoje su dulkėtais stiklais, statulomis, grabais... ji pakilo, alpdama nuo skausmo, tiesdama į jį rankas, šaukdama jį vardu.

Kai jį sužeidė, marškiniai buvo kruvini. Bet jis veržėsi prie jos. Antras šūvis pataikė į ranką. Toks pat skausmas, kurį jai sukėlė tas piktadarys vardu Henris. Tas pats kraujas ir skausmas. Blyškioje ryto šviesoje ji pamatė, kaip kareiviai tempia Ramzį šalin.

„Dabar aš nebegalėsiu numirti. Tai tiesa?“

Ramzis stovėjo jos miegamojo tarpduryje. Ji raudojo. Ji, jauna karalienė, vilkėjo gedulo drabužiais.

„Ilgam?“

„Nežinau. Aš suprantu, jog dabar negalėsi atsisakyti šito. Tu nesugebi suvokti, ką tau siūlau. Leisk man išeiti. Naudokis žiniomis, kurias tau suteikiau. Tikėk — aš sugrįšiu. Kai tau manęs prireiks. Tikriausiai turėsi meilužių, patirsi, kas yra karas, pažinsi sielvartą. Ir apsidžiaugsi, vėl mane pamačiusi“.

„Bet aš myliu tave“.

Miegamasis buvo nutviekstas saulės. Minkštos užuolaidos švelniai lietė jos veidą. Nusilpusi, ji persisvėrė per palangę. Kaip svaigsta galva!

— Ramzi, aš viską prisimenu!

Tos moters iš drabužių parduotuvės žvilgsnis! Klykianti tarnaitė. Ir jaunuolis, nelaimingasis, kuris pažvelgė žemyn ir pamatė kyšančius jos pėdos kaulus!

„O dievai, ką jūs su manimi padarėte?!“

Ji atsitraukė nuo lango. Bet šviesa buvo visur, ji akino Kleopatrą. Veidrodis tarsi degė ugnimi. Ji suklupo ant kelių, įsikibo pirštais į žalią kilimą. Virpėdama, atsigulė. Raitėsi, duso, mėgindama išsivaduoti iš ugnies, liepsnojusios jos smegenyse, įsiskverbusios į jos širdį. Skausmas sukaustė visą kūną. Ji sklandė erdvėje... Ir pagaliau nurimo. Karšta šviesa nudegino odą, užmerktus akių vokus.

Eliotas vienas sėdėjo verandoje. Tuščias butelis blizgėjo ryto saulės spinduliuose. Jis atsilošė minkštame krėsle ir snaudė. Alkis, ilga bemiegė naktis sujaukė jo jausmus. Jam atrodė, jog saulės spinduliai jau savaime yra dangiškas stebuklas; o to jam pasivaideno ilgas sidabrinės spalvos automobilis. Jis taip ūžė... Kokie čia dar pokštai? Koks įdomus žilagalvis žmogus lipa nuo sėdynės!

Keista, atvykėlis eina tiesiai prie jo.

— Visą naktį praleidau su Vintropu.

— Aš tau dėkingas.

— Seni, mums paskyrė susitikimą dešimtai valandai trisdešimt minučių. Ten viskas turėtų paaiškėti. Ar tu sutvarkysi?

— Taip, aš viskuo pasirūpinsiu. Gali manimi pasikliauti. Ramsėjus ateis tenai, jei tik tu užtikrinsi jo neliečiamybę.

— Taip, kai tik jis parašys pareiškimą dėl Henrio Stratfordo. Tu tikriausiai jau žinai, ką Henris iškrėtė praėjusią naktį? Jis apiplėšė parduotuvę. Ten buvo pilna kasa pinigų. Jis viską susižėrė. Ir moteris...

— Niekšas! — sumurmėjo Eliotas.

— Seni, tau reikia kraustytis iš šito krėslo, išsimaudyti, nusiskusti ir ateiti į susitikimą...

— Džeraldai, duodu žodį, kad taip ir padarysiu. Susitiksime gubernatoriaus rūmuose.

Palaiminga tyla. Ta birzgianti mašina pagaliau nuvažiavo. Vėl priėjo berniukas.

— Ko norėsite pusryčių, milorde?

— Atnešk ko nors, tik nedaug. Ir apelsinų sulčių. Paskambink dar kartą į mano sūnaus kambarį. Pasiklausk durininko, tikriausiai sūnus bus man palikęs raštelį.

Jos jaunas meilužis atsibudo labai vėlai.

Roma žlugo. Praėjo jau du tūkstančiai metų.

Ji ilgai sėdėjo prie lango, apsivilkusi žydra suknele, ir stebėjo miesto gyvenimą. Dabar padriki jos matyti epizodai susidėliojo į vientisą mozaiką. Tačiau kiek dar daug dalykų teks pamatyti, kiek naujo sužinoti.

Kleopatra papusryčiavo, tarnai seniai nunešė indus. Ji nenorėjo, kad kas nors pamatytų, kaip be saiko ji valgo ir kokiais kiekiais...

O lordo Samerfildo laukė pakankamai kuklūs pusryčiai. Jam išėjus iš miegamojo, Kleopatra susižavėjusi atsiduso:

— Koks tu gražus!

Jaunuolis pasilenkė ir pabučiavo ją. Kleopatra apsivijo rankomis jo klubus ir pabučiavo į nuogą krūtinę.

— Štai tavo pusryčiai, jaunasis lorde, — pasakė ji. — Man reikia dar daug ką sužinoti, daug ką pamatyti.

Jis atsisėdo prie mažyčio uždengto staltiese staliuko. Uždegė žvakę.

— Tu neprisijungsi prie manęs?

— Aš jau pavalgiau, mano meile. Ar galėsi man parodyti šiuolaikinį miestą? Parodyti rūmus, kuriuose gyvena britai, valdantys šitą šalį?

— Parodysiu jums viską, jūsų didenybe.

Ji atsisėdo priešais jaunuolį.

— Tu pati paslaptingiausia moteris pasaulyje, — pasakė Aleksas. Ir vėl jo žodžiuose nebuvo nei pašaipos, nei pykčio. — O žinai, tu man primeni vieną žmogų, jis irgi labai paslaptingas... Bet tai jau nesvarbu. Ko tu šypsaisi? Apie ką mąstai?

— Kaip viskas nuostabu, — sušnabždėjo Kleopatra. — Ir tu. Ir apskritai visas gyvenimas, mano jaunasis lorde. Viskas žavu. Ir taip gražu.

Aleksas išraudo kaip panelė, padėjo ant stalo sidabrinę šakutę, pasilenkė per stalą ir pabučiavo valdovę.

— Tu verki, — pastebėjo jis.

— Taip. Bet iš laimės. Pasilik su manim, jaunasis lorde. Neišeik taip iškart.

Regis, jis nustebo, kažkaip sustingo. Kleopatra mėgino prisiminti, ar buvo jos gyvenime žmogus, kuris taip švelniai su ja elgėsi. Galbūt tik vaikystėje. Tada ji buvo tokia kvaila ir nieko nesuprato.

— Aš apskritai nenoriu niekur nuo jūsų pasitraukti, jūsų didenybe, — pasakė jis ir sutriko, tarsi pats nepatikėjęs savo žodžiais.

— O vakare bus opera, mano valdove. Eisime drauge. Ir paskui pašoksime šokių vakarėlyje.

Kaip nušvito jo akys!

— Tai bus nuostabu, — sušnabždėjo jaunuolis.

Kleopatra parodė į ant stalo stovėjusias lėkštes:

— Tavęs laukia pusryčiai, mano valdove.

Jis valgė vangiai, tarsi nenoromis. Po to paėmė šalia gulėjusį ryšulėlį. Moteris jo net nebuvo pastebėjusi. Ir ištraukė kažką prirašyto smulkiomis raidėmis.

— Pasakyk, kas tai.

— Laikraštis, žinoma. — Jis nusišypsojo. Pasižiūrėjo... — Kraupios naujienos!

— Paskaityk garsiai.

— Tu nenorėsi šito girdėti. Drabužių parduotuvėje rado nelaimingą moterį. Nusuktu sprandu. Taip pat buvo nužudytos ir kitos aukos... Čia yra ir nuotrauka — Ramsėjaus ir Džulijos. Kaip nemalonu!

Ramzis?

— Apie tai kalba visas Kairas, jūsų didenybe. Dabar jau ir tu sužinojai. Mano draugai įvelti į šią nemalonią istoriją, nors iš tiesų jie niekuo dėti. Matai šitą žmogų?

Ramzis.

„Jie Lourenso Stratfordo draugai. To archeologo, kuris surado Ramzio Prakeiktojo mumiją“.

— Jis artimas mano tėvo draugas. Taip pat ir mano. O dabar jo visur ieško. Kažkokios kvailystės. Dėl to, kad iš Kairo muziejaus pavogta mumija. Apmaudus nesusipratimas. Manau, greitai viskas paaiškės. — Aleksas patylėjo. — Jūsų didenybe! Tegul ši istorija jūsų nejaudina. Tai kažkokie niekai.

Kleopatra spoksojo į „nuotrauką“ — tai visai nepanašu į paprastą piešinį. Vaizdas toks ryškus, tikriausiai rašalu nupiešta. Net jos pirštus tas rašalas ištepė. O piešinyje pavaizduotas Ramzis. Stovi šalia kupranugarių bei jų varovų. Apsivilkęs kažkokiais keistais šiuolaikiškais rūbais. O po nuotrauka užrašas: „Karalių Slėnis“.

Kleopatra vos nepradėjo kvatoti. Jai atrodė, jog tai trunka visą amžinybę. Aleksas kažką kalbėjo, bet ji negirdėjo nieko. Tikriausiai jis pasakė, kad jo laukia tėvas? Ar, kad jis dabar reikalingas savo tėvui?

Ji buvo tarsi sustingusi. Po to pamatė, kad jaunuolis kažkur išeina. Ir paliko ant stalo tą laikraštį. Kleopatra pažvelgė į Aleksą. Jis paėmė nuo stalo kažkokį keistą daiktą. Ir kalbėjo į tą daiktą... Teiravosi lordo Ruterfordo.

Kleopatra tuojau pat pašoko. Švelniu judesiu atėmė iš jo tą daiktą ir padėjo į vietą.

— Nepalik manęs, jaunasis lorde, — paprašė ji vėl. — Tavo tėvas gali ir palaukti. O man tu dabar labai reikalingas.

Aleksas sutrikęs žvelgė į ją. Bet kai Kleopatra jį apkabino, jaunuolis nesipriešino.

— Negrįžkime taip iškart į tą pasaulį, — sušnabždėjo ji jaunuoliui į ausį, švelniai bučiuodama. — Pabūkime dar dviese.

Kaip greitai jis pasidavė! Kaip greitai vėl užsiliepsnojo!

— Nesidrovėk, — kuždėjo ji. — Glamonėk mane, leisk savo rankoms pildyti visus tavo norus... Kaip praėjusią naktį.

Ir vėl jis priklausė tik jai, buvo jos vergas. Glostydamas jos krūtinę per žydrą suknelę, aistringai bučiuodamas Kleopatrą, Aleksas tuo pačiu ir ją pavertė savo verge.

— Sakyk, koks stebukladarys padovanojo man tave? — kuždėjo jis. — Vos tik pagalvojau... kai aš pagalvojau... — Ir jis vėl apibėrė moterį karštais bučiniais, o ji nusivedė jaunuolį į miegamąjį.

Tačiau pasiėmė ir laikraštį nuo stalo.

Kai jiedu krito į lovą, ir Aleksas pradėjo nusirenginėti, Kleopatra jam parodė laikraštį.

— Sakyk, — paprašė moteris, rodydama grupę žmonių, stovinčių greta kupranugarių. — Kas ta moteris?

— Džulija. Džulija Stratford.

Daugiau nebuvo jokių žodžių, tik aistringos glamonės, bučiniai, jo šlaunys prigludo prie moters, ir du kūnai vėl susiliejo.

Kai viskas baigėsi, ir jaunuolis nurimo, Kleopatra ranka paglostė jo plaukus.

— Ta moteris... Jis ją myli?

— Taip, — mieguistai atsiliepė Aleksas. — Ir jinai jį myli. Bet dabar tai jau nesvarbu.

— Kodėl taip sakai?

— Todėl, kad aš turiu tave.

Ramzis atrodė nuostabiai: jis visada toks būdavo žmonių susibūrimo vietose. Tiesus, aukštas, puikiai išlygintu baltu kostiumu, ant kurio nebuvo nė dulkelės, glotniai sušukuotais plaukais. Jis buvo žavus. Žydros jo akys šelmiškai spindėjo.

— Mėginau jį atvesti į protą. Kai sudaužė vitriną ir ištraukė mumiją, supratau, kad jau nieko nebepakeisiu ir pamėginau dingti iš tenai, bet mane sulaikė apsaugininkai. Na, jūs žinote visą tą istoriją.

— Bet jie sakėsi šaudę į jus, jie...

— Sere, šitie žmonės anaiptol ne tokie, kaip Senovės Egipto kariai. Tai tinginiai. Vargu, ar jie žino, kaip teisingai elgtis su ginklu. Jie nesugebėtų nugalėti hetitų.

Vintropas nusijuokė. Netgi Džeraldas liko sužavėtas. Eliotas pažvelgė į Samirą, kuris sėdėjo įsitempęs, nedrįsdamas net šyptelėti.

— Būtų gerai, jei mums pavyktų surasti Henrį, — pasakė Mailzas.

— Be abejo, kreditoriai taip pat seniai jo ieško, — pritarė Ramzis.

— Na ką gi, sugrįžkime prie klausimo apie kalėjimą. Regis, tenai buvo gydytojas, kai jūs...

Pagaliau Džeraldas neištvėrė.

— Vintropai, — pasakė jis, — tu puikiai žinai, jog šitas žmogus nekaltas. Tai Henrio darbas. Viskas prieš jį. Jis įsilaužė į muziejų, pagrobė mumiją, pardavė ją ir dabar lėbauja už gautus pinigus. Juk radote tvarsčius nuo mumijos Henrio meilužės namuose. Be to, Henrio Stratfordo vardas Londone buvo įrašytas į skolininkų knygą.

— Bet šita istorija...

Eliotas gestu paprašė tylos.

— Misteris Ramsėjus pavargo nuo apklausų. Beje, mes taip pat. Svarbiausią pareiškimą jis jau padarė: Henris pats prisipažino jam, nužudęs savo dėdę Lourensą.

— Bent jau aš taip jį supratau, — sausai pasakė Ramzis.

— Noriu, kad mums tuojau pat būtų grąžinti pasai, — pasakė Eliotas.

— Bet Britų muziejus...

— Jaunuoli... — buvo bepradedąs Džeraldas.

— Lourensas Stratfordas nemažai davė Britų muziejui, — pareiškė Eliotas. Jo kantrybė trūko. Daugiau nebuvo jėgų vaidinti komediją. — Paklausyk, Mailzai, — pasakė jis, palinkęs į priekį. — Tu, žinoma, gali viską dar kartą patikrinti, bet įspėju: pagalvok apie visuomenės nuomonę. Jei mano draugai rytoj dieniniu traukiniu neišvyks į Port Saidą, tavęs nepriims nė viena padori šeima Kaire ar Londone. Galiu tvirtai tau šitą pažadėti. Nė viena šeima, kuri norėtų savo namuose matyti septynioliktosios dinastijos lordą Ruterfordą. Ar aš aiškiai pasakiau?

Kabinete visi nutilo. Mailzas išblyško. Tai buvo smūgis žemiau juostos.

— Taip, milorde, — vos girdimai ištarė jis, atidarė rašomojo stalo stalčių ir ištraukė visus pasus.

Džeraldui dar nespėjus atsipeikėti, Eliotas ištiesė ranką ir susirinko dokumentus.

— Man pačiam nemalonu, kad drįsau ištarti tokius žodžius, — pasakė jis. — Niekada nė vienam žmogau to nebuvau sakęs. Bet labai svarbu, kad mano sūnus galėtų ramiai sugrįžti į Angliją. O aš pasiliksiu ir gyvensiu šitame prakeiktame mieste tiek, kiek reikės. Ir atsakysiu į visus jūsų klausimus.

— Taip, milorde, jeigu aš pranešiu gubernatoriui, kad jūs pasiliekate...

— Aš jau pažadėjau. Argi nepakanka mano žodžio? Ar dar norite, kad prisiekčiau?

Matyt, jis bus kiek perlenkęs lazdą... Džeraldas ramindamas paplekšnojo grafui per ranką. Taip, jis pasiekė savo.

Samiras padėjo grafui atsikelti. Jie išėjo iš priėmimo kambario į pagrindinį vestibiulį.

— Puikiai sutvarkyta, Džeraldai, — pasakė Eliotas. — Paskambinsiu tau, jei prireiks. Susisiek, prašau, su Rendolfu ir papasakok jam viską. Dabar aš neturiu jėgų to padaryti. Po to parašysiu jam laišką.

— Pamėginsiu kiek sušvelninti situaciją. Kam jam reikia žinoti visas smulkmenas? Henrio areštas jam bus stiprus smūgis.

— Spręskime problemas, joms iškilus. Gerai.

Ramzis nekantravo. Vis žvilgčiojo žemyn, į laukiantį prie durų automobilį. Eliotas paspaudė Džeraldui ranką ir ėmė leistis laiptais.

— Ar jau galima pasakyti, jog mūsų vaidinimas baigtas? — paklausė Ramzis. — Aš prarandu brangų laiką.

— Nieko, jūs dar daug turite laiko, — pastebėjo Eliotas. Jis šypsojosi. Jie laimėjo. Grafui iškart palengvėjo. Aleksas ir Džulija galės išvykti. — Dabar jūs turite sugrįžti į viešbutį, kad visi jus tenai pamatytų.

— Nesąmonės! Ir šiandien tas “žygis“ į operą man atrodo visai idiotizmo viršūnė.

— Viskas kaip tik į temą, — atsakė Eliotas ir pats pirmas užsiropštė ant automobilio sėdynės. — Prašau, jau galima judėti, — pasakė jis.

Ramzis buvo piktas ir nusivylęs.

— Sere, bet ką mes galime padaryti, kol nesužinosime, kur ji yra? — paklausė Samiras. — Taip aklai jos nesurasime.

Šį kartą judantis mažytis kambarėlis neišgąsdino Kleopatros. Ji jau žinojo, kas tai yra, suprato, kad tas kambarėlis tarnauja „naujų laikų“ žmonėms, kaip ir geležinkelis, automobiliai ir kiti mechanizmai, kurie iš pradžių jai kėlė siaubą. Juk liftų kabinos — tai ne kokios nors kankinimų kameros, į kuriuos sugrūsdavo žmones. Keista, kad iš pradžių ji į viską žiūrėjo taip neigiamai.

O dabar Aleksas paaiškino apie „naujų laikų“ stebuklų reikšmę. O, jis galėtų plepėti valandų valandas... Jai nereikėjo ieškoti įdomių temų, užduoti jam įdomius klausimus. Aleksui patiko kalbėti ir apie Ramzio Prakeiktojo mumiją, ir apie šių laikų moterį Džuliją Stratford, ir apie tai, kaip Britanija valdo savo didžiąją imperiją... jis mielai pasakojo apie viską. Buvo akivaizdu, jog Džulija jam labai patiko, o Ramsėjus ją nuviliojo, bet dabar tai „jau nebesvarbu“. Nes paaiškėjo, jog tie jausmai, kuriuos jis palaikė meile, buvo visai ne meilė. Ar jai tikrai įdomu daugiau sužinoti apie Alekso šeimą? Ne, gal geriau pakalbėti apie Kairą, apie Egipto istoriją, apie viską pasaulyje...

Jis labai norėjo paskambinti tėvui. Jaunuolis jautėsi kaltas. Kleopatrai ilgai teko jį įkalbinėti. Persirengti Aleksui nereikėjo: marškiniai ir švarkas atrodė taip pat puikiai, kaip ir praėjusią naktį.

Ir dabar jiedu brovėsi pro žmonių minią per viešbučio vestibiulį, išsirengę pasivažinėti po miestą „Rols Roisu“, pasižiūrėti į mameliukų kapavietes ir į tą „istoriją“, kuri moterį taip sudomino. Naujojo pasaulio vaizdas Kleopatrai darėsi vis ryškesnis.

Tiesa, jaunasis lordas keletą kartų pastebėjo, kad jo draugė po praėjusios nakties pasikeitė. Tada ji buvo tokia lengvabūdė, tokia žaisminga... Kleopatrą tai baugino. Vadinasi, ji iš tiesų rimtai krito jaunuoliui į akį.

— Ir tau tos permainos nepatinka? — paklausė Kleopatra, jiems artėjant prie išėjimo.

Aleksas nutilo ir sustojo. Jis tarsi pirmą kartą ją pamatė. O ji šypsojosi jaunuoliui. Jis tikrai vertas tos žavingos šypsenos.

— Tu pati mieliausia, pati nuostabiausia būtybė visame pasaulyje, — pasakė jis. — Jei tik galėčiau išsakyti žodžiais savo jausmus. Tu kaip...

Jiedu stovėjo vestibiulyje, žmonių minioje, tačiau matė tiktai vienas kitą.

— Kaip vaiduoklis? — pratęsė Kleopatra. — Kaip ateivė iš kito pasaulio, kito gyvenimo?

— Ne, juk tu pernelyg žemiška, — jis švelniai nusijuokė. — Tokia gyvybinga, tokia aistringa.

Jie išėjo. Kaip Aleksas jau buvo sakęs, jo automobilis stovėjo prie įėjimo. Ilgas, juodas, su patogiomis sėdynėmis.

— Palauk, aš tik paliksiu tėvui raštelį, kad vakare pasimatysime.

— Galiu pats tą padaryti, milorde, — pasakė durininkas, išlydėdamas juos.

— O, būčiau jums labai dėkingas, — mandagiai pasakė Aleksas. Jis visada buvo ypač mandagus su žemesnio rango žmonėmis. Davė durininkui arbatpinigių, žiūrėdamas tiesiai jam į akis: — Būkite malonus, perduokite mano tėvui, jog mudu pasimatysime šįvakar operoje.

Kleopatrą žavėjo jo sugebėjimas net ir smulkmenose išlikti tokiu elegantišku. Moteris įsikibo jam į parankę ir jiedu pradėjo leistis laiptais žemyn.

— Papasakok man, — paprašė Kleopatra, įsitaisiusi ant priekinės sėdynės, — papasakok apie tą Džuliją Stratford. Noriu žinoti, kokia ta šiuolaikiška mergina.

Kai automobilis privažiavo prie viešbučio, Ramzis vis dar tęsė ginčą.

— Mes pasielgsime taip, kaip priimta aukštuomenėje, — tvirtino Eliotas. — O jūs turite visą amžinybę ir galėsite sau ramiai ieškoti pasiklydusios karalienės.

— Tiesiog nuostabu! — sušuko Ramzis. Jis taip truktelėjo automobilio dureles, kad vos nenuplėšė jų. — Džulijos pusbrolis kaltinamas baisiais nusikaltimais, o ji šoks puotoje, tarsi nieko nebūtų nutikę?

— Anglijos įstatymai tvirtina, kad žmogus laikomas nekaltu, kol neįrodyta jo kaltė, — paaiškino grafas, remdamasis į jam ištiestą Ramzio ranką. — Oficialiai Henriui dar nepareikšti jokie kaltinimai. Mes kaip ir nieko nežinome apie jo paiešką, todėl turime vykdyti lojalių mūsų karalystės piliečių pareigas.

— Taip, jums tikrai derėtų tapti karaliaus patarėju, — pastebėjo Ramzis.

— O Dieve, pažiūrėkite!

— Kas atsitiko?

— Mano sūnus ką tik išvažiavo iš viešbučio su kažkokia moterimi. Tokiu metu!

— Matyt, jis elgiasi taip, kaip priimta aukštuomenėje, — įgėlė Ramzis, eidamas link laiptų.

— Atleiskite, lorde Ruterfordai, jūsų sūnus prašė perduoti, jog susitiks su jumis vakare, operoje.

— Dėkoju, — šyptelėjo Eliotas.

Įėjęs į savo kambarį, Eliotas suprato, kaip baisiai nori miego. Galima būtų ko nors išgerti, bet jis dar ne visai buvo išsiblaivęs. O blaivi galva jam dabar taip reikalinga.

Ramzis padėjo jam nueiti prie krėslo.

Ūmai grafas suvokė, kad jie liko vieni. Samiras nuėjo į savo kambarį, Volterio nebuvo šalia.

Jis pamėgino atsisėsti tiesiai.

— Ir ką dabar darysite, milorde? — paklausė Ramzis. Jis stovėjo kambario viduryje, įsmeigęs žvilgsnį į Eliotą. — Po tos ypač svarbios puotos kaip niekur nieko išvyksite į Angliją?

— Jūsų paslaptis išsaugota. Nors jai ir anksčiau nebuvo grėsmės. Niekas nepatikėtų, jei papasakočiau ką matęs. Labai norėčiau viską pamiršti, nors nemanau, jog kada nors man tai pavyks.

— O kaip svajonė apie nemirtingumą? Ar pamiršote ją?

Eliotas susimąstė. Po to neskubėdamas atsakė, net pats stebėdamasis savo ryžtingumu:

— Tikriausiai visų svajonių išsipildymą man suteiks mirtis. Aš jos nusipelniau. — Jis nusišypsojo sutrikusiam, tokio atsakymo nesitikėjusiam Ramziui. — Ir anksčiau, ir dabar, — tęsė Eliotas, — dangus man buvo tarsi viliojanti didžiulė biblioteka, kurioje daugybė dar nematytų knygų. Ir paveikslų, ir statulų, kuriomis amžinai galima gėrėtis bei mėgautis. Aš įsivaizdavau pomirtinį gyvenimą, kaip begalinę kelionę į pažinimą. Kaip manote, ar taip gali būti? Juk tai kur kas įdomiau, negu iškart gauti atsakymą į visus klausimus...

Ramzis liūdnai šyptelėjo:

— Jūsų rojų sudaro žmonijos kūriniai. Kaip ir mūsų senovės Egipto rojų.

— Taip, tikriausiai. Milžiniškas muziejus. Ir visiškas vaizduotės nebuvimas...

— Nemanau.

— O, man taip norisi su jumis aptarti daugybę dalykų, tiek daug norėčiau iš jūsų sužinoti.

Ramzis tylėjo. Jis vis dar tebestovėjo priešais grafą, nejudėdamas iš vietos. Eliotui buvo malonu, kad kažkas įdėmiai jo klausosi, mėgina jį suprasti. Grafas žinojo, kad daugelis žmonių nemoka klausytis.

— Regis, mano laikas tirpsta, — atsiduso Eliotas. — Dabar mano nemirtingumą įkūnija tik sūnus Aleksas.

— Jūs išmintingas žmogus. Supratau tą, vos pirmą kartą pažvelgęs į jūsų akis. O štai sukčius iš jūsų niekam tikęs. Kai man pasakėte, jog Kleopatra nužudė Henrį ir jo meilužę, iškart supratau, kur ją slepiate. Supratau, kad ji yra šokėjos namuose. Bet vedžiojau jus už nosies. Norėjau pamatyti, kaip toli nueisite. Bet jūs pasitraukėte iš žaidimo. Tai jums netinka, jūs ne toks žmogus.

— Vadinasi, mano avantiūra baigta. Jeigu norite, kad pasilikčiau čia, išvykus vaikams... Nors, kuo jums gali būti naudingas senas ligotas žmogus. Juk taip?

Ramzis kiek patylėjo.

— Kodėl neišsigandote, pamatęs ją muziejuje? — paklausė karalius.

— Aš išsigandau. Mane apėmė baisus siaubas.

— Bet kažkodėl apgynėte ją. Nejaugi tai buvo tik savanaudiški ketinimai?

— Ne, nemanau. Ji mane traukė. Kaip, beje, ir jūs. Paslaptis, mįslė... Norėjosi ją suprasti, įminti mįslę. Be to...

— Kas?

— Ji buvo gyva. Ir kentė didžiulį skausmą.

Ramzis vėl susimąstė.

— Ar jūs įkalbėsite Džuliją išvykti į Londoną, kol viskas čia pasibaigs? — paklausė Eliotas.

— Taip, įkalbėsiu, — atsakė karalius.

Jis išėjo ir uždarė duris.

Jie klaidžiojo po Mirusiųjų miestą, taip tą vietą vadino arabai. Čia mameliukų sultonai statė savo mauzoliejus. Jie matė Babilono tvirtoves. Klaidžiojo po turgų. Aleksą kankino kaitra. O Kleopatros siela buvo pilna įspūdžių: prieš jos akis prabėgo visa istorija, sujungusi šią džiaugsmingą dieną su jos jaunystės laikais.

Karalienei daugiau nesinorėjo apžiūrinėti senų griuvėsių. Ji norėjo tiesiog būti su lordu Samerfildu.

— Tu man patinki, jaunasis lorde, — pasakė ji Aleksui. — Man su tavimi labai jauku. Padedi man pamiršti mano skausmą. Ir senas sąskaitas, kurias privalau suvesti.

— Apie ką tu kalbi, mieloji?

Ir Kleopatra vėl pagalvojo apie šio mirtingo vyro trapumą bei silpnumą... Palietė jo kaklą. Vėl užplūdo prisiminimų banga, gimė bauginančios mintys, panašios į tas juodas bangas, iš kurių ją išvadavo... į juodas mirties bangas.

Įdomu, ar jų mirtis skirtinga? Ar Antonijus taip pat nuskendo juodose bangose? Jai pasirodė, jog visai čia pat ta minutė, kai Ramzis nuo jos nusisuko, atsisakęs duoti Antonijui gyvybės eliksyro. Ji vėl pamatė save, suklupusią ir maldaujančią: „Neleisk jam numirti!“

— Jūs tokie gležni, trapūs, visi jūs... — sušnabždėjo ji.

— Apie ką tu, mieloji?

„Vadinasi, aš pasmerkta vienatvei? Tarp šitų visų žmonių, kurie yra mirtingi? O Ramzi, aš tave prakeikiu!“ Ir tada ji vėl pamatė tą senovinį miegamąjį, ant kušetės gulintį mirštantį vyrą ir šalia jo kitą, nemirtingąjį, kuris nusigręžė nuo jos. Dabar ji pastebėjo tai, ko nematė tą tragišką akimirką: jie abu buvo žmonės, ir Ramzio akyse slypėjo gilus sielvartas.

Po to, kai Antonijus buvo jau palaidotas, o pati Kleopatra gulėjo tarsi negyva, atsisakiusi kalbėti ir judėti, Ramzis jai pasakė: „Tu buvai pati geriausia. Vienintelė. Narsi kaip vyras, o širdis tokia moteriškai švelni. Turėjai karaliaus išmintį ir karalienės gudrumą. Tu tobula. Tikėjausi, jog tavo meilužiai tave daug ko išmokys, ir net nepagalvojau, kad jie palauš tave“.

Ką ji atsakytų Ramziui dabar, jei vėl atsidurtų tame miegamajame? Kad tą žino ir supranta? Ir vis tiek, žiūrėdama į greta žingsniuojantį jaunąjį lordą, šitą nuostabų ir tokį bejėgį berniuką, ji nepajėgė įveikti savyje neapykantos.

— Mieloji, ar tu patikėsi manimi? Juk mudu taip nedaug pažįstami?

— Ką tu nori pasakyti?

— Tai atrodo kvailai.

— Sakyk.

— Aš myliu tave.

Ji švelniai paglostė jaunuolio skruostą.

— Kas tu? Iš kur atsiradai? — sušnabždėjo jis, paėmė ją už rankos ir paglostė delną.

Aistros banga nusmelkė visą moters kūną, karščiu užliejo krūtinę.

— Niekada nepadarysiu tau nieko blogo, lorde Aleksai.

— Jūsų didenybe, pasakykite man savo vardą.

— Sugalvok jį pats, lorde Aleksai. Vadink mane, kaip nori, jei netiki tuo vardu, kurį tau pasakiau.

Tamsiose jo akyse trumpam šmėstelėjo pavojus. Jei jis sau leis pabučiuot šitą moterį, teks mylėtis su ja čia pat, ant akmenų. Ir iki visiško išsekimo...

— Regina, — sušnabždėjo jis. — Mano karalienė.

Vadinasi, ta Džulija Stratford jį paliko. Šiuolaikiška moteris, daranti viską, kas tik jai šauna į galvą. Tik didysis karalius jai tiko. O Aleksas dabar irgi turi savo karalienę.

Ji vėl pamatė mirusį Antonijų. „Jūsų didenybe, mums reikia išnešti jį iš čia.

Ramzis atsisuko į ją ir sušnabždėjo:

„Eisi su manim?“

Lordas Aleksas įsisiurbė į jos lūpas, nekreipdamas dėmesio į aplinkui zujančius turistus. Ji visa degė aistra... „Lordas Samerfildas taip pat mirs — kaip mirė Antonijus“.

Įdomu, ar Ramzis leis numirti Džulijai Stratford?

— Vežk mane atgal į viešbutį, — sušnabždėjo Kleopatra. — Aš geidžiu tavęs, lorde Aleksai. Antraip čia pat nuplėšiu nuo tavo kūno darbužius.

— Aš tavo amžinas nuolankus vergas, — atsakė jaunuolis.

Visą kelią Kleopatra sėdėjo prisiglaudusi prie Alekso.

— Kas jums, jūsų didenybe, atsiverkite man.

Pro lekiančios mašinos langą Kleopatra žiūrėjo į mirtingųjų minias gatvėse — čia jų buvo tūkstančiai.

Kam jis grąžino ją į gyvenimą? Ko jis siekė? Ji vėl pamatė ašarotą Ramzio veidą. Prisiminė nuotrauką — kaip jis stovi, išsišiepęs prieš kamerą, apsikabinęs tamsiaakę Džuliją Stratford.

— Apkabink mane, lorde Aleksai. Sušildyk.

Ramzis vienas klaidžiojo senojo Kairo gatvėmis.

Kaip įkalbėti Džuliją išvykti šituo traukiniu? Kaip išsiųsti į Londoną, jei ji pati to nenori? Gal jau pakaks ją kankinti? Jis ir taip sukėlė merginai nemažai širdgėlos.

Ir kaip atsidėkoti lordui Ruterfordui? Jis tam žmogui be galo dėkingas. Eliotas surado prieglobstį Kleopatrai. Taip nesinori su juo skirtis, jo patarimai visada vertingi. Be to, Ramzis nuoširdžiai pamilo šitą žmogų.

Įsodinti Džuliją į traukinį. Bet kaip? Jo mintys blaškėsi. Akyse nuolat iškildavo Džulijos veidas. „Sunaikink eliksyrą, niekada daugiau jo nenaudok“.

Jis prisiminė laikraštį. Moteris, rasta nužudyta drabužių parduotuvėje. „Man patinka žudyti. Tai palengvina skausmą“.

Eliotas miegojo savo kambaryje. Jis sapnavo Lourensą. Jiedu sėdėjo „Babilone“ ir kalbėjosi. Ant scenos šoko Malenka. Lourensas pasakė:

„Tavo laikas atėjo. Ateik pas mane“.

„Bet juk privalau sugrįžti namo, pas Editą. Ir dar turiu pasirūpinti Aleksu. Po to savo kaime noriu mirtinai nusigerti. Toks mano planas“.

„Žinau, — pasakė Lourensas. — Apie tai ir kalbu. Tai ilgai netruks“.

Mailzas Vintropas nežinojo, kaip toliau veikti. Jie pasirašė Henrio arešto orderį, nors pats buvo įsitikinęs, jog šito niekadėjo jau nebėra gyvųjų tarpe. Juk Malenkos namuose buvo rasti jo drabužiai, pinigai, pasas. Ir neaišku, kada buvo nužudyta parduotuvės šeimininkė.

Jis abejojo, ar apskritai šita byla kada nors bus baigta.

Vienintelis džiuginantis dalykas, kad lordas Ruterfordas netapo jo amžinu priešu. Bent jau gėdos pavyko išvengti.

Ir ši diena kol kas buvo rami, tyli. Neatsirado nė vieno naujo lavono nusuktu sprandu. Niekas nežiūri į dangų tuščiomis akimis, kuriose sustingęs nebylus priekaištas: „Ar pagaliau surasite tą, kas tai padarė?“

Vintropas su siaubu galvojo apie operą, apie tai, kad jam teks atsakinėti į nesibaigiančius britų aukštuomenės klausimus. Jis žinojo, jog nepavyks pasislėpti už lordo Ruterfordo nugaros. Atvirkščiai, iš paties lordo galima tikėtis visokių netikėtumų. Todėl teks pasikliauti pačiu savimi.

Septynios valandos.

Džuliją stovėjo svetainėje prieš veidrodį. Ji apsivilko ilgą balinę suknelę su gilia iškirpte. Ta suknelė nepatiko Ramziui, bet nieko nepadarysi: kitos tinkamos tokiai progai nebuvo. Veidrodyje mergina matė Eliotą, kuris ant jos kaklo segiojo perlų sagutes.

Grafas visada atrodė elegantiškiau už kitus vyrus. Pasitempęs, žavus, net sulaukęs penkiasdešimt penkerių. Baltas frakas, baltas kaklaraištis atrodė taip natūraliai, tarsi tai būtų kasdieninė jo apranga.

Kaip baisu, kad jie turi taip kvailai elgtis ir apsimesti, jog nieko nenutiko. Jau verčiau dabar visi būtų Londone... Staiga Egiptas merginai pasirodė tarsi košmariškas sapnas, iš kurio ji niekaip negalėjo pabusti.

— Vadinasi, mes kaip niekur nieko pasipustome plunksnas, kad galėtume atlikti ritualą?

— Atmink: kol jo nesuėmė, — kas visiškai neįmanoma — mes turime teisę manyti, kad jis nekaltas.

— Nejaugi nesuprantate, jog tai bjauru?

— Bet būtina.

— Dėl Alekso — taip. Bet jis kažkodėl per visą dieną net nesiteikė mums paskambinti. O dėl manęs neverta jaudintis — man niekas nesvarbu.

— Tau būtina grįžti į Londoną, — pasakė Eliotas. — Noriu, kad išvyktum.

— Visada jus mylėsiu. Mudu tarsi vieno kraujo, visada buvote man toks savas, artimas. Bet šiuo metu man nesvarbūs jūsų norai...

Džuliją atsisuko į jį.

Tik dabar, iš arti, mergina pastebėjo, koks jis pavargęs. Ir pasenęs. Lygiai taip pat per trumpą laiką paseno dėdė Rendolfas, išgirdęs apie jos tėvo mirtį. Eliotas tebebuvo gražus, bet jame atsirado kažkas tragiška. Nebeliko įprastinio šelmiškumo, jį pakeitė kažkoks filosofiškas gilus liūdesys.

— Aš negaliu sugrįžti į Londoną, — ištarė Džuliją, — tačiau Aleksą įsodinsiu į šitą traukinį.

„Sunaikink eliksyrą“.

Jis stovėjo prieš veidrodį. Buvo apsirengęs pakankamai padoriais drabužiais, rastais Lourenso lagamine: juodos kelnės, batai, diržas... Ramzis žiūrėjo į savo atvaizdą. Išvykęs iš Londono, jis nė karto nebuvo nusiėmęs diržo su monetomis. Ir buteliukai blykčiojo mažose kišenėlėse.

„Sunaikink eliksyrą. Niekada daugiau nenaudok jo“.

Jis apsivilko baltus marškinius. Vos susitvarkė su įkyriomis sagutėmis. Prisiminė pavargusį, niūrų Elioto veidą. „Įkalbėkite Džuliją grįžti į Londoną, kol viskas čia pasibaigs“.

Už lango buvo Kairas. Toks pats triukšmingas ir nenuspėjamas, kaip ir kiti šiuolaikiniai miestai. Senais laikais tokio triukšmo Ramzis niekada nebuvo girdėjęs.

Kur ją velnias nešioja, tą tamsiaplaukę, mėlynakę įtūžusią karalienę? Jis vėl prisiminė, kaip Kleopatra dūsavo jo glėbyje, kaip atlošė galvą... Tas pats kūnas. „Mylėk mane!“ — sušuko ji, kaip ir tada, prieš daugelį metų, ir išsilenkė tarsi katė. Jis prisiminė jos šypseną — nepažįstamosios šypseną.

— Taip, misteri Aleksai, — pasakė Volteris į telefono ragelį. — Į du šimtai pirmą kambarį. Tuojau atnešiu jūsų kostiumą. Prašau paskambinti savo tėvui. Jis mis Stratford kambaryje. Nekantrauja išgirsti jūsų balsą. Nerimauja, nes visą dieną jūsų nematė. Tiek visko atsitiko, misteri Aleksai...

Bet čia ryšys nutrūko.

Volteris tuojau pat paskambino mis Stratford. Niekas nekėlė ragelio. Nebuvo laiko laukti. Jis turėjo paskubėti ir nunešti kostiumą.

Kleopatra stovėjo prie lango. Ji apsivilko prabangią sidabro spalvos balinę suknelę, pavogtą iš tos parduotuvės. Kaklą puošė perlų vėrinys. Karalienė nemėgo aukštų šukuosenų, jos plaukai visada juodomis bangomis laisvai krisdavo ant pečių. Jai taip patiko... Lūpose klaidžiojo graudi šypsena: ji vėl pasijuto esanti maža mergaitė, prisiminė, kaip bėgiodavo po rūmų sodą, slėpdama veidą po ilgais vešliais plaukais.

— Man patinka tavo pasaulis, lorde Aleksai, — ištarė ji, stebėdama Kairo žiburius ir virš jo pakibusį blyškų vakarinį dangų. Atrodė, tarsi žvaigždės pasiklydo neregėtoje žiburių gausoje. Netgi pro šalį važiuojančių mašinų žibintai jai buvo žavūs. — Taip, man patinka tavo pasaulis. Viskas jame patinka. Noriu turėti pinigų, trokštu valdyti, ir kad tu visada būtum šalia.

Ji atsisuko. Aleksas žiūrėjo tokiomis akimis, tarsi ji būtų jaunuolį įžeidusi. Į duris pasibeldė. Bet Kleopatra nekreipė į tai dėmesio.

— Mieloji, šitie dalykai ne visada būna vienas šalia kito mano gyvenime, — pasakė Aleksas. — Žemės valdos, titulas, išsilavinimas — tuo aš galiu pasigirti. Tačiau pinigų neturiu.

— Nesijaudink, — lengviau atsiduso Kleopatra. — Pinigų bus, aš tuo pasirūpinsiu. Tik iš pradžių man reikia su kai kuo suvesti sąskaitas. Turiu nubausti tą, kas mane įskaudino. Atimti iš jo tai, ką jis atėmė iš manęs...

Vėl pasibeldė. Tarsi atsipeikėjęs, Aleksas nuskubėjo prie durų. Tarnas atnešė jo vakarinį kostiumą.

— Jūsų tėvas jau išėjo, sere. Bilietus paliko apačioje, dėžutėje su jūsų vardu.

— Dėkoju, Volteri.

Jis turėjo visai nedaug laiko apsirengti. Uždaręs duris jaunuolis vėl pažvelgė į savo karalienę — liūdnai ir klausiamai.

— Ne dabar, — pabučiavusi Aleksą į žandą, pasakė Kleopatra. — Juk mes galime panaudoti ir šituos bilietus, taip? — ji paėmė nuo tualetinio staliuko du iš nužudyto studento pavogtus bilietus.

— Bet norėčiau tave supažindinti su tėvu ir su visais kitais. Noriu, kad jie tave pamatytų.

— Žinoma, žinoma, mes būtinai susipažinsime. Bet iš pradžių pabūkime minioje... tik mudu. Kai tik panorėsime, galėsime prie jų prieiti. Na, prašau...

Aleksas buvo pasirengęs prieštarauti, bet ji jau bučiavo jaunuolį, glostė jo plaukus.

— Leisk man iš šalies pažvelgti į tavo buvusią mylimąją Džuliją Stratford.

— Bet dabar tai visai nesvarbu, — gūžtelėjo pečiais Aleksas.

8 skyrius

Dar vieni „naujojo laikmečio“ rūmai — operos teatras. Čia gausybė apsikarsčiusių prabangiais papuošalais, vilkinčių visokiausių spalvų balinėmis suknelėmis moterų ir elegantiškų vyrų, apsirengusių baltais bei juodais drabužiais. Kaip juokinga — spalvotai rengtis išimtinė moterų teisė. O vyrai beveik vienodai apsitaisę, juos net sunku atskirti vieną nuo kito. Kleopatra prisimerkė: nuo drabužių margumyno jai apraibo akys.

Milžiniška žmonių banga kilo plačiais laiptais. Kleopatra jautė į ją nukreiptus susižavėjusius žvilgsnius ir spindėjo iš laimės.

Lordas Samerfildas didžiavosi ja ir jaudinosi.

— Tu čia iš tikrųjų esi karalienė, — sušnabždėjo jis, ir jos skruostai nuraudo. Jis atsisuko į vieną iš prekeivių, pardavinėjančių kažkokius keistus daiktus, kurių paskirties moteris nesuprato.

— Teatriniai žiūronai, — paaiškino Aleksas, įteikdamas jai nematytą daiktą. — Ir prašau dar duoti programą.

— Kas tai?

Aleksas nustebės susijuokė:

— Tu ką, iš dangaus nukritai? — Jo lūpos palietė moters kaklą, skruostus... — Prisidėk prie akių, pareguliuok. Štai taip. Dabar matai?

Ji buvo priblokšta, net atšoko: žmonės, buvę viršuje, pakibo tiesiai virš jos.

— Koks įdomus daiktas! Kaip šitaip?

— Jis padidina. — Aleksą sužavėjo, kad ji nieko nėra girdėjusi apie tokius dalykus.

Įdomu, kaip Ramzis priprato prie tokių mažų „naujo laikmečio“ paslapčių? Tas pats Ramzis, kurio paslaptingą kapavietę vos prieš mėnesį aptiko „vargšas Lourenas“. Tas pats karalius, kuris pergamento ritinėliuose parašė apie savo meilę Kleopatrai. Nejaugi Aleksas iki šiolei nežino, kad ta mumija ir jo draugužis Ramsėjus — vienas ir tas pats asmuo?

Bet iš kur jam žinoti? Nebent tik iš bepročio Džulijos pusbrolio Henrio žodžių? Bet kas juo patikės, juk niekas jo negerbia? O argi ji pati kadaise patikėjo žyniu, vedusiu ją į urvą?

Pasigirdo skambutis.

— Netrukus prasidės.

Jie drauge pakilo laiptais. Kleopatrai atrodė, kad juodu gaubia švytinti aureolė, ir visi tą pastebi, bet nusuka akis į šalį, nenorėdami išbaidyti jų meilės. Meilė... Kleopatra jį pamilo. Tiesa, tai nebuvo tas viską nustelbiantis jausmas, kokį ji jautė Antonijui... Tamsus, griaunantis, kuriam karalienė nepajėgė atsispirti. Ji pasirinko mirtį, nes nesuvokė gyvenimo be mylimojo. O dabar ji vėl prisikėlė. Ir puikiai žinojo, kad šiame, naujame jos gyvenime Antonijaus nebebus. Niekada.

Ne, tai buvo kitokia meilė, švelni, trapi, kaip ir pats Aleksas. Bet tai buvo meilė. Kokia kvaila ta Džuliją Stratford! Tiesa, Ramzis galėtų suvilioti ir pačią deivę Izidę. Jei ne Antonijus, Kleopatra būtų likusi tik su Ramziu ir nieko kito nemylėjusi. Ir jis tą žinojo.

Ramzis buvo ir tėvas, ir mokytojas, ir teisėjas, o Antonijus — blogas berniukas, su kuriuo ji pabėgo nuo pasaulio. Linksminosi tarsi vaikas miegamajame, gėrė, kraustėsi iš proto, su niekuo nebendravo, kol pagaliau iš kelionės sugrįžo Ramzis.

„Tai štai kaip tu pasielgei su savo laisve? Kuo pavertei savo gyvenimą“?

O ką jai dabar daryti su savo laisve? Kodėl jos jau nebekankina skausmas? Todėl, kad naujasis pasaulis toks nuostabus. Todėl, kad ji turi viską, apie ką svajojo tuos paskutinius mėnesius, kai romėnų kariuomenė artėjo prie Egipto, kai Antonijus puolė į neviltį. Dar viena galimybė. Dar vienas gyvenimas — be meilės, nusviedusios Kleopatrą į tamsius mirties vandenis; dar vienas gyvenimas — be neapykantos Ramziui, atsisakiusiam išgelbėti jos lengvabūdį meilužį ir sulaikiusiam karalienę nuo jos pačios nuopuolio.

— Jūsų didenybe, jūs dabar kažkur toli, — tyliai ištarė Aleksas.

— Ne, ne, — atsakė ji. — Aš su tavimi, lorde Aleksai.

Aplinkui mirgėjo šviesos. Palubėje kabėjęs didžiulis krištolinis šviestuvas spindėjo visomis vaivorykštės spalvomis, ji girdėjo tylų stikliukų skambčiojimą, kai juos judino pro duris dvelkęs lengvas vėlelis.

— O, žiūrėk, štai jie! — netikėtai šūktelėjo Aleksas, rodydamas į laiptų viršų.

Triukšmas aplinkui nutilo — išnyko žiburiai, žmonių minios, ją užplūdo jaudulys. Ten stovėjo Ramzis. Šiuolaikiškais drabužiais, o šalia jo gražuolė moteris, gležna, jauna, kaip Aleksas. Rusvi jos plaukai glotniai sušukuoti ir sukelti. Blykstelėjo tamsios akys — jos žvilgsnis atklydo į jų pusę, bet mergina jų nepastebėjo. Ten ir mielasis gerasis lordas Ruterfordas, pasiramsčiuodamas sidabrine savo lazdele. Kaip Ramziui pavyko apmulkinti visus šituos mirtinguosius? Milžinas su išsidraikiusiais plaukais ir nemirtingumo žyme veide.... O moteris šalia jo kol kas mirtinga. Ir atrodo ji kitaip. Išsigandusi, sutrikusi, laikosi įsikibusi Ramzio.

— Tik ne dabar, mielasis, — maldavo Kleopatra.

Ėjo pro šalį grupelė žmonių ir minia užgožė ją.

— Bet, mieloji, bent jau pasakykime jiems, kad mes čia. Puiku! Jei jie čia atėjo, vadinasi, Ramzį paliko ramybėje. Viskas susitvarkė. Pitfildas padėjo.

— Duok man truputį laiko, Aleksai, meldžiu!

Ar jos tonas tapo įsakmus?

— Gerai, jūsų didenybe, — sutiko jaunuolis, nuolankiai šyptelėjęs.

Toliau nuo jų! Kleopatrai pasirodė, kad ji dūsta. Pakilusi laiptais aukštyn, ji apsidairė. Tie žmonės ėjo pro aksomu uždengtas duris. O Aleksas ją vedė į priešingą pusę. Garbė Dievui!

— Taip, regis, mūsų vietos tolimiausiame kampe nuo rūbinės, — nusišypsojo jaunuolis. — Ko tu kukliniesi? Juk esi tokia nuostabi! Pati gražiausia moteris pasaulyje.

— Aš pavyduliauju tavęs, mielasis, bijau dėl kiekvienos mudviejų drauge praleistos valandos. Patikėk manimi — žmonės viską sugriaus, lorde Aleksai.

— Na ką tu, tai neįmanoma, — naiviai atsakė jaunuolis.

Eliotas stovėjo prie durų užuolaidos.

— Kurgi, po velnių, dingo Aleksas? Kas jį taip sudomino, kur tokiu metu jis gali būti? Mano kantrybė ne geležinė...

— Eliotai, nejaugi neturite daugiau kuo rūpintis? — paklausė Džuliją. — Tikriausiai surado kokią nors eilinę amerikietę paveldėtoją. Trečią didžiąją meilę per šią savaitę.

Jie jau ėjo į ložę. Eliotas nenoriai nusišypsojo Džulijai. Jis staiga prisiminė moterį automobilyje: skrybėlė, kaspinai, palaidi plaukai... Galbūt jo sūnui pagaliau nusišypsojo sėkmė.

Milžiniškas pusiau apvalus amfiteatras. Tolumoje scena, paslėpta po sunkia virpančia užuolaida; žemiau scenos, didžiulėje duobėje, vyrų bei moterų sambūris. Iš styginių instrumentų bei trimitų jie išgauna klaikius garsus. Kleopatra delnais prisidengė ausis.

Aleksas laipteliais nusivedė ją žemyn prie pirmosios eilės. Čia prie pat turėklų buvo sustatyti minkšti raudoni krėslai. Karalienė pažvelgė į kairę pusę. Pro blankią šviesą prie praėjimo ji pamatė Ramzį ir šalia jo — išblyškusią moterį liūdnomis akimis. Į savo vietą sėdosi lordas Ruterfordas. Jam iš dešinės jau sėdėjo tamsiaodis egiptietis, apsirengęs taip pat prabangiai, kaip ir visi kiti.

Ji pamėgino nukreipti žvilgsnį į šalį, bet negalėjo atitraukti akių. Kleopatra net pati nesuvokė, kodėl jai buvo taip neramu... Po to Ramzis apkabino tą moterį, priglaudė prie savęs. Džuliją nuleido akis ir jos skruostu nuriedėjo ašara. Karalius ją pabučiavo, ji prigludo dar tvirčiau ir grąžino bučinį.

Kaip skaudu tai matyti! Tarsi aštriu peiliu kažkas būtų brūkštelėjęs per veidą. Virpėdama visu kūnu, Kleopatra nusisuko ir įsmeigė akis į tamsą.

Jai norėjosi kaukti iš skausmo. Bet kodėl? Neapykanta merginai užliejo ją, tarsi ugnis degino krūtinę. „Duok Antonijui eliksyro!“

Staiga milžiniška salė paskendo tamsoje. Priešais išėjo kažkoks vyriškis; žiūrovai pratrūko aplodismentais, peraugančiais į nepakenčiamą triukšmą. Įspūdinga, kaip ir viskas šitame naujame laikmetyje, tik labai keista...

Vyriškis nusilenkė, pakėlė aukštyn rankas, paskui pasisuko į muzikantus, kurie tuo tarpu jau buvo nurimę ir sėdėjo tyliai. Jis davė signalą, ir muzikantai pradėjo groti. Garsas stiprėjo... muzika skambėjo vis nuostabiau.

Regis, tie garsai sujaudino karalienę. Moteris pajuto, kaip Alekso delnas palietė jos ranką. Stebuklingi garsai apgaubė ją, kažkur nusinešdami skausmą.

— Naujieji laikai, — sušnabždėjo ji. Nejaugi ji taip pat verkia? Kleopatra nenorėjo niekam jausti neapykantos! Ir šito skausmo nenorėjo! Ir vėl jos atmintyje pasirodė tamsa, o toje tamsoje Ramzis. Gal tai buvo kapavietė? Ji net pajuto, kaip į jos burną liejasi gyvybės eliksyras. Ir staiga jis, apimtas siaubo, atšoka nuo jos. Ramzis! Nejaugi ji tikrai apgailestauja, kad Ramzis taip pasielgė? Ir tikrai linki jam paties blogiausio?

Ji gyva!

Eliotas iškišo galvą į apšviestą fojė, kad galėtų perskaityti raštelį.

— Raštelis gulėjo pas viešbučio durininką, sere, — aiškino berniukas, laukdamas savo arbatpinigių, kuruos grafas jau laikė rankoje.

„Tėve, pasimatysime operoje arba puotoje. Atleisk už paslaptingumą, bet aš susipažinau su nepaprasta moterimi. Aleksas“.

Ramzis nesitikėjo, kad spektaklis jam suteiks malonumą. Jis vis dar pyko ant Elioto, kuris atitempė juos čia. Bet opera buvo puiki... nors ir kvaila. Storuliai „egiptiečiai“ kažkur apačioje, nupieštų šventovių bei statulų fone, dainavo italų kalba... Bet pati muzika pavergė širdį, nors, atrodo, Džuliją dar labiau susigraudino. Prisidengusi tamsa, mergina padėjo galvą jam ant peties. Šios valandos nebuvo tokios baisios, kaip Ramzis įsivaizdavo. Jo širdyje gimė nedrąsi viltis, jog Kleopatra tikriausiai išvyko iš Kairo, pasimetė milžiniškame naujame pasaulyje, ir dabar nebereikės jos ieškoti. Ta mintis ir džiugino jį, ir baugino. Prabėgs dienos, mėnesiai. Kuo pasibaigs begalinė tos moters vienatvė? Prieš ką atsigręš jos įniršis?

Kleopatra pakėlė stebuklingus teatrinius žiūronus. Pažvelgė į Ramzį, Džuliją. Nusistebėjo, kaip aiškiai viskas matyti... Moteris verkė. Tamsios jos akys buvo įsmeigtos į sceną, kur kažkoks neūžauga dainavo nuostabią „Dieviškosios Aidos“ ariją. Jo balsas buvo stiprus, o melodija tokia nuostabi, jog širdis galėjo plyšti iš liūdesio.

Ji jau buvo benuleidžianti žiūronus, kai staiga Džuliją kažką pakuždėjo Ramziui. Jie abu pakilo. Mergina nuėjo už užuolaidos, o jis nusekė iš paskos.

Kleopatra palietė Alekso ranką.

— Pasilik čia, — pakuždėjo ji.

Regis, jaunuolis nieko neįtarė. Net nemėgino jos sulaikyti. Kleopatra greitai perėjo per teatro ložę ir įsmuko į erdvią antrojo aukšto salę.

Salė buvo beveik tuščia. Tarnai, stovintys už aukštų prekystalių, pylė gėrimus keliems seniams, kurie atrodė pakankamai apgailėtinai. Vienas jų buvo suirzęs ir mėgino atlaisvinti iškrakmolytą marškinių apykaklę.

Atokiau, prie lango, sėdėjo Ramzis su Džuliją. Jie kalbėjosi taip tyliai, jog nieko nesigirdėjo. Kleopatra prisėlino ardau, pasislėpė už aukštuose vazonuose augančių didžiulių gėlių krūmų ir pasitelkė į pagalbą žiūronus: jų veidai priartėjo, bet žodžių, suprantama, ji negirdėjo.

Džuliją Stratford papurtė galvą, kažko atsisakydama. Ramzis paėmė ją už rankos. Apie ką jis kalba su tokia aistra? Kaip jis maldauja jos! Kleopatrai pažįstamas tas atkaklumas, mokėjimas įtikinėti. Bet Džuliją Stratford tvirta.

Staiga mergina pašoko, suspaudė rankoje nedidelę rankinę ir nuskubėjo prie išėjimo. Ramzis griebėsi už galvos.

Kleopatra tyliai nusėlino paskui Džuliją, glaustydamasi prie sienos, ir melsdamasi, kad Ramzis nepasižiūrėtų į tą pusę.

Džuliją dingo už medinių durų, ant kurių buvo užrašas:

DAMŲ KAMBARYS

Kleopatra sutriko, nežinodama, ką toliau daryti. Ir staiga išgirdo kažkokį balsą. Tai buvo jaunas tarnas:

— Ar ieškote damų kambario, mis? Štai jis.

— Dėkoju. — Kleopatra nuėjo į tą pusę. Tikriausiai tai kažkokia visuomeninė patalpa...

Ačiū Dievui, čia nieko nėra. Džuliją atsisėdo ant kraštinės kėdės prie ilgo stalo ir minutę sėdėjo nebyli, užsidengusi delnu akis.

Gatvėmis klaidžioja pabaisa, pavojinga būtybė, o jie čia sėdi užsidarę ir klausosi muzikos. Apsimeta, kad nieko neatsitiko. Tarsi nebuvo tų baisių žmogžudysčių, tarsi jos daugiau nepasikartos.

Bet blogiausia, kad Ramzis pats provokavo ginčą: laikė ją už rankos, kalbėjo, jog bijo ją prarasti.

O Džuliją savo ruožtu šaukė:

— Verčiau niekada nebūčiau tavęs sutikusi! Jau verčiau Henris būtų užbaigęs savo kraupų darbą!

Nejaugi ji galėjo taip pasakyti? Jis stipriai suspaudė merginos riešą. Dar dabar skauda. Džuliją sėdėjo viena ir verkė. Jos šnabždesys tyliai aidėjo šaltame kambaryje.

— Džuliją, — pasakė Ramzis, — aš padariau baisų dalyką. Pats žinau. Bet dabar kalbu apie mudu. Tu gyva, tu graži, turi nuostabią širdį...

— Ne, nieko daugiau nesakyk...

— Išgerk gyvybės eliksyrą ir amžiams pasilik su manim.

Ji nebeištvėrė, pašoko ir nubėgo. Ir dabar štai sėdi viena ir rauda.

Mėgino nusiraminti, surikiuoti mintis, bet jai nepavyko. Įtikinėjo save, jog privalo viską pergalvoti, rimtai pamąstyti apie ateitį. Pamiršti šitą liūdną istoriją ir rūpintis artimais žmonėmis. Reikia išsiskirti su šiuo paslaptingu žmogumi, taip nelauktai ir audringai atėjusiu į jos gyvenimą ir viską sujaukusiu... Bet tai buvo neįmanoma.

Kai damų kambario durys prasivėrė, Džuliją nuleido galvą ir užsidengė nosine veidą, mėgindama giliai kvėpuoti ir nusiraminti.

Baisu, jei kas nors ją tokią pamatys. Merginai norėjosi pabėgti atgal į viešbutį ir pabūti vienai. Bet kodėl čia įėjusi moteris atsisėdo taip arti jos? Džuliją nusisuko. Reikia suimti save į rankas. Kaip nors iškęsti šią naktį. Dėl Elioto. Nors jai jau atrodė, kad grafas taip pat nelabai žino, ką daro. Šlapia nuo ašarų nosine Džuliją nusišluostė akis.

Jos žvilgsnis sustojo ties veidrodžiu. Nejaugi ji kraustosi iš proto? Greta sėdėjusi moteris įdėmiai žvelgė į ją didžiulėmis žydromis akimis. Ji buvo tik už kelių colių nuo Džulijos, tokia keista, palaidais garbanotais plaukais, dengiančiais pečius bei nugarą.

Mergina pasisuko veidu į nepažįstamąją. Išsigandusi atšlijo ir atsirėmė ranka į veidrodį.

— O Viešpatie!

Ją taip purtė, kad rankos tirtėjo.

— Taip, tu visai miela, — žemu balsu taisyklinga anglų kalba pasakė moteris. — Bet savo stebuklingojo eliksyro jis tau nedavė. Tu esi mirtinga.

— Kas jūs? — vis dar neatgavo kvapo Džuliją. Bet ji jau tą žinojo...

— Ar tu jį kitaip vadini? — paklausė nepažįstamoji gražuolė, pasilenkusi visai prie pat merginos. Jos ilgi tankūs plaukai uždengė šviesą. — Kodėl jis mane prikėlė? Kodėl jis tau nedavė eliksyro?

— Palikite mane ramybėje! — sušnabždėjo Džuliją. Ji visa drebėjo. Pamėgino atsistoti, bet moteris įspraudė ją į kampą tarp sienos ir veidrodžio. Mergina vos nepradėjo šaukti iš baimės.

— Kol kas tu gyva, — šnabždėjo moteris, — tokia jauna, švelni tarsi gėlė, kurią taip lengva nuskinti...

Atrodė, jog Džuliją įlys į sieną. Jeigu ji pastums šitą moterį, ar pavyks išsilaikyti ant kojų? Ji tokia stipri — kažin ar pavyks nuo jos pasprukti. Ir ji vėl pajuto beprarandanti sąmonę. Lygiai taip, kaip pamačiusi iš sarkofago kylantį Ramzį.

— Baisu, tiesa? — toliau kalbėjo moteris. — Jis leido numirti žmogui, kurį aš mylėjau. O dabar aš privalau sulaužyti šitą gėlytę. Nieko nepadarysi. Džuliją Stratford gyva, o Antonijus seniai miręs. Juk tai neteisinga.

— Viešpatie, padėk man! — sudejavo Džuliją. — Padėk mums abiems. Leisk man išeiti. Meldžiu.

Moters ranka sugriebė ją už kaklo. Skausmas buvo nepakenčiamas, Džuliją duso... atsitrenkė galva į veidrodį. Ji buvo beprarandanti sąmonę.

— Kodėl turėčiau tavęs nenužudyti? Na, pasakyk! — kuždėjo į Džulijos ausį kimus balsas.

— Ramzi! — suriko dusdama Džuliją. — Ramzi!

Atsidarė durys, ir į damų kambarį įėjo dvi moterys. Jos sustingo vietoje. Kleopatra pašoko ir puolė prie išėjimo. Grubiai nustūmusi nuo kelio vieną moterų, sutviskėjusi sidabrinės spalvos prabangia suknele, mostelėjusi juodais garbanotais plaukais, ji dingo koridoriuje.

Džuliją raudodama sudribo ant grindų.

Subėgo žmonės, girdėjosi žingsniai, triukšmas. Pagyvenusi, apskrito veido moteriškė padėjo merginai atsikelti. Jos rankos buvo putlios ir šiltos.

— Man reikia rasti Ramzį, — pasakė Džuliją. Ji pamėgino prasiveržti prie durų. Kita moteris prilaikė ją, vėl pasodino į kėdę.

— Atneškite jai vandens!

— Ne, greičiau išleiskite mane iš čia!

Pagaliau Džuliją priėjo prie durų ir prasibrovė pro būrį smalsuolių. Ramzis skubėjo prie jos. Mergina puolė į jo glėbį.

— Ji buvo čia, — sušnabždėjo Džuliją jam į ausį. — Kalbėjosi su manimi. Lietė mane. — Džuliją parodė į savo kaklą — iki šiol skaudėjo. — Kai įėjo moterys, ji pabėgo.

— Kas jums atsitiko, mis?

— Mis Stratford, kas čia atsitiko?

— Dėkoju, dabar jau viskas gerai.

Ramzis apkabino merginą ir nuvedė toliau nuo visų.

— Aš mačiau tik moterį. Su ja buvo aukšta juodaplaukė moteris.

Ramzis atvedė Džuliją į fojė prie ložės. Čia buvo ramu.

Pro ašaras ji pamatė pasilenkusius prie jos Eliotą ir Samirą. Išgirdo šlykščią muziką, sklindančią iš už portjeros. Samiras įpylė į bokalą šampano. Kokia nesąmonė — šampanas!

— Ji kažkur čia, žiūrovų salėje. Dieve, ji primena nuostabų demoną! Dievaitė! Ramzi, ji mane pažįsta, žino mano vardą. Ji žadėjo atkeršyti už Antonijų. Ramzi, ji mane pažįsta!

Jo veidą iškreipė pyktis. Staiga Ramzis puolė prie durų. Džuliją pamėgino jį sustabdyti ir parvertė bokalą su šampanu.

— Ne, neišeik, nepalik manęs! Ji vos manęs nenužudė Ramzi! Ji gyvas žmogus, jaučia taip pat, kaip ir kiti žmonės. O Ramzi, ką tu padarei! Ką aš padariau!

Žiūrovų salėje nuskambėjo skambutis. Žmonės pasuko prie praėjimo. Aleksas tikriausiai jos ieško, jis gali susitikti su saviškiais.

Kleopatros galva ūžė, ji niekaip negalėjo atsitokėti.

Stovėjo pačiame aukščiausiame metaliniame balkone. Dešinėje pusėje pro duris skverbėsi šviesa, viduje girdėjosi triukšmas. Miestas priminė ryškių žibintų, žemų stogų, šviečiančių pastatų bei bokštų sankaupą. Nilo iš čia nesimatė. Bet tai nesvarbu. Oras buvo vėsus, kupinas gaivaus žalumos aromato.

Staiga Kleopatra išgirdo balsą:

— Jūsų didenybe, aš visur jūsų ieškojau.

— Apkabink mane, Aleksai, — sušnabždėjo moteris. — Apkabink tvirtai. — Ji giliai atsikvėpė, pajutusi, kaip prie kūno prisilietė švelnios jaunuolio rankos. Jis atsargiai nuvedė moterį prie metalinių laiptų, vedančių į kitą balkoną, ir pasodino ant laiptelio.

— Tau negera, — pasakė jis. — Reikia atnešti ko nors atsigerti.

— Ne, niekur neik, — vos girdimai ištarė ji. Apimta nebylios nevilties, Kleopatra žvelgė į miesto žiburius. Šią akimirką jai norėjosi, kad šiuolaikinis miestas prasmegtų skradžiai, dingtų, išnyktų... Jai tai būtų vienintelė išeitis. Jai ir šitam nekaltam, mielam, nieko nenutuokiančiam jaunuoliui, kuris glamonėjo ir bučiavo ją.

— Ką aš darau? — lotyniškai sumurmėjo karalienė. — Ką jaučiu? Tai sielvartas ar pyktis? Kas mane taip kankina?

Pati to nenorėdama, ji skaudino jaunuolį. Ar jis suprato jos ištartus žodžius?

— Atverk man širdį, mieloji, — įžvalgiai pasakė Aleksas. — Aš myliu tave. Pasakyk, kas tau neduoda ramybės. Nenoriu, kad sielvartautum. Galbūt galėsiu kuo nors tau padėti.

— Tikiu tavimi, jaunasis lorde, — atsakė ji. — Aš taip pat tave myliu.

Ko ji norėjo? Nejaugi kerštas užgesins ją draskantį įniršį? O gal ji su viskuo susitaikys, pasiims jaunąjį lordą Aleksą ir paspruks nuo savo mokytojo, nuo žmogaus, kuris ją sukūrė? Akimirką jai pasirodė, jog skausmas praris viską — mintis, viltį, valią. Po to atėjo supratimas. Ir vėl nušvito šilta saulė.

Šitaip aistringai mylėti ir šitaip kraupiai nekęsti? Gal tai ir yra tikrasis gyvenimas? Dabar ji vėl gyvena, vadinasi, vėl džiaugiasi ir kenčia...

Paskutinis veiksmas artėjo prie pabaigos. Eliotas nuobodžiaudamas žvelgė į prabangią sceną, į kapavietėje besikankinančius meilužius ir giedančią maldą princesę Amnerisą.

Ačiū Dievui, greitai baigsis! Šiuo metu net puikiausias Verdžio kūrinys atrodė visiška nesąmonė. O dėl puotos, tai jiems reikia tenai tik pasirodyti ir iškart nuvesti Džuliją į jos kambarį.

Vargšelė buvo visiškai palūžusi. Visa virpėjo ir sėdėjo fojė, prisiglaudusi prie Ramzio. Ji niekaip nenorėjo paleisti mylimojo. Todėl pertraukų metu koridoriais šmirinėjo Eliotas su Samiru, vis dar tikėdamiesi surasti tą baisią moterį. Juk Eliotas ją būtų atpažinęs. O Samiras dairėsi sidabro spalvos suknelės bei palaidų ilgų plaukų.

Jos niekur nebuvo. Tiesiog stebėtina! Žinoma, ji galėjo išeiti iškart po to, kai užpuolė Džuliją. Bet iš kur ji pažįsta Džuliją? Štai kur mįslė. Ir kaip ją čia surado?!

Ir kas dar labiau keista — jie taip ir nesutiko Alekso. Kažkoks likimo pokštas. Gal ir gerai, kad sūnus liko nuošalyje nuo visų šitų įvykių. Tikriausiai bus galima išsiųsti jį į Londoną be jokių paaiškinimų.

Dabar Eliotas net neabejojo, kad rytoj dieniniu traukiniu Džuliją taip pat išvyks namo. O jis pats pasiliks Kaire ir lauks, kol viskas pasibaigs. Jau buvo nuspręsta, jog Samiras išvyks drauge su Džuliją, nes Aleksas nieko nežino apie pastarųjų dienų įvykius, todėl negalės nei jos apsaugoti, nei tinkamai ja pasirūpinti.

Samiras pagyvens Džulijos namuose, kol sugrįš Ramzis. Kas bus su Eliotu, kol kas neaišku. Bet jis pasiliks. Privalo tą padaryti. O Džuliją reikia išvežti kuo toliau.

Paskutinis duetas pasiekė kulminacinį momentą. Eliotas negalėjo daugiau klausytis. Jis pasiėmė savo teatrinius žiūronus ir pradėjo dairytis po salę. Aleksai, kur tu, velniai tave rautų!? Grafas lėtai prabėgo akimis kairiąja parterio puse ir pasisuko į dešinę.

Žili plaukai, tviskantys deimantai; vyrai snaudžia; burnos už pabalusių ūsų praviros... Štai eina žavi moteris juodais palaidais plaukais. Prieina prie pirmosios ložės eilės. Ją už rankos laiko Aleksas...

Eliotas apmirė.

Padidino vaizdą. Moteris atsisėdo Aleksui iš kairės. Tik ne širdies priepuolis, Eliotai, jau pakankamai prisižiūrėjai! Aleksas pasisuko ir pabučiavo moterį į skruostą, o jos akys buvo įsmeigtos į sceną, į kapavietę, į žuvusius meilužius. Po to ji atsisuko į Aleksą. Moters akyse liūdesys, skausmas... ji padėjo galvą jam ant peties.

— Ramzi, — sušnabždėjo Eliotas. Jis suerzino kaimynus, gretimoje ložėje kažkas atsibudo. Bet Ramzis jį išgirdo, priėjo ir pritūpė šalia.

— Pažvelkite štai ten! Ji su Aleksu! — jo šnabždesys priminė dejonę. Perdavęs Ramziui žiūronus, Eliotas pažvelgė į dvi tolimas figūras. Ir pastebėjo, jog Kleopatra pakėlė prie akių binoklį. Ji žiūrėjo į juos!

Grafas išgirdo, kaip Ramzis sumykė.

Aleksas atsisuko į juos, linksmai pamojavo.

Duetas baigėsi tylia ilga gaida. Sugriaudėjo aplodismentai. Iš visų pusių girdėjosi šūksniai: „Bravo!“ Užsidegė šviesos. Žmonės kilo iš savo krėslų.

Džulija su Samiru stovėjo tarpduryje.

— Kas atsitiko? — paklausė mergina.

— Jie išeina. Aš einu paskui juos, — pasakė Ramzis.

— Ne! — suriko Džulija.

— Džulija, ji su Aleksu Savarelu. Ji suviliojo grafo Elioto sūnų! — Jis atsisuko į Eliotą su Samiru: — Likite su Džulija. Nuveskite ją į viešbutį.

Pasiekęs ložę, Ramzis suvokė pavėlavęs. Jie jau buvo išėję. Atviros visos durys. Iš jų ėjo žmonės. Ramzis puolė prie mezonino, ketindamas apžiūrėti pagrindiniais laiptais besileidžiančią minią. Dabar jis suras juos.

Pribėgęs prie pagrindinio išėjimo, pamatė Džuliją su Eliotu bei Samiru. Įsikibusi į Samiro ranką, mergina buvo panaši į vaiduoklį. Eliotas vos bepavilko kojas. Jo veidas baltas kaip drobė.

— Beviltiška, — sudejavo Ramzis. — Aš vėl juos pamečiau.

— Mūsų paskutinė galimybė — puota, — pasakė Eliotas. — Tai jos žaidimas. Aleksas nenutuokia, kas čia vyksta. Jis pasakė, jog susitiks su mumis operoje arba puotoje.

9 skyrius

Jie nuėjo paskui žmonių srautą. Išėjo iš teatro pastato ir per aikštę pasuko viešbučio link.

Kleopatra net neabejojo, jog Ramzis juos persekioja. O lordas Ruterfordas irgi būtinai ateis į puotą, vildamasis išgelbėti savo sūnų.

Ji dar nenusprendė, kaip pasielgs. Susitikimo išvengti bus nelengva. Pasakys kažkokius žodžius, o kas po to? Ji troško laisvės, bet nežinojo, kur eiti ir ką padaryti, kad galėtų būti laisva.

Toliau žudyti? Juk tai nėra išeitis. Kuo toliau, tuo labiau ji šlykštėjosi žudymu. Taip beprotiškai, taip neapgalvotai ji pasielgė. Dabar Kleopatrai buvo gaila net to žmogaus, kuris į ją šaudė. Nesvarbu, kas jis toks, juk jis žmogus.

Jai būtina suprasti, kodėl Ramzis sugrąžino ją į gyvenimą. Tada žinos, ką toliau daryti. O gal geriausia būtų nuo jo pabėgti?

Kleopatra pažvelgė į triukšmingai prie viešbučio privažiuojančius automobilius. Kodėl dabar pat nepabėgus drauge su Aleksu? Juk ji turi pakankamai laiko. Galės vėliau susirasti savo buvusį mokytoją, žmogų, kuris vadovavo jos žemiškam gyvenimui, kuris vėliau ją vėl nežinia dėl ko prikėlė.

Akimirką kažkokia baisi nuojauta nusmelkė Kleopatros širdį. Ji tvirčiau įsikibo Aleksui į parankę, o jaunuolis vėl padrąsino ją savo kerinčia šypsena. Kleopatra nieko nepasakė. Kol jiedu įėjo į laiptinę ir nusekė paskui minią plačiais laiptais, ji vis dar jautėsi sutrikusi.

Antrame aukšte buvo didžiulė šokių salė, kur kas erdvesnė už tą, kurią vakar Kleopatra matė pirmame aukšte. Kairėje pusėje prie sienos stovėjo staltiesėmis užtiesti stalai; pati salė atrodė bekraštė; kažkur grojo orkestras, tačiau pro žmonių srautą jo nesimatė. Nuo aukštų, dailiomis lentelėmis iškaltų lubų buvo nukarusios auksaspalvės užuolaidos. Kaip šitie žmonės mėgsta gipsinius ornamentus — ir durys ir langai išpuošti lipdiniais, primenančiais plaktą grietinėlę... Poros jau sukosi pagal muziką. Atrodė, tarsi nuo nukarusių milžiniškų šviestuvų lašėjo šviesa. Po visą patalpą šmirinėjo tarnai, nešiodami padėklus su balto vyno bokalais.

— Kaip mes čia juos surasime? — jaudinosi Aleksas. — O, aš taip nekantrauju supažindinti juos su tavimi!

— Tikrai? — sušnabždėjo ji. — O ką, jeigu jie nepritars tavo pasirinkimui, lorde Aleksai?

— Kokius keistus dalykus kalbi, mieloji, — naiviai nustebo jis. — Tai neįmanoma. O jei taip ir būtų, tai neturi jokios reikšmės.

— Myliu tave, lorde Aleksai. Kai pamačiau tave pirmą kartą, nemaniau, kad taip nutiks. Tik pagalvojau, kad esi jaunas, mielas, ir man bus malonu tave apkabinti. O po to pamilau.

— Puikiai suprantu, apie ką kalbi, — sušnabždėjo jaunuolis, o jo akys keistai blizgėjo. — Tu tuo stebiesi? — Atrodė, tarsi jis kažko nepasako iki galo, mėgina paaiškinti, tačiau jam stinga žodžių. Jis kažkoks liūdnas; Kleopatra iš pat pradžių pastebėjo tą liūdesį jame, ir dabar suprato, kad ji ir yra to liūdesio priežastis. Tas liūdesys — tai atsakas į tai, ką Aleksas mato jos akyse.

Kažkas pašaukė Aleksą vardu. Jo tėvas. Kleopatra nesunkiai atpažino tą balsą.

— Atmink, aš tave myliu, Aleksai, — pakartojo moteris, kažkodėl būdama įsitikinusi, jog atsisveikina su jaunuoliu. Ir šitie žodžiai jai atrodė patys tinkamiausi.

Ji atsisuko ir pamatė, kaip visi jie išeina pro atviras duris.

— Tėve, Ramsėjau! — pasakė jaunuolis. — Taip džiaugiuosi jus matydamas.

Kleopatra jautėsi tarytum sapne. Aleksas paspaudė Ramziui ranką, o tas išplėtęs akis žiūrėjo į Kleopatrą.

— Mieloji, — tarsi iš toli atsklido Alekso balsas, — leisk tau pristatyti mano tėvą ir artimus draugus. Na, jūsų didenybe... — Netikėtai jaunuolis nutilo ir tyliai sušnabždėjo: — Aš net nežinau tavo tikrojo vardo.

— Kodėl gi, žinai, mielasis, — atsakė moteris. — Pasakiau tau vardą jau pirmojo mūsų susitikimo metu. Aš Kleopatra. Mudu su tavo tėvu pažįstami, kaip, beje, ir su tavo draugu Ramsėjumi. Juk taip tu jį vadini? Ir su tavo drauge Džulija Stratford buvome susitikusios.

Karalienė pažvelgė į lordą Ruterfordą; muzika ir triukšmas ją apkurtino.

— Leiskite padėkoti jums, lorde Ruterfordai, kad buvote man toks geras. Net nežinau, ką be jūsų būčiau dariusi? O aš tokia nedėkinga...

Jai buvo neramu. Jei pasiliks šioje salėje, ji žus. Tačiau Kleopatra nejudėjo iš vietos, mėšlungiškai įsikibusi Alekso rankos. Jaunuolis nieko nesuprasdamas žiūrėjo tai į ją, tai į savo tėvą.

— Nieko nesuprantu. Judu tikrai buvote susitikę?

Staiga Ramzis žengė pirmyn. Jis grubiai sugriebė Kleopatrą už rankos ir nutempė toliau nuo Alekso.

— Man reikia su tavimi pasikalbėti, — pasakė ji, žvelgdamas į moterį iš viršaus. — Dabar. Akis į akį.

— Ramsėjau, dėl Dievo, ką tu darai?

Visi žvalgėsi į juos.

— Aleksai, pasilik čia, — pasakė Eliotas.

Ramzis nutempė Kleopatrą toliau.

— Paleisk mane, — sušnabždėjo ji.

Tarsi pro rūką Kleopatra pastebėjo, kaip Džulija Stratford apstulbusi puolė prie egiptiečio, o grafas Ruterfordas mėgino sulaikyti sūnų.

Karalienė įnirtingai pasimuistė ir išsiveržė iš geležinių Ramzio gniaužtų. Žmonės, mėginę apsimesti, kad į juos nežiūri, nustebę aiktelėjo. Nors muzika tebeskambėjo, balsai aplinkui nutilo.

— Mudu pasikalbėsime tuomet, kai aš to panorėsiu, mano dievinamas mokytojau! Tu vėl lendi į mano gyvenimą? Vėl, kaip ir praeityje, nori atimti iš manęs malonumą.

Pribėgo Aleksas. Kleopatra apsivijo jį rankomis, tačiau Ramzis vėl perėjo į puolimą.

— Velniai rautų, Ramsėjau, kas čia vyksta? — protestavo Aleksas.

— Sakau, kad mudu turime pabendrauti prie keturių akių, — pasakė Ramzis Kleopatrai, nekreipdamas jokio dėmesio į jos meilužį.

Jos įniršis aplenkė žodžius, o žodžiai — mintis:

— Manai, jog gali priversti mane daryti, ką tu nori! Atkeršysiu tau už tai, ką su manimi padarei! Tai bus žiaurus kerštas!

Ramzis vėl atplėšė ją nuo Alekso, kurį čia pat griebė į glėbį jo tėvas. Atsisukusi, Kleopatra pastebėjo, kaip Aleksas dingo minioje. Ramzis įsuko ją tarp šokančių porų ir nepaleido, nepaisydamas įnirtingo moters pasipriešinimo. Viena ranka laikydamas už riešo, kitą uždėjo ant talijos.

Šalia jų šokėjų poros ritmingai judėjo. Ramzis ėmė sukti Kleopatrą.

— Dink iš čia! — sušnypštė karalienė. — Manai, kad aš ta pati beprotė, kurią pamatei senojo Kairo lūšnelėje? Manai, esu tavo vergė?

— Ne, aš matau, jog tu pasikeitei. — Jis prabilo lotyniškai. — Kas gi tu esi iš tikrųjų?

— Tavo magija sugrąžino man protą bei atmintį. Bet mano patirtos kančios liko manyje, ir dabar nekenčiu tavęs labiau nei bet kada.

Ramzis apstulbo. Jis ir pats ne mažiau kentėjo. Gal būtų geriau, jeigu Kleopatra jo pasigailėtų?

— Tu visada buvai nepakartojamai žavus, kai skęsdavai kančiose! — krito ant Ramzio galvos jos žodžių kruša. — Ir kai teisdavai kitus! Bet nesu nei tavo vergė, nei tavo nuosavybė! Prikėlei mane gyventi, todėl noriu gyventi laisvai.

— Tai tu, — sušnabždėjo Ramzis. — Tai tikra karalienė Kleopatra, kuri buvo ir impulsyvi, ir išmintinga. Kuri mylėjo nesvarstydama. Kuri visada žinojo, kaip pakerėti ir valdyti.

— Taip, tai tiesa. Aš ta karalienė, kuri maldavo tavęs išgelbėti vieną mirtingą vyrą. Bet tu atsisakei padėti. Tu egoistas, piktas, niekingas žmogus.

— Ne, juk pati žinai, kad tai netiesa. — Tas pats žavesys, sugebėjimas įtikinti, tas pats įsiūtis, nevaldoma valia... — Tai buvo klaida. Baisi klaida.

— O aš? Ar aš irgi buvau klaida?

Ji mėgino išsilaisvinti, bet niekaip negalėjo. Ramzis vėl privertė ją paklusti muzikos ritmui ir suko ratu. Kleopatrą lietė šokančių damų sijonai, juos akivaizdžiai stebėjo...

— Praėjusią naktį tu pasakei, jog mirdama šaukeisi manęs. Gyvačių nuodai tave suparalyžiavo. Ar tu sakei tiesą?

Ji vėl pamėgino išsiveržti iš vyriškio glėbio.

— Nieko manęs neklausinėk!

Ji ištraukė ranką, bet Ramzis vėl ją sugriebė. Dabar visi pastebėjo, kas čia vyksta. Į juos pasisuko aplinkinių galvos. Viena po kitos sustojo šokusios poros.

— Atsakyk man, — reikalavo Ramzis. — Ar tikrai šaukei mane tomis paskutinėmis minutėmis? Ar tai tiesa?

— Tu nori pateisinti savo veiksmus? — Ji privertė Ramzį sustoti. Daugiau jis negali tampyti jos paskui save. — Man buvo baisu. Jaučiau, jog mirštu, — prisipažino Kleopatra. — Tai buvo baimė. Tai ne meilė. Tikiesi, jog kada nors atleisiu tau už tai, kad leidai numirti Antonijui?

— O taip, tai tu! — švelniai pasakė Ramzis. Jie stovėjo nejudėdami. — Tai tikrai tu. Mano Kleopatra. Dviveidė, aistringa... Tai tu.

— Taip. Ir aš nemeluoju sakydama, jog nekenčiu tavęs! — suriko ji. Iš moters akių pasipylė ašaros. — Ramzi Prakeiktasis! Prakeikiu tą dieną, kai saulės spindulys apšvietė tavo kapavietę. Ir kada tavo meilutė Džulija negyva gulės prie tavo kojų, kaip kadaise gulėjo Antonijus, tada tu tikrai sužinosi, kas yra išmintis, kas yra meilė, kokią galią turi ta, kuri užkariauja ir valdo. Tavo Džulija Stratford mirtinga. Nusukti jai sprandą tas pats, kas nulaužti nendrės stiebą.

Nejaugi ji norėjo ištarti būtent šiuos žodžius? Ji ir pati nežinojo. Tik žinojo, kad ją valdo ir meilė, ir neapykanta. Ir kad šie jausmai tarsi ugnis degina sielą. Ji įniršusi atšoko nuo Ramzio, pasirengusi bėgti.

— Ne, tu jos nepaliesi. Ir Alekso taip pat! — lotyniškai sušuko karalius. — Ir nieko kito nepaliesi. Kleopatra pastūmė iš kelio kažkokią porą. Moteris suriko, vyriškis užgriuvo ant savo partnerės. Kiti šokėjai prasiskyrė, duodami jai kelią. Kleopatra atsisuko, pamatė Ramzį, žiūrintį į ją, išgirdo jo žodžius:

— Tu nespėsi to padaryti, nes vėl atsidursi karste! Tamsoje!

Ji įsimaišė į minią. Iš visur girdėjosi šūksniai. Prieš save Kleopatra pamatė atidarytas duris. Padvelkė laisve. Ir ji nukūrė kiek tik kojos neša.

— Palauk, sustok, išklausyk manęs! — šaukė Ramzis.

Prie pat durų ji dar kartą atsisuko ir pamatė Aleksą. Jis laikė Ramzį už rankos.

— Sustokite, Ramsėjau, leiskite jai išeiti!

Dabar ir kiti vyrai apsupo Ramzį.

Karalienė išbėgo ant laiptų. Aleksas šaukė ją, maldavo palaukti. Jo balse nebuvo baimės. Bet Ramzis būtinai išsiverš iš tų žmonių rankų. Niekas negalės jo sulaikyti. Jo grasinimai tebeskambėjo Kleopatros ausyse.

Laikydamasi už turėklų, ji nubėgo laiptais žemyn, kaukšėdama aukštais kulniukais.

— Jūsų didenybe! — šaukė Aleksas.

Jis puolė prie išėjimo. Tuo metu prie durų kaip tik sustojo automobilis. Tarnas atidarė dureles. Iš mašinos išlipo vyras ir moteris.

Kleopatra atsisuko: Aleksas leidosi laiptais, jam iš paskos bėgo Ramzis.

— Jūsų didenybe! Palaukite!

Ji pastūmė tarną, apibėgo aplinkui mašiną, atsisėdo prie vairo ir uždėjo koją ant pedalo. Jau mašinai pajudėjus, Aleksas atidarė dureles ir įgriuvo ant priekinės sėdynės greta Kleopatros. Moteris suktelėjo vairą, vos neįlėkė į sodą, bet sugebėjo suvaldyti automobilį ir išvažiavo į gatvę, vedančią į bulvarą.

— O Viešpatie! — suriko Aleksas, stengdamasis perrėkti vėją. — Ramsėjus įsėdo į kitą mašiną, jis mus persekioja!

Ji atliko pavojingą posūkį, vos nesusidūrusi su priekyje važiavusia mašina ir išlėkė į laisvą juostą.

— Tu mus užmuši!

Moteris palinko į priekį, jos veidą nudegino ledinis vėjas. Teko pašėlusiai sukioti vairą, aplenkiant lėtai judėjusias mašinas. Aleksas kažko jos prašė, maldavo, tačiau Kleopatros ausyse tebeskambėjo Ramzio balsas: „Tu vėl atsidursi karste! Tamsoje!“

Bėgti! Reikia kuo greičiau sprukti.

— Neleisiu, kad jis tave nuskriaustų.

Galiausiai jie išvažiavo į plentą, vedantį iš miesto. Kelias buvo laisvas. Kleopatra nė minutei neatleido greičio pedalo.

Kažkur tolumoje stūksojo piramidės, o už jų — dykuma. Kaip jai ten pasislėpti? Kur pabėgti?

— Ar jis neatsiliko? — suriko Kleopatra.

— Ne, bet jis nieko pikto tau nepadarys! Išklausyk manęs!

— Ne! — suriko ji. — Net nebandyk manęs sulaikyti!

Aleksas pamėgino ja apkabinti, tačiau ji atstūmė jaunuolį. Automobilis truktelėjo, nuvažiavo nuo grindinio ir nuriedėjo per suplūktą smėlį. Toli dykumoje mirgėjo žiburiai.

Kažkur dešinėje, tamsoje sumirkčiojo akinantys traukinio žibintai. Jie artėjo. Po to pasigirdo tas pats kraupus lokomotyvo signalas. O dievai, kur jis?

Ją apėmė siaubas. Jau girdėjosi ratų dundėjimas.

— Kur jis? — suriko Kleopatra.

— Stok! Reikia čia sustoti ir palaukti. Nespėsime prašokti!

Į mažytį priekinį veidrodėlį, apakindamas moterį, pliūptelėjo šviesos pluoštas. Kleopatra akimirką atitraukė rankas, po to vėl griebė už vairo. Ir pamatė tikrą košmarą: milžinišką staugiančią pabaisą, kurios ji bijojo labiau už viską pasaulyje. Tiesiai į juos kaukdamas lėkė juodas garvežys.

— Stabdyk! — suklykė Aleksas.

Mašina truktelėjo, pašoko iš vietos ir sustingo. Garvežys pralėkė per pėdą nuo jų, milžiniški dundantys ratai sukosi tiesiai prieš jų akis.

— Mes stovime ant bėgių, greičiau važiuok iš čia! — šaukė Aleksas.

Vėl pasigirdo kurtinantis švilpimas, nustelbęs ratų dundėjimą. Dar vienas siaubūnas, tik jau iš kairės pusės, lėkė tiesiai į juos. Kleopatra pamatė jo apvalią geltoną akį, šviesos spindulys pervėrė ją.

Jie pasivijo, šitie neregėti baisūs demonai ją pasivijo! Kaip nuo jų pasislėpti? O tuo tarpu Ramzis už nugaros šaukė jos vardą. Moteris pajuto, jog Aleksas griebė ją už rankos ir tempia nuo sėdynės. Šlykštus traukinys užlėkė tiesiai ant jų, trenkėsi į automobilį. Kleopatra sucypė.

Galinga jėga jos kūną išmetė iš mašinos. Ji pasijuto lekianti virš dykumos, tarsi išmesta į orą lėlė.

Apačioje prasilenkinėjo dvi didžiulės pabaisos. Aplinkui driekėsi bekraštė dykuma. Blykstelėjo oranžinė šviesa, jai pasidarė neapsakomai karšta. Pasigirdo keistas traškantis garsas. Tokio Kleopatra anksčiau nebuvo girdėjusi.

Smūgis nušveitė Ramzi toliau. Apsvaigintas, jis krito ant smėlio. Trumpą akimirką prieš jo akis šmėstelėjo iš automobilio išmestas skriejantis kūnas. Po to mašina sprogo ir išnyko oranžinės liepsnos stulpe. Dar vienas sprogimas... Sudrebėjo žemė, liepsna pakilo dar aukščiau. Kurį laiką apskritai nieko nesimatė.

Kai jis pakilo, į šiaurę judantis milžiniškas garvežys pradėjo stabdyti. Jis cypė, trūkčiojo, gergždėjo, vis dar judėdamas pirmyn ir stumdamas nuo bėgių liepsnojantį automobilį. Traukinys, važiuojantis į pietus, taip pat kaukė, staugė, dundėjo. Garsas buvo nepakenčiamas.

Ramzis nubėgo prie degančios mašinos. Ji buvo panaši į juodą suanglėjusį skeletą.

Jokių gyvybės požymių, jokio judėjimo. Kleopatros niekur nesimatė. Ramzis jau ketino pulti į ugnį, tačiau Samiras jį sugriebė už rankos. Po to pasigirdo Džulijos riksmas.

Ramzis nustebęs atsisuko, pažvelgė į juos visus. Aleksas Savarelas mėgino atsikelti. Pajuodavę jo drabužiai dar smilko. Šalia jo stovėjo tėvas, nuo jo rankos buvo nukarusi apdegusi rankovė. Buvo akivaizdu, kad jaunuolis išgyvens.

Bet jinai?.. Kur ta moteris?! Ramzis apstulbęs žiūrėjo į du galingus traukinius, vienas iš kurių pagaliau vis dėlto sustojo, o kitas didino greitį. Ar kada nors pasaulis žinojo tokią galybę? O koks sprogimas! Tarsi būtų išsiveržęs ugnikalnis!

— Kleopatra! — suriko karalius. Po to susvirduliavo ir pajuto, jog lėtai krinta ant žemės. Džulija jį sulaikė.

Horizontą nudažė ankstyvi aušros spinduliai; iš rūko išniro saulė. Ji nebuvo panaši į diską — jau greičiau priminė didžiulę virpančią karštą maršką. Žvaigždės lėtai ištirpo.

Ramzis vis vaikščiojo bėgiais. Samiras kantriai jį stebėjo. Džulija užsnūdo ant galinės automobilio sėdynės.

Eliotas drauge su sūnumi sugrįžo į viešbutį.

Šalia liko tik ištikimasis Samiras. Jis dar kartą apžiūrėjo sudegusios mašinos griaučius. Baisus, šlykštus skeletas.

— Sere, — pasakė Samiras, — po tokio sprogimo niekas negali likti gyvas. Senovėje tokių temperatūrų niekas nežinojo.

„Žinojo, — pagalvojo karalius. — Žinojo sprogstančius kalnus, ugnikalnius“. — Praėjusią naktį jis apie tai prisiminė.

— Bet juk turėjo likti kokie nors pėdsakai, Samirai. Kas nors tokio...

Kam bandyti šito nelaimingo žmogaus kantrybę? Juk jis visada Ramziui buvo toks geras ir ištikimas. O Džulija, vargšelė Džulija! Jis privalo merginą nuvežti į saugią vietą, grįžti į viešbutį. Po avarijos ji neištarė nė žodžio. Tik stovėjo šalia, suspaudusi Ramzio ranką, sustingusi, be žado.

— Sere, ačiū Dievui, kad viskas būtent taip baigėsi, — pasakė Samiras. — Mirtis ją pasišaukė. Ir dabar karalienė nurimo.

— Tu taip manai? — sušnabždėjo Ramzis. — Ir kam aš ją išgąsdinau? Kodėl vijausi? Mudu susipykome, kaip visada. Stengėmės kiek galėdami smarkiau vienas kitam įgelti. Staiga laikas sustojo; mes atsidūrėme už jo ribų ir pradėjome karą vienas prieš kitą.

Jis nutilo, neturėjo jėgų tęsti toliau.

— Sere, jums reikia pailsėti. Net ir nemirtingiesiems reikalingas poilsis.

10 skyrius

Jie stovėjo visi drauge geležinkelio stotyje. Ramziui šios minutės buvo ypač sunkios. Jis jau nebeturėjo jokių argumentų jokių žodžių, galinčių įtikinti Džuliją. O pažvelgęs į jos akis, karalius matė tiktai gilią nuoskaudą.

Aleksas virto visai kitu žmogumi... tik su Alekso veidu. Jis abejingai išklausė jam papasakotą pusiau tiesą apie tą moterį, su kuria Ramsėjus buvo seniai pažįstamas, apie tai, kad ji beprotė ir labai pavojinga. Po to tarsi atsijungė, nieko nenorėdamas klausyti nei girdėti.

Jiedu su Džulija staiga suaugo — šitas naivus jaunuolis ir jauna moteris. Džulijos veidas pablyško, pasidarė nuobodesnis. Aleksas, stovėjęs greta merginos, buvo tylus, nekalbus.

— Jie mane čia laikys kokias dvi ar tris dienas. Ne ilgiau, — kalbėjo sūnui Eliotas. — Po savaitės greičiausiai jau būsiu namuose. Pasirūpink Džulija. Jei pradėsi ja rūpintis...

— Žinau, tėve, man pačiam tai bus tik į gerą.

Ir jaunuolis nusišypsojo ledine šypsena.

Traukinio palydovas davė ženklą. Traukinys buvo pasiruošęs išvykti. Ramzis negalėjo ir nenorėjo į jį žiūrėti — nei kaip jis juda, nei kaip dunda jo ratai. Jam norėjosi dingti iš čia, nors žinojo, kad stovės iki paskutinės akimirkos.

— Ir tu nepakeisi savo sprendimo? — sušnabždėjo karalius. Džulija žvelgė kažkur pro šalį.

— Aš visada tave mylėsiu, — sušnabždėjo mergina.

Ramzis turėjo pasilenkti, kad galėtų išgirsti jos žodžius. Merginos lūpos prisilietė prie jo.

— Mylėsiu tave iki pat mirties. Bet savo sprendimo nepakeisiu.

Aleksas paėmė jį už rankos.

— Iki pasimatymo, Ramsėjau. Tikiuosi, pasimatysime Anglijoje.

Atsisveikinimo ritualas artėjo prie pabaigos; Ramzis atsisuko, ketindamas pabučiuoti Džuliją, bet mergina jau stovėjo ant metalinio vagono laiptelio. Jų akys susitiko. Nebuvo priekaištų, smerkimo; mergina niekaip negalėjo savęs nugalėti.

Pagaliau traukinys sušvilpė, sudundėjo, šlykščiais garsais sudrebindamas orą. Vagonų grandinė su mažais langeliais, netolygiais judesiais truktelėjo pirmyn. Per langą Ramzis pamatė Džuliją. Prikišusi delną prie stiklo, mergina žiūrėjo į jį. Jis pamėgino suprasti jos akių išraišką. Galbūt ji apgailestauja, gailisi, priėmusi tokį sprendimą?

Karaliui buvo neapsakomai liūdna. Jis vėl išgirdo Kleopatros žodžius: „Aš šaukiau tave paskutinėmis gyvenimo minutėmis“.

Traukinys judėjo pro šalį. Langą palietė saulės spindulys, ir jis sutvisko sidabru. Daugiau Ramzis nematė jos veido.

Lordas Ruterfordas nuvedė jį prie platformos, kur keleiviai laukė automobilių, o vairuotojai, vilkintys livrėjomis, paslaugiai atidarinėjo mašinų dureles.

— Kur važiuosite? — paklausė grafas.

Ramzis žiūrėjo į tolstantį traukinį. Paskutinis vagonas su mažytėmis geležinėmis durelėmis vis mažėjo ir mažėjo. Jau beveik nesigirdėjo ratų bildesio.

— Koks skirtumas? — atsakė jis. Po to tarsi staiga atsibudęs pažvelgė į Eliotą. Grafo veido išraiška karalių nustebino ne mažiau, negu Džulijos žvilgsnis. Priekaišto nebuvo — tik gilus liūdesys. — Ir kokią pamoką jūs gavote, milorde, iš visos šitos istorijos? — netikėtai išsprūdo iš jo lūpų klausimas.

— Reikės nemažai laiko, kad galima būtų viską įvertinti, Ramzi. O laiko aš tikriausiai jau neturiu.

Ramzis papurtė galvą.

— Po visko, ką jūs matėte, — tyliai ištarė karalius, kad jo žodžius galėtų girdėti tik Eliotas, — jūs vis dar norite pasinaudoti eliksyru? Ar atsisakysite jo, kaip Džulija.

Traukinys išnyko iš akiračio. Ištuštėjusioje stotyje buvo tylu. Girdėjosi tik padrikų pokalbių nuotrupos.

— Argi dabar tai svarbu, Ramzi? — paklausė grafas, ir karalius pirmą kartą pamatė jo veide kartėlį bei didžiulį nuovargį.

Jis paėmė Eliotą už rankos.

— Mes dar susitiksime, — ištarė karalius. — O dabar turiu eiti, antraip pavėluosiu.

— O kur jūs einate?

Ramzis neatsakė. Apsisuko ir, eidamas per stoties aikštę, pamojavo. Eliotas mandagiai jam linktelėjo ir nuskubėjo prie laukiančio automobilio.

Jis atsimerkė. Pro medines langines skverbėsi saulė, virš galvos lėtai sukosi ventiliatorius.

Eliotas paėmė nuo spintelės savo auksinį kišeninį laikrodį. Pusė keturių. Jų laivas jau išplaukė. Grafas mėgavosi atokvėpiu. Po to pagalvos, ką toliau daryti.

Jis išgirdo Volterį atidarant duris.

— Ar tie baisūs žmonės iš gubernatoriaus kontoros dar neskambino? — paklausė grafas.

— Skambino, milorde. Du kartus. Pasakiau, kad jūs miegate ir kad neketinu jūsų žadinti.

— Tu geras vaikinas, Volterį. Kad jie kur sudegtų pragare.

— Milorde?

— Nieko, nieko, Volteri.

— Dar buvo atėjęs tas egiptietis.

— Samiras?

— Atnešė Ramsėjaus įduotą kažkokį vaistų buteliuką. Jis štai tenai, milorde. Pasakė, kad jūs žinote, kokie tai vaistai.

— Ką? — Eliotas pakilo ir lėtai pažvelgė į prie lovos stovintį staliuką.

Tai buvo plokščias buteliukas, panašus į tuos, kuriuose parduodamas viskis ar degtinė, tik stiklas skaidrus. Buteliukas buvo pilnas balto kaip pienas skysčio, kuris viršuje spindėjo.

— Būkite su juo atsargus, milorde, — pasakė Volteris, atidarydamas duris. — Jei čia koks nors egiptietiškas preparatas, geriau su juo neprasidėti.

Eliotas vos nepradėjo garsiai kvatoti. Šalia buteliuko gulėjo raštelis. Išėjus Volteriui, grafas paėmė jį.

Jis buvo parašytas aiškiomis spausdintinėmis raidėmis, primenančiomis lotynišką šriftą.

„Lorde Ruterfordai, dabar viskas jūsų rankose. Tegul jūsų išmintis bei filosofija jums padės. Pasirinkite pats“.

Jis perskaitė dar kartą. Ne, tuo neįmanoma patikėti. Grafas ilgai spoksojo į raštelį, po to pažvelgė į buteliuką.

Džulija snaudė ant aukštos pagalvės. Atsimerkusi, suvokė, kad pabudo nuo savo pačios balso. Sapne ji šaukė Ramzį. Mergina lėtai pakilo ir apsivilko marškinius. Jei kas denyje ją ir pamatys su marškiniais, jos tai visai nejaudina. Atėjo vakarienės metas. Reikia apsirengti. Ji reikalinga Aleksui. Ak, jei tik dabar galėtų ramiai galvoti... Mergina priėjo prie spintos ir pradėjo ieškoti tinkamų drabužių. Kur jie dabar? Kiek valandų jau plaukia?

Aleksas jau buvo savo vietoje. Sėdėjo ir žiūrėjo priešais save. Nepasisveikino su Džulija, nepašoko, nepasiūlė jai kėdės. Tarsi tai būtų visai nesvarbu.

— Aš iki šiolei vis dar nieko nesuprantu, — prabilo jaunuolis. — Tikrai. Ji man visai neatrodė beprotė, dievaži.

Tai buvo tikra kančia, tačiau Džulija pasirengė klausytis...

— Žinoma, kažkas joje buvo tokio. Ji labai liūdna, keista, — tęsė Aleksas. — Tikrai žinau, jog mylėjau ją. Ir ji mane mylėjo. — Jis atsisuko į Džuliją. — Ar tu tiki?

— Tikiu.

— Ji kalbėjo keistus dalykus. Pasakė, jog neketino manęs įsimylėti, o tai atsitiko netyčia. O aš jai pasakiau, kad suprantu, ką ji norėjo pasakyti. Niekada nebūčiau pagalvojęs... tai yra viskas buvo visai kitaip. Tarsi rožės, kurios buvo geltonos spalvos — bent jau tu taip galvojai visą gyvenimą — ir staiga pasidarė raudonos!

— Taip, suprantu.

— Ir paaiškėjo, kad vanduo visai ne šiltas, o karštas.

— Taip.

— Ar tu gerai į ją įsižiūrėjai? Pastebėjai, kokia ji nuostabi!?

— Neverta kankinti savęs prisiminimais. Jos nebesugrąžinsi.

— Žinojau, kad ją prarasiu. Iš pat pradžių žinojau. Tik negaliu suprasti kodėl. Ji buvo tarsi ne iš šio pasaulio, supranti? Ir tuo padu man ji buvo labiau reali, negu...

— Suprantu.

Aleksas žvelgė pirmyn — tarsi apžiūrinėtų padavėjus bei publiką ar mėgintų įsiklausyti į civilizuotų žmonių pokalbius. Čia buvo daugiausiai britai.

— Tu viską pamirši, — netikėtai pasakė Džulija. — Tai įmanoma, aš žinau.

— Taip, pamiršti, — sutiko Aleksas ir šaltai nusišypsojo. — Taip mes ir padarysime. Tu pamirši Ramsėjų, jei kokios nors aplinkybės judu išskirs. O aš pamiršiu ją. Ir mudu apsimesime, jog niekada nepatyrėme tikros meilės — nei tu, nei aš. Tarsi tu niekada nepažinojai Ramsėjaus, o aš — jos...

Mergina apstulbusi nenuleido nuo jo akių.

— Ir apsimesime, kad gyvename, — sušnabždėjo ji. — Kokius baisius dalykus tu kalbi!

Aleksas net neišgirdo jos žodžių. Jis paėmė šakutę ir pradėjo valgyti. O gal tik kimšo į skrandį maistą, apsimesdamas, kad valgo. Džulija krūptelėjo ir įsmeigė žvilgsnį į savo lėkštę.

Gatvėje jau sutemo. Pro uždaras langines skverbėsi tamsiai mėlyna šviesa. Vėl atėjo Volteris. Norėjo paklausti, ar milordas nenori vakarieniauti. Eliotas atsakė, jog nori pabūti vienas.

Jis sėdėjo su pižama, šlepetėmis, žiūrėdamas į ant stalo gulintį plokščią buteliuką. Tas blykčiojo tamsoje. Šalia tebegulėjo ir raštelis.

Pagaliau Eliotas atsikėlė, ketindamas persirengti. Užtruko keletą minučių, nes kiekvienas judesys kėlė sąnarių skausmus. Pagaliau grafas apsivilko vilnonį kostiumą; dieną su juo buvo karšta, o naktį bus kaip tik.

Pasiramsčiuodamas lazdele, jis priėjo prie staliuko, paėmė buteliuką ir įsidėjo į vidinę švarko kišenę. Indelis vos tilpo kišenėje ir savo svoriu pardėjo spausti krūtinės ląstą.

Grafas išėjo į gatvę. Žengęs vos keletą žingsnių nuo viešbučio, iškart pajuto stiprėjantį kairės kojos skausmą. Bet vis judėjo toliau, dėliodamas lazdelę iš vienos rankos į kitą, ieškodamas patogesnio atramos taško. Kartais sustodavo, atgaudavo kvapą ir vėl eidavo pirmyn.

Po valandos grafas atsidūrė senajame Kaire ir be jokio tikslo vaikštinėjo mažomis gatvelėmis. Jis neieškojo Malenkos namų — tiesiog vaikštinėjo. Iki vidurnakčio kairioji jo koja visai nutirpo, bet Eliotui ne tas rūpėjo.

Jis įdėmiai žvelgė į visus kelyje pasitaikančius daiktus. Sienos, durys, sutiktų žmonių veidai... Sustojo priešais kabaretą ir klausėsi muzikos. Beveik kiekvienoje naktinėje užeigoje šoko merginos. Kažkas grojo fleita...

Eliotas niekur neužtrukdavo ilgai, nebent tik, kai ypač pavargdavo. Tuomet atsisėsdavo ant suoliuko... kartais net užsnūsdavo. Naktis buvo tyli, rami, visai nepanaši į pilnas pavojų Londono naktis.

Buvo jau antra valanda nakties, o grafas vis dar klaidžiojo. Išvaikščiojo visą senovinį miestą ir vėl pasuko link naujo rajono.

Džulija stovėjo prie turėklų, ranka prilaikydama šaliką. Ji žiūrėjo žemyn, į tamsų vandenį. Mergina stipriai sušalo, sustingo rankos. Jai buvo keista, jog net šaltis jos nebejaudina. Dabar jau niekas nesvarbu.

Ir apskritai jos čia nėra. Ji namuose, Londone. Stovi gėlėse skendinčioje oranžerijoje. Tenai ir Ramzis: jo kūnas suvyniotas į drobulę. Mergina matė, kaip jis pakėlė ranką ir nusiėmė tvarsčius nuo veido. Žydros akys pažvelgė tiesiai į ją, o tose akyse spindėjo meilė.

— Ne, viskas ne taip, — sušnabždėjo ji. Bet su kuo Džulija kalbasi? Niekas negirdėjo, ką ji pasakė. Laivas miegojo, civilizuoti britai plaukė namo iš neilgos malonios kelionės po Egiptą. Jie džiaugėsi pamatę garsias piramides, šventoves... „Sunaikink eliksyrą. Iki paskutinio lašo“.

Ji žiūrėjo žemyn, į ošiančią jūrą. Vėjas staiga pakėlė aukštyn jos plaukus bei šaliko kampus. Džulija tvirčiau įsikibo turėklų, tuo tarpu šalis išsprūdo ir nuskriejo tolyn. Jį prarijo rūkas, mergina net nematė, kaip šalis įkrito į vandenį. Vėjo švilpimas bei laivo motorų gaudesys staiga nutilo — viską užgožė rūkas.

Jos pasaulis sugriautas. Blyškių spalvų, neaiškių garsų pasaulis išnyko. Merginos ausyse skambėjo tiktai jo balsas: „Aš myliu tave, Džulija Stratford“. Girdėjo ir savo žodžius: „Jau verčiau niekada nebūčiau tavęs sutikusi! Verčiau nebūtum sutrukdęs Henriui atlikti savo darbą“.

Netikėtai mergina nusišypsojo. Ar nors kartą gyvenime ji buvo taip sušalusi? Ji pažvelgė žemyn. Džulija vilkėjo tik naktiniais marškiniais. Nieko nuostabaus. Verčiau ji būtų mirusi. Kaip tėvas. Juk Henris jau buvo įpylęs į jos kavos puodelį nuodų. Ji užsimerkė, atkišo išvargusį veidą lediniam vėjui.

„Aš myliu tave, Džulija Stratford!“ — vėl suskambėjo atmintyje Ramzio balsas. Tačiau šį kartą mergina išgirdo visai kitokį savo atsakymą: „Aš mylėsiu tave iki pat mirties“. Kokie puikūs žodžiai...

Kokia prasmė grįžti namo? Mėgdžioti gyvenimą, apsimetinėti, jog gyveni. Baigėsi nuotykiai. O normalus gyvenimas dabar atrodys tarsi tikras košmaras. Tėvo nebėra, ji nutolo nuo realaus gyvenimo, likimas ją išplėšė iš įprastinės aplinkos. Beliko tik prisiminimai apie šviesias akimirkas, kurias teko patirti. Štai jiedu palapinėje, štai mylisi... pagaliau Džulija priklauso jam.

Senatvėje ji neturės vaikų, kuriems galėtų papasakoti, kodėl taip niekada ir neištekėjo. Neatsiras tokių jaunuolių, kuriems bus malonu išgirsti apie jos nuotykius Kaire. Ji taps nuobodžia moterimi, kuri visą gyvenimą saugo baisią paslaptį ir kankinasi.

Taip, labai liūdna. Kam ilgai svarstyti? Tamsūs vandenys ją šaukia, laukia jos. Per kelias sekundes jos kūną nuneš toli, labai toli nuo laivo — ir nebus jokios galimybės išsigelbėti.

Staiga Džulijai pasirodė, jog tai bus nuostabu. Reikia tik pralįsti už turėklo ir šokti į juodas bangas. Vėjas vos pats jos nenubloškė, kol mergina lipo ant turėklų. Jis lindo po naktiniais marškiniais, pūtė iš visų pusių. Džulija plačiai išskleidė rankas ir šoko. Vėjas sustaugė dar garsiau. Štai jos kūnas jau skrieja virš vandens! Viskas baigta!

Tą pačią akimirką mergina suvokė, jog dabar niekas jos neišgelbės, nesuspės sustabdyti. Ji jau krito žemyn. Labai norėjosi ištarti tėvo vardą... Bet atmintyje tebuvo tik vienas vardas — Ramzis. Ak, kaip malonu tarti šitą vardą, kaip saldžiai jis skamba!

Stiprios rankos pagavo jos kūną. Ji pakibo virš jūros. Aplinkui nieko nesimatė — viską gaubė rūkas.

— Ne, Džulija, ne!

Tai buvo Ramzis. Jis pernešė ją ant rankų per turėklus, priglaudė prie krūtinės. Karalius stovėjo ant denio, stipriai apkabinęs merginą.

— Jokio gyvenimo po mirties nebus, mieloji.

Ji pratrūko raudoti. Tirpo tarsi ledas, iš akių upeliu liejosi karštos ašaros. Prisiglaudė prie Ramzio, paslėpusi veidą ant jo krūtinės.

Džulija be paliovos kartojo jo vardą. Jautė tvirtas vyriškio rankas, saugančias ją nuo vėjo...

Kairas nubudo su saule. Atrodė, tarsi pačios gatvės gimdytų kaitrą; atgijo turgus; virš atvirų namų durų išsipūtė įvairiaspalvės dangos; iš visų pusių girdėjosi kupranugarių bei asilų bliovimas.

Eliotas jautėsi klaikiai pavargęs. Tiesiog eidamas miegojo, bet vis tiek judėjo pirmyn. Ėjo pro nedideles parduotuvėles, pro antikvarinių daiktų bei pigių netikrų egiptietiškų relikvijų pardavėjus. Kai kurie mumijų pardavėjai tvirtino, jog turi net karaliaus mumijų...

Mumijos. Jos buvo išrikiuotos prie sienos, apšviestos ryškios saulės, kai kurios žemėtos, apiplyšusiais tvarsčiais. Tačiau pro apdriskusius skarmalus buvo galima įžiūrėti jų veidus.

Eliotas stabtelėjo. Mintys, visą naktį knibždėjusios jo galvoje, ištirpo. Artimųjų, tų žmonių, kuriuos jis kadaise mylėjo, paveikslai staiga išnyko. Jis buvo turguje. Jį kepino saulė... O jis žiūrėjo į mirusius kūnus, atremtus prie baltos sienos.

Eliotas prisiminė Malenkos žodžius: „Iš mano anglo jie padarys didįjį faraoną. Įdėjo jį į bitumą ir daro mumiją, kurią parduos turistams... Mano gražuoliukas, jie iš jo padarys karalių“.

Grafas priėjo arčiau. Vaizdas buvo pasibjaurėtinas, tačiau mumijos kažkodėl jį traukė. Pirmoji pykinimo banga pakilo, kai jis ėmėsi apžiūrinėti pačią kraštinę aukštą, liesą mumiją. Antrą kartą supykino, kai prie jo priėjo storapilvis prekeivis dryžuotu apsiaustu. Jis sunėrė rankas už nugaros ir išdidžiai atkišo pilvą.

— Galiu jums pasiūlyti labai pelningą sandėrį, — pasakė prekeivis. — Šita mumija išsiskiria iš visų kitų. Matote? Įsižiūrėkite ir pamatysite, kokie tvirti jo kaulai. Jis buvo didysis karalius. Prieikite arčiau. Įsižiūrėkite į jį.

Eliotas nenoriai pakluso. Stori, tvirti tvarsčiai senesni už senovinius — puikus darbas. Ir kvapas žemės bei bitumo; bet po storu sluoksniu matosi veidas: nosis, plati kaktos juosta, gilios akiduobės, plonos lūpos. Jokių abejonių — priešais jį Henris Stratfordas!

Linksmi rytinės saulės spinduliai prasiskverbė į apvalų iliuminatorių, ryškiais blyksniais šokinėjo ant baltų paklodžių, ant lovos atlošo.

Jie sėdėjo dviese, sušildyti vyno bei meilės...

Džulija stebėjo, kaip Ramzis pila į taurę baltą skystį iš paslaptingo indo — jame blykčiojo mažytės kibirkštėlės. Po to jis ištiesė merginai taurę.

Ji paėmė ir įdėmiai pažvelgė karaliui į akis. Akimirką jai vėl pasidarė baisu: pasirodė, kad ji ne kajutėje, o ant denio, kur ją gaubia šaltis bei rūkas. O jos laukia jūra, ji šaukia, vilioja... Mergina krūptelėjo, ir šilta saulė ištirpdė ledus ant jos odos. Ramzio akyse ji išvydo baimę.

Juk jis pats paprasčiausias žmogus, toks, kaip ir visi kiti vyrai. Jis nežino, kas dar šaus į galvą Džulijai, ir nerimauja dėl jos. Mergina nusišypsojo.

Ir tylėdama išgėrė taurę ligi dugno.

— Sakau jums, tai tikrai karaliaus kūnas, — toliau įtikinėjo, pasilenkęs prie jo prekeivis. — Nebrangiai atiduosiu. Jūs man patinkate, todėl ir atiduosiu už pusę kainos. Iškart matyti, jog esate džentelmenas, ir skonį puikų turite. Be vargo galėsite šitą mumiją išsivežti iš Egipto... — Melo srautas liejosi nesustodamas... komersanto dainelė, idiotiška tiesos imitacija.

Suvyniotas į marlę Henris! Henris, amžiams įkalintas stipriose drobulėse! Tas pats Henris, kuriam Eliotas glostė plaukus mažame kambarėlyje Paryžiuje. Nuo tų laikų praėjo visa amžinybė...

— Prieikite arčiau, sere, nenusigręžkite nuo Senovės Egipto paslapčių, nuo šitos stebuklingos šalies...

Balsas vis labiau tolo, virsdamas apgailėtinu aidu. Eliotas pasitraukė nuo prekeivių, išėjo į saulės šviesą.

Milžiniškas saulės diskas kabėjo virš namų stogų. Į jį buvo neįmanoma žiūrėti — šviesa graužė akis.

Vis dar pakėlęs akis į saulę, grafas tvirčiau suspaudė rankoje lazdelę, įkišo kitą ranką į kišenę ir ištraukė plokščią buteliuką. Numetė lazdą, atidarė indelį ir dideliais gurkšniais išgėrė visą ligi dugno.

Drebulys perbėgo visu grafo kūnu — tarsi į jį būtų įsmigę milijonai smulkių adatėlių. Eliotas sustingo. Buteliukas nukrito į dulkes. Netikėtai jį išpylė karštis. Nutirpusi kairė koja atgijo, dingo sunkumas, nebuvo skausmo krūtinėje. Rankos ir kojos įsitempė. Grafas išsitiesė, pasijutęs tvirtas, galingas ir plačiai atmerktomis akimis pažvelgė į liepsnojantį danguje auksinį saulės diską.

Pasaulis jo akyse pulsavo, virpėjo, tačiau po kurio laiko vėl tapo aiškus ir ryškus. Jį supantys daiktai atrodė visai kitaip — jau nuo keturiasdešimties metų jis jų tokių nematė, nuo tada, kai susilpnėjo regėjimas. Dabar jis matė netgi atskiras smilteles po savo kojomis.

Peržengęs per savo buvusią atramą su sidabriniu antgaliu, nekreipdamas dėmesio į prekeivį, šaukiantį jam apie pamestą lazdelę, Eliotas tvirtu žingsniu nukeliavo pirmyn.

Vidurdienio saulė švietė aukštai danguje, kai jis paliko Kairą. Siauru takeliu grafas žingsniavo į rytus. Jis nežinojo, kur eina, bet tai nebuvo svarbu. Priešakyje monumentai, pasaulio stebuklai, miestai... Jis skubėjo. Anksčiau dykuma jam neatrodė tokia nuostabi, dabar gi jis negalėjo atitraukti susižavėjusių akių nuo smėlio jūros.

Jis tai padarė! Kelio atgal nebėra. Eliotas pažvelgė į žydrą bedugnę virš galvos ir linksmai suriko. Jam nereikėjo, kad kas nors jį išgirstų — tai tebuvo susižavėjimo bei džiaugsmo šūksnis.

Jiedu apsikabinę stovėjo denyje ir šildėsi saulės spinduliuose. Džulija jautė, kaip stebuklingas eliksyras veikia jos odą, plaukus... Ant savo lūpų ji jautė mylimų lūpų skonį. Jie bučiavosi taip, kaip niekada anksčiau to nedarydavo. Aistra buvo ta pati, bet dabar jiedu buvo vienodai nepasotinami...

Ramzis paėmė ją ant rankų, nunešė į nedidelį miegamąjį ir paguldė ant lovos. Juos apgaubė tyla.

— Dabar tu mano, Džulija Stratford, — sušnabždėjo jis. — Mano karalienė. Tokia ir liksi amžinai. O aš tavo.

— Kokie nuostabūs žodžiai! — sušnabždėjo ji liūdnai šypsodamasi. Jai norėjosi įsiminti šią minutę, įsiminti jo žydrų akių žvilgsnį.

Po to prasidėjo aistringos glamonės.

11 skyrius

Jaunas gydytojas pasičiupo savo lagaminėlį ir išskubėjo į ligoninę. Greta, tapnodamas sunkiais batais, bėgo kareivis.

— Tiesiog košmaras, sere. Labai gilūs nudegimai. Ją rado krovininės traukinio platformos dugne. Neįsivaizduoju, kaip ji išgyveno.

Ką jis gali padaryti? Kaip padėti tai moteriškei šitoje Dievo pamirštoje skylėje, Sudano džiunglėse?

Trinksėdamas durimis, daktaras nubėgo koridoriumi ir įsiveržė į palatą.

Prie jo priėjusi slaugė pakraipė galvą.

— Nieko nesuprantu, — sušnabždėjo ji ir mostelėjo link lovos.

— Aš apžiūrėsiu ją. — Daktaras pakėlė tinklą nuo moskitų. — Nesuprantu. Nematau jokių nudegimų.

Moteris kuo ramiausiai miegojo; jos juodi banguoti plaukai draikėsi ant baltos pagalvės, tarsi šioje tvankioje, pragariškai karštoje palatoje, būtų dvelkęs lengvas vėjelis.

Atvirai sakant, daktaras niekuomet nebuvo matęs tokios gražios moters. O jei ir matė kada nors, tai dabar niekaip negalėjo prisiminti. Net skaudu žiūrėti — tokia nuostabi ji buvo.

Be to, tai ne kiniškos lėlės grožis, jokiu būdu ne. Nors moters veido bruožai taisyklingi, iš visko jautėsi, kad ji yra kilminga. O banguoti jos plaukai panašūs į milžinišką spindinčią tamsią piramidę.

Vos tik gydytojas priėjo prie lovos, moteris atsimerkė. Stebėtina! Jos akys buvo žydros tarsi dangus. Po to įvyko tikras stebuklas — ji nusišypsojo. Daktaras pažvelgė į ją ir pajuto, kad jam darosi silpna. Jis pagalvojo apie žodžius „lemtis“ bei „likimas“... Bet kas ta moteris?

— Koks jūs gražus, — sušnabždėjo paslaptingoji puikia anglų kalba.

Mūsiškė, pamanė daktaras ir iškart subarė save už snobizmą. Jau vien iš balso aišku, kad ji aristokratė.

Slaugė kažką sumurmėjo. Už jos nugaros šnabždėjosi kažkokie žmonės. Daktaras paslinko prie lovos kėdę ir atsisėdo. Atsargiai pakėlė baltą paklodę virš apnuogintos krūtinės.

— Atneškite šitai moteriškei kokius nors drabužius, — įsakė jis, net neatsisukęs į slaugę. — Žinote, jūs taip mus išgąsdinote. Pamanėme, jog būsite stipriai apdegusi.

— Tikrai? — sušnabždėjo moteriškė. — Jie buvo tokie geri ir man padėjo. Mane prispaudė. Taip sunku buvo kvėpuoti. Atsidūriau kažkokioje tamsoje.

Moteris pažvelgė į pro langą šviečiančią saulę ir prisimerkė.

— Padėkite man atsikelti ir išeiti į šviesą, — netikėtai paprašė ji.

— O, nereikia taip skubėti, jūs dar labai silpna.

Bet ji buvo įsitikinusi savo teisumu — atsisėdo ir apsigaubė paklode, padariusi iš jos kažką panašaus į suknelę. Ryškūs, tiksliai apibrėžti, lenkti antakiai rodė moterį esant valingą. Daktaras pajuto, kaip pradeda jaudintis.

Apsisiautusi balta paklode, su išlindusiu nuogu apvaliu petimi, ji buvo panaši į deivę. Veide vėl nušvito šypsena — ir daktaras visai ištirpo.

— Paklausykite, turite man pasakyti, kas jūs esate. Pranešime jūsų draugams bei šeimai.

— Palydėkite mane laukan, — užuot atsakiusi, paprašė paslaptingoji dama.

Daktaras paėmė moteriškę už rankos ir net nesvarstydamas nusekė paskui ją. Ir tegul sau šnabždasi! Tegul seka pasakas, kad ji buvo panaši į apdegusį mėsos gabalą. Šita moteris visiškai sveika! Nejaugi visas pasaulis pamišo?

Moteris perėjo dulkėtą kiemą ir nusivedė savo paslaugų palydovą į mažą sodelį. Beje, sodas priklausė asmeniškai jam, o ne jo pacientams, gulintiems lovose ar stovintiems eilėse prie kabineto durų.

Ji atsisėdo ant medinio suoliuko. Daktaras įsitaisė šalia. Numetusi nuo veido tankius juodus plaukus, moteris pakėlė galvą ir pažvelgė į saulėtą dangų.

— Jums negalima būti tokioje kaitroje, — pastebėjo gydytojas. — Ypač, jei buvote apdegusi. — Kokia nesąmonė! Jos oda švari, skaisti, skruostai rožiniai. Pati sveikiausia būtybė visame pasaulyje. — Tai kam vis dėlto pranešti apie jus? — dar kartą paklausė daktaras. — Jūs turite telefoną?

— Nekvaršinkite sau galvos visokiomis nesąmonėmis, — pasakė moteris, paėmė jį už rankos ir pradėjo švelniai žaisti jo pirštais.

Daktaras net susigėdo — taip jį sujaudino toks paprastas švelnumas. Jis negalėjo atitraukti akių nuo nepažįstamosios: kokios lūpos, akys... Per paklodę matėsi kieti jos krūtų speneliai.

— Taip, draugų aš turiu, — svajingai ištarė gražuolė. — Su jais reikia susitikti. Reikia suvesti sąskaitas. Jau verčiau papasakokite apie save, daktare. Ir apie šias vietoves.

Ar jai norėjosi pabučiuoti šitą vyriškį? Vargu. Bet jis neketino atsisakyti tokio malonumo. Pasilenkė ir prisilietė prie jos lūpų. Jo nebaugino, jog kas nors gali juos pamatyti. Jis apsivijo ją rankomis, priglaudė prie savęs, pajutęs, kad jinai iškart pasidavė ir tarsi prilipo prie jo krūtinės.

Dar akimirka — ir jis nusitemps moterį į lovą, net jei tai tektų padaryti prieš gražuolės valią. Nors, regis, ji neketina priešintis.

— Kam skubėti, kam reikia apie mane kažkam pranešti? — sušnabždėjo nepažįstamoji ir įkišo ranką po jo marškiniais.

Jiedu pakilo ir tiesiai per gėlyną nužingsniavo į jo miegamąjį. Po to jis paėmė ją ant rankų ir nusinešė.

Nusidėjėlis, niekadėjas — ir tegul. Jis jau nebegalėjo sustoti. Nepažįstamoji įsisiurbė į jo lūpas — ir daktaras, žengdamas per slenkstį, vos nepargriuvo. Paguldęs moterį ant čiužinio, uždarė langines. Velniop viską!

— Ar tu įsitikinusi, kad... — sumurmėjo jis, atsisegiodamas marškinius.

— Man patinka aistringi vyrai, — sušnabždėjo ji, šelmiškai žvilgčiodama į gydytoją. — Taip, aš įsitikinusi. Man reikia pasiruošti susitikimui su draugais. — Ji nuplėšė nuo savo kūno paklodę. — Labai gerai reikia pasiruošti.

— Ką? — Jis atsigulė šalia, bučiuodamas jos kaklą, glostydamas krūtinę. Jos šlaunys prigludo prie jo. Ji raitėsi tarsi gyvatė, nors nebuvo į ją panaši... Ji tokia šilta, tokia švelni, kvepianti ir taip aistringai jo geidžia!

— Mano draugai... — tarsi sapne sušnabždėjo nepažįstamoji, ir jos akyse šmėstelėjo liūdesys. Bet po to ji vėl pažvelgė į vyriškį — godžiai, aistringai; jos balsas tapo kimus, trūkčiojantis; nagai įsikibo į jo pečius. — Mano draugai palauks. Mes dar turėsime laiko susitikti. Prieš akis visa amžinybė!

Jis taip ir nesuprato, ką moteris norėjo pasakyti. Jam buvo nesvarbu.

Išnašos

Libretistas Viljamas Hilbertas (1836-1911) ir kompozitorius Arturas Salivanas (1842-1900) - populiarių komiškų operų kūrėjai.

Dželaba - tradicinis musulmonų apdaras, dengiantis visą kūną.

Tai XIX amž. idealios amerikietės paveikslas, sukurtas žinomo Niujorko dailininko Čarlio Gibsono (1857-1944 ): krūtinga mergina liekna talija bei įmantria šukuosena.

Obris Berdslėjus (1872-1898) - anglų grafikas.

Zigmundas Rombergas (1887 - 1951) - kompozitorius, miuziklų bei operečių autorius. Taip pat kūrė ir muziką filmams.

Content

Райс Энн Mumija, arba Ramzis Prakeiktasis