Люба Ґавур

Казка про маленьку хату біля малого лісу

Присвячую сестрі

Гілка I

Дозвольте, шановні слухачі, розказати Вам про життя маленької хати біля великого лісу... вірніше, великий був ліс в уяві дівчинки — великий, могутній, чарівний й таємничий, але скажу Вам, слухачам дорослим, потихеньку — вимірами фізичними, лісок був справді малий.

Давно колись було, що одного чарівного, літнього вечора, коли смеркало, з тієї хати біля лісу, взявши донечку за руку, Мати її повела в напрям цього сусіднього лісу. Вони потихеньку перелізли дерев’яний паркан та ввійшли — через вуал верхнього листя — в дрімучий ліс, серед якого стояла галявина. Йдучи в парі, ступаючи по стежці, Мама розповідала донечці про всілякі сотворіння, які там жили в гармонії й плекали своє житло... пташки, зозулі, феї, карлики, бджоли, мавки, світлячки... ось попід тими зеленими, сяйвом-освітленими листями при землі, на якій ми ступаємо легким кроком... під кожною пелюсткою, під кожним листочком, тремтять краплини роси, помножені, прозорі тайни буття... раз у раз затріщить гілка під ногами там, де мох стелиться, шелестять віття, он там видно папороть росте... та й, може, й цвіте... на вечір Івана Купала? Посеред цього рослинного світу живуть собі також жаби, цвіркуни, сверщики, зайчики, білки та різні інші гомінливі сотворіння. Блистять зелені листочки, моргають вечірні світлячки близько над землею, а вгорі, в небесах наче до ритму містичної музики, мерехтять у відповідь зорі... всі вони осяяні божественним духом... краси й любові.

Так-то Мати передала маленькій доні цінний скарб для зберігання назавжди.

На городі,

де Мама боса ходила,

на городі, де Бабуня

помідори і фіалки садила...

Там, на городі,

де трава по траві ступає,

все заросло густо-дико,

але якась пташка завжди співає...

Там на городі,

де у пам’яті трави

брат-барвінок завжди стелився,

де цвіт папороті

невидимо закоренився,

там коло дверей від пивниці

чудний цвіт появився...

Тепер — коли вже літо минає,

коли осінь наступає —

личко барвінкове фіолетно сіяє! [1]

У малому містечку в Америці емігранти шукали хати до купівлі, бо Батька прийняли на працю в університетській бібліотеці. Родина заміряла перенестися з великого, промислового міста, до меншого.

З гори вулиці, вздовж якої з одного боку тягнувся лісок, видно стало, що при закруті внизу, сиділа собі присадкувато маленька хата, а скраю на траві — величезний дуб. Цей образ — в маминих очах на перший погляд тоді в розквіті літа, напевно нагадав рідний дім в селі Липовець на Яворівщині, де вона народилася й провела перші свої літа, солодко-гіркі часи з Мамцею, сестрою Галею та братом Ґеньом, поки не вступила до Українського Інституту для Дівчат в Перемишлі... Пережила воєнні часи, та переїхавши воєнні зони, втікаючи від большевиків, потім німців, тоді большевиків-разом-з-німцями, провела роки непевності на скитальщині, на «еміграції», разом з іншими «Ді-Пі»[2], а згодом — виїзд з Європи через океан до невідомого будучого в чужій Америці.

У думках, у душі згадувала дім, до якого шляхи повернутися не могли. Остались спомини дитинства в малому селі, де дівча — «пільна квітка», бігало, стрибало, скакало по сільських городах, щасливо пізнавало світ.

Бігаючи безжурно по городі, маленька Ірця уявляла собі, що може літати. Підняла рученята і пустилася бігом, щоб розігнатися, намагаючись перескочити чи «перелетіти» глибокий рів, вповні переконана, що підніметься. Розпростерла «крила» і бігом, впевнена у свої летунські спроможності та цілкість своїх крил. Але дуже скоро, закони фізики переважили і лет зупинився. Ірка провалилася, впала стрімголов додолу, та потовкла коліна. Ще й кров потекла. Ще й Мамця насварили.

А зараз — років з десять опісля приїзду з післявоєнної Європи, з переселенчих таборів в еміграційній скитальщині, з валізами, рюкзаками, смутком і надіями — до міста Клівленда, — «понурого, пролетарського», Мама зустрілась віч-на-віч з хатою під лісом... в Америці. І зразу давні, образотворчі спомини виринули на верх з глибокої криниці її пам’яті. Хатка «на чужині» ...хіба, наче ті журавлі — через море перелетіла, перевтілила...

Через роки дитинства, доні були свідками Маминої пекучої ностальґії, але молодша доня не догадалася, аж багато років пізніше, коли вже Мама, Ірена, померла, що Мама вибрала оцю хату-біля-лісу в Америці іменно тому, що вона, хата, перевтілилася та через павутиння минулих років простягнула свою теплоту вкорінену в природі, обвінчаною образними, втіленими споминами.

Так що, рішивши вселитися, родина впровадилась до хати біля лісу, хоч хто б то не сказав, хатка не була найкращим, практичним вибором для родини, яка складалася з п’ятьох осіб — Тато, смаглявого обличчя та лагідної вдачі, який вітав жінок по старосвітському з поклоном голови та підніманням руки — «цілуй-ручки, прошу пані»; чорнобрива Мама, яка в собі поєднувала літературознавство разом з городництволюбством — «обоє чорнявенькі», з єства яких промінювала щедрість, доброта і якась основна скромність; старенька, працьовита Мамця-Бабуня, яку інші називали «Пані Добродійка», а внучки — «Буня-наше-сонечко»; і дві доні, одна 4, а друга 7 літ, («Роз Байт і Снов Ред»)[3]. А хатка чарівна і мала — трикімнатна з кухнею.

«Ми добудуємо!»

Такий одчайдушний заклик лунав по закутках вулиці «Вудсайд» (з англійського перекладається: «Біля-лісу») та й залишився в пам’яті дочок. Бо ностальгія огорнула Ірцю, господиню дому. Ностальгія за Липовецькою дорогою, про яку згадувала все життя. Шлях додому...

...Вздовж якого обопільно пишалися могутні липи, галуззя яких зверху легко хиталося, а повітря навкруги наповнялося п’янючим запахом медового цвіту. І хата, затишний куточок, немов вріс із зеленого коріння, обвинутий кущами та Мамцею-плекані квіти... Цею дорогою, щомісяця фірою їхали Мамця до Любачева за вчительську платню, та й пізно вечором повертали, зі злотими... яких — наголошувала Ірка (розказуючи про це багато років пізніше), ніхто не вкрав, бо хоч всі селяни знали, що Пані Вчителька їдуть за грішми, ніхто ніколи не обікрав, бо це були «чесні, порядні, побожні люди... які тяжко працювали, не щадили сил, хрестилися перед їжею та їли прості страви поволі й без розмови...» Так згадувала Мама, описуючи селян.

А найяркіше, що представляла Липовецька дорога, це чекання... на Батька, мужа, стрільця Івана, чекання, яке розтягнулось ниткою на вічність...

...Дівчино, рибчино,

Чорнобривка моя

Вийди-вийди, подивися,

Чим скоріше до вікна,

Хлопці ж бо то хлопці,

Як соколи![4]

Минули роки... І пізніше, в Америці, у хаті-біля-лісу, Буня часами так подібно чекали, приліпивши стареньке личко до вікна, ожидаючи рідних, а молодша внучка тільки багато років пізніше, все це зрозуміла. Також зрозуміла вічне чекання Мамине, поєднане з вірою і надією, хоч наївними, коли відкривала всі вікна й двері, щоби на всі сторони вивітрювати хату та осяяними, чорнобривими очима гляділа в напрям лісової доріжки-під-горою, за горою. Американсько-липовецької дороги...

Так то переселилися та вкоренилися у маленьку хатинку в малому містечку в Америці українські переселенці з Галичини зі своїми донями, народженими вже в Америці. Злидні навчили їх бути скромними, ощадними та вдячними. Переселенці-емігранти, зі своїми далекими й широко-сягаючими історіями, емігранти, які втратили не тільки свої хати, доми, але й свою батьківщину. Тому вони в серцях привезли її міцно упаковане насіння з собою.

Це пам’ять притягла їх іменно сюди, до цеї хати, і лагідність природи, яка кличе, взиває їх, де б вони не були, за будь-якими кордонами.

Так що хатина, помальована блідо-рожевим кольором, благородно, щедро розширила свої тісні стіни, щоб хоча духово, вмістити своїх нових, скромних мешканців, з їхніми складними історіями, які обтяжували, а водночас просвічали та збагачували життя й свідомість емігрантів, нових мешканців хати-біля-лісу. А «тісні стіни» кімнат хатини — на суперек законам фізики — розширювались, щоби вмістити в собі новосельців.

...Стіни, на яких Тато, вечорами при ліжках донечок, витворював рухомі тіні своїми руками й пальцями, які перемінялись на картини живих тварин... ліжках, біля яких родина разом молилася,

Ангелику, хоронителю мій —

Ти все при мені стій,

Рано, вечір, вдень, вночі,

Будь мені до помочі.

Стіни, за якими поруч спали Бабуня, і часами вечорами, лежачи під периною і занурені в люб’язних споминах, сягали поза них, граючись з онучкою різними ритмічними стук-стуканнями... стіни, за якими на дворі під хатою і довкруги подвір’я росли-розквітали різноманітні квіти — конвалії, братки, фіалки, іриси, незабудки, нарциси, тюльпани, півонії, хризантеми. Пнявся барвінок... та плеяди пташенят — горобці, сойки, червоні-животики... співали до акомпанементу Буніного городництва.

Так, здається, ще «вдома» Буня — заки стали бабунею — дбайливо, з любов’ю та яркими надіями, садили свої квіти віри й надії у виді живих рослин на городі в селі Липовець, до якого може, може, ще поверне муж, Іваньо...

Дощик, дощик,

падає дрібненький.

Я гадала, я думала,

що то мій миленький...

А коли сіли на фотелі в куточку, часами брали внучку на коліна та співали-гралися —

Їде, їде Зельман,

Їде, їде єго брат,

Їде, їде Зельманова

І вся родина!

Або

Їде, їде пан-пан,

Їде, їде сам-сам,

Їде, їде хлоп-хлоп

На конику гоп-гоп...

А також пряли пальцями і язиком про Д-ра Ай-Болить... Ще й з часів Австро-Угорської влади на Галичині, повторяли казочки про «Цісаря і Цісареву».

Буня з мотикою на грядці... Буня, якої власна мрія домашнього щастя обірвалась шнурочком залізно-дротяної радянської границі...

Човен хитається

серед води,

плеще об хвилі весло,

люба дівчино прийди, прийди...

...Бабуня при кухні, дрібно-дрібнесенько краять цибульку, уважно оббирають бараболю, або місять тісто на рогалики... Бабуня при машині до шиття, дрібно стібаючи... завжди чимось ручно займалися, шили, гаптували, зашивали, вишивали. Рідко, але бувало, Буня сидять на фотелі в куточку... чи то з дрібними сльозами? в куточку на фотелі, сива похилена голівка, обвинута тоненькими кісками, у спрацьованих руках, яких менша внучка, вилізши на Буніні коліна, не могла відчепити від Буніних очей.

Прийди до ме-не,

моя коха-на...

...Буня, викорчуючи бадилля, хабаззя і бур’яни в городі, Буня, саджаючи, пересаджаючи — щоби малий город засадити — насінням, квітами, коренями, співаючи: «Ти і я, я і ти, будем собі хатку мати, і городчик коло хати».

І таки взялися всі до городобудівлі, так що саджалися і плекалися, крім квітів, також помідори, огірки, квасоля, черниці та петрушка... і де-не-де, з-поміж трави визирали маленькі, червоні голівки трускавок диких, та листя м’яти несподівано знайшлося.

Хоч подвір’я було невеличке, молодша доня уявляла, що це чарівне, зелене царство, де знаходяться сховища і криївки, підземні коридори, бездонні дупла у високих, струнких деревах, з кори яких струменіли іскри... і якщо пильно прислухатись, крізь замрячений полеск, можна почути шарудіння...

Буня при вікні, у вечірній годині чекаючи повороту всіх ...як то колись давно при іншому вікні, де вид стелився на Липовецьку дорогу. Як довго можна при вікні стояти? І з війни мужа ждати...

І коханого чекати...? ...Все життя, мабуть, все життя... Кру-кру, кра-кра — все життя...

Буня, кожного вечора на колінах коло ліжка перед спанням, молячись, до Цариці неба.

...Під Твою милість прибігаємо...

Гілка II

Гей там на горі

Січ іде.

Гей малиновий стяг несе...[5]

Оповідали люди, що там ся діє... на Великій Україні[6], за Збручем... горе, лихо і біда. Дрібні листи пише, а Івана нема і нема.

Врешті-решт, зі села Іванового, Нове Село-Соснина, на Любачівщині, вирушила Сліпа Танка, бо — як казали — була вона проворна... якось перейшла польсько-совітську границю, якось добилася до самих владних властей, врешті повернула на захід, до свого та Іванчиного села і вістку привезла, що Івана вже нема... но де, не знати... І поїхав його брат, священником був, Андрій... також дібрався до самих воріт шукати Іванка, до бюра Пана Скрипника у Києві... а той не рипнув і не скрипнув, а приклав до вуст один великий палець...

Буня, котрі втратили свого Івана перший раз у 1919 році, та останній раз у чистках в 1937 р., а в проміжний час — розлука... арешти... чекання... листи... сльози... квіти в траві на городі...

День минає,

ніч минає,

і знову день сіяє...

А вітер не відповідає,

з моїми гуками ся не грає.

День минає,

ніч минає,

на полі широкому

саме-самісіньке

словечко гуляє.

Гуляє, гуляє

у вирі ся обертає,

та Іванка і Марію шукає,

ані слиху, ні диху

не чує, не видає [7].

Кожного року продовжалося і повторялося садження, якщо вже в старості господарів — не ярини, то обов’язково квітів. Так як Буня, її дочка, Ірена також їх плекала. Не тільки любо було, але й треба було... бо ж Бог обдарував її витонченим слухом до тайнів природи.

Випали у нас сильні дощі, а тепер все буяє, розвивається, наче кричить, взиває людину подивляти її — природи красу. Виросли високо півонії й іриси рясно зацвіли, після кількох років безцвіття, трави буйні та свіжі. Я всім цим радію і мовчки проходжу, бо не можу рівнятись марним висловом признання «які ви всі гарні», — вони гарні без мене і вільні сотворіння, що живуть тільки для краси...

...Все те, це істоти-індивідуальності, які мають відвагу і гордість щороку перед нами появлятися [8].

І Тато садженням завзято займався. Підперезував помідорові рослини до тички, полов грядку, поливав водою, закопував рослинне лушпиння...

Ой так-так

сіють мак,

і петрушку,

й пастернак...

Ось так часто підспівував собі Тато, коли йому було понад 90 літ, також пригадуючи, як то з Дідом Якимом...

Коли я був ще малим хлопцем, знаєш, я собі пригадую, ми хлопці їздили в село на літні ферії... Тато мій працював на залізниці, він був головним керівником, і ми приїздили зі Львова на лінії Буськ-Красне. Нас там вітали... ми спали на сіні, бігали по полі, купалися в річці Гологірці. Нас годувала Тета Марина, вона була дуже добра господиня, а також вміла різними зіллями лікувати, приговорювати... як треба було, прикладала п’явки... Я собі дуже добре пригадую, як вона до нас часами приїхала до Львова, до помешкання, то її було здалека чути, вона була велика й мала великий, могучий голос... Знаєш, я також дуже добре собі пригадую, як то мій Дід Яким — він був мойого Тата Тато — під вечір брав мене за руку, «Ходи Мар’янцю, підемо в поле, помолимося...»

Засумуй трембіто

Та по всьому світу,

Що зів’яло на Вкраїні

Сорок тисяч цвіту.

Жорстокі обставини пересадили Мар’янця далеко від рідного краю, за яким скучали та переживали емігранти. Тому, шукали «клаптик української землі». Цю потребу частинно сповняла — для наших — хата-коло-лісу.

...Тато, котрий втікав від большевиків у 1944 р., попрощавшись з батьком на залізниці біля конвоя, з вишиваним рушничком від Мами в наплічнику... і згодом у таборах, хитаючись поміж границями... Тато, який сам-на-сам їхав через океан, шукаючи нової надії свобідного життя, хоч не радо покидаючи рідний край...

Кличуть «Кру-кру-кру, в чужині умру,

Заки море перелечу, крилонька зітру

крилонька зітру»...

Коли пізно вночі, повертали мешканці хати-біля-лісу з подорожей, мандрівок, літних вакацій — мала хата під лісом, наче тепла, мовчазна, вартова постать, завжди вірно чекала в лагідних тінях дерев, кущів та смерек. Заїжджаючи на вуличку, авто, кероване досвідченими руками Тата, прикотилося додому... Діти вбігали та радісно гомоніли:

Всюди добре, а вдома найліпше!

Наша хата! Наша кухня!

А Тато, коли вже став стареньким, підспівував собі:

Сонце низенько,

вечір близенько,

спішусь до Тебе,

моє серденько.

Так нехай я розкажу, як то часами маленькі хатинки бувають великими по дусі, та притульними й затишними, коли вони щедро вміщають своїх мешканців та гріють душі які творять сім’ю. А великі розміром доми, навпаки, часами бувають скуподушними, холодними, порожніми змістом, пустими, убогими... А там, де плекалися квіти, живі, зелені листя та пересаджені, плекані корені — розпліталася любов.

Мала хатина під лісом росла та розвивалась до ритму внутрішнього життя її вселенців. Разом з думками, віддихами, спогадами, мріями, смутками, снами, словами — кожної істоти, яка участвувала в динаміці співжиття малої хатки, яка наповнялась полицями з книжками, які розкривали чарівні світи, розсипані народними казками та, розшифровувані кириличними буквами-літерами. У них знаходили доні доріжки, які вели їх крутими шляхами в напрям їх коренів.

З хати виходилося прямо на малий город спереду, із кленом по середині, дубом на розі, та ялицями з обох сторін — а поза городом — дорога закручувалась в гору... в напрям всепекучого ожидання, тісно сплетене з надією, вірою, любов’ю.

І дорога вела завжди назад додому, до хати-біля-лісу.

Під час шкільного року, обидві доні-сестрички вибігали з хати до школи, до якої можна було швиденько пішки зайти. Весною дерева прибиралися сонцем-насиченими пучками. Перші квіти визирали з-попід землі — крокуси, тюльпани, нарциси. На ці чуда Мама доням привертала увагу і заохочувала їх збирати травневі квіти, щоб покласти на престолі Матері Божої. І в місяці травні дівчата таки зривали квіти з городу, щоби занести до престолу в школі для вшанування Цариці травня. І вдома також був родинний вівтар. Вже цвів тоді бузок, тай долучався до запашних, тремтячих китиць. І всі раділи... клякали, співали й раділи.

Зимою Мама завивала доні в червоні вовняні хустки й шалики, а на ногах — довгі, червоні панчохи. Коли ночами було надзвичайно холодно, Мама — яка часто змерзала підчас воєнних років, закутувала їх шубами поверх піжам.

Окрім шкільними завданнями, дівчата дуже любили займатися читанням, і англійською, і українською мовами. Також обі любили рисувати і малювати. Мама виділяла доням аркуші паперу і заохочувала їх рисувати і малювати. Переважно їхні композиції складалися з уявних видів казкової хатки зі стежкою, квітками, зеленими кущами і травою, і навкруги — високими деревами. Мама хвалила їхні шедеври і показувала гостям.

Старша доня цікавилася ручними творами, з фарбою чи олівцем, а особливо нитками, на зразок Буні, яка взяла її під своє крило в ділянці шиття і кравецтва. Пильно прислухувалася і вдивлялася старша, ясніша внучка, та присвоїла вона ці скарби знання, які з відданістю і щедрістю передавала Буня. А молодша, чорнява, любила прясти словами... словами на папері.

Гілка III

У спальних кімнатах малої хатини стояли шафи та кабінети, які берегли всіляке полотно, гаптовані серветки, хустинки, ріжки... кавалки матерії з мережками чи кольоровими нитками... вишивані рушнички... в’язані шапочки й рукавички... чисті, поскладані фартушки, лляні обруси зі старого краю, ткані якоюсь сільською богинею... серед цього всього, глибоко занурено, могло лежати «м’ягоньке», — підподушкова несподіванка для донечок.

Бігаючи по кімнатах, діти всюди шпиртали та й в різних закамарках можна було несподівано знайти скарби — особливо старі скарби, що завжди тішило їх.

У хатці жили-були всілякі чудодивні шпари, де ховалися казкові простори та вселилися таємниці давності...

І в Буниній шафі — пошарпаний молитовник ще з еміграції, де на першій сторінці молитва до Архангела-хоронителя Рафаїла за поміч в дорогу в чужину, а поміж сторінками де-не-де ховалися засушені квіти й листочки. Лежали в коробках брошки і коралі, й спочивали перстені (один нареченої, один шлюбний), попід нічними сорочками... наверх шафи, стояли різнокольорові шпульки ниток, сучасні числа газети Свобода, ікона Мати-Божої...

А найцінніше, що лежало в шухлядах, це безчисленні листи «авіа» з поштовою маркою СССР, т. зв. УРСР, бо до хати-біля-лісу в Америці постійно прилітали листи з далеких сторін з-поза залізної завіси, до «Найдорожчої Нашої Пані» із заголовком «Слава Ісусу Христу!» Листи, які представляли камінне тяжіння. Їх радісно чекали, читали та в горішній шухляді зберігали Буня, бувша учителька в селі Липовець.

Буня також вчителювали у хаті-біля-лісу в Америці, всесторонньо переливаючи внучкам найкраще зі своєї криниці знання і досвіду.

А над шафами — вікна, обрамовані зеленим, виглядаючи на живучі стіни зелені навкруги, задля лагідної панорами та насолоди душі господині хати, яка, втративши свій казковий, зеленню-завуальований Липовець, передавала своїм доням, народженим в Америці, іскристе відчуття глибини цієї втрати.

«Колись, дитиночко, як Україна буде вільна, тоді ми всі повернемо додому!»

Відгомін лунав в обидві сторони. Із листів, що надлітали до Америки, з рідного краю, прибув один від Пришляка, Григорія, в році 1961-му коротко перед переселенням Ірки з родиною до хати-біля-лісу, в якому поміщено було кілька ручно написаних пісень-самоцвітів... які збереглися...

Гагілки («Голуйки»)

Ой зацвіли,

Ой зацвіли фіялойки — зацвіли,

Аж ся гори з долинами прикрили — прикрили.

Назбирала Ірусенька з низойка,

А за нею її Татуньо з тихойка — з тихойка.

Не ходи ти Татунейку за мною,

Не любая бесідойка ми (мені) з тобою, ми з тобою.

Ой зацвіли фіялойки — зацвіли,

Аж ся гори з долинами прикрили — прикрили.

Назбирала Ірусенька з низойка,

А за нею її Мамуня з тихойка — з тихойка.

Не ходи ти Мамунейку за мною,

Не любая бесідойка ми з тобою, ми з тобою.

Ой зацвіли фіялойки — зацвіли,

Аж ся гори з долинами прикрили — прикрили.

Назбирала Ірусенька з низойка,

А за нею її миленький з тихойка — з тихойка.

Ой ходи ти мій миленький за мною,

Ой любая бесідойка ми з тобою, ми з тобою!

А вдома — значить в Україні — там був город, плеканий Мамцею. Ну і чи не у всіх українців город? Де Дід і Баба ріпку рвали, де ярину саджали і жито й пшеницю чи ячмінь засівали, де й з Богом розмовляли... Бо ми всі, казала Мама, є частиною природи.

Тому переливала Мама, Ірена, стільки любові в пересаджений город... так як сама хата, також малий, але затишний та вкритий деревами. В місяці травні і червні, садилися помідори, огірки, квасоля, кріп, петрушка, а дико росли чорниці.

Господарі залюбки займалися плеканням городу. Трава, переплетена разом з барвінком, стелилися невиміряною дорогою поза межами ґрунту. Весною — часами на сам Великдень, видно було через вікно — рано-раненько на траві сиділи зайченята. Коли прийшла осінь, доні помагали Татові громадити листя, яке густо понападувало навкруг хати-біля-лісу, засипаючи її запашними, вогненно-барвистими смугами. Падало листя з явір-клена і з дубів, з дикої черешні та інших дерев довкруги.

І так хата-біля-лісу жила собі в гармонії зі сезонними порами природи.

Весна зближається,

небо розкривається,

а повітря щось несе —

запах чудний береже...

Вечір вечоріє, сумерк смеркає...

трава лягає...

Пташка співає

на хвилях підвечір’я,

а гілля чекає

на раннє, росяне похмілля...

Луна лунає,

Весна весніє [9].

Маленька хатина, трохи скривлена, трошки дірява і полатана...

Гілка IV

...а в середині теплоти малої хатини грілася і гріла не-модерна кухня, в якій знайшли собі сховище кухонні знаряддя — олов’яна мучна ложка, друшлячок тощо — чиї корені сягали ще до Батьківщини та її окраїн, кордонів та еміграційних зон, а опісля, помчали в скринях поверх корабля на морських хвилях до Америки, зони невідомого.

Ця кухня, в якій доні часто вчилися та писали задачі при столі, а Мама шуміла там і назад, туди й сюди — представляла кулінарно-ритуальні корені рідного краю. Коли Мама забралася завзято до куховарської чи пекарської цілі, завиваючи голову білою хусткою та лагідно всміхаючись, її цера м’якенька, як ця мука поміж пальцями і на дошці — тоді чинилися дійства... ось вона місила тісто у різних видах... на український хліб, на булку, на пляцок-з-овочевою мармолядою-і-горішками, на чеські книдлі зі сливами, на палюшки-з-цибулькою-й-сметаною, на Різдвяний калач чи Великодню паску... або ліпила грубенькі голубці кругленькими руками, смажила шницлі, складала пампушки-з-вишнями в середині, готовила налисники з сиром, чи то гречану кашу з грибами і зразами, а часами всі ласували житнім хлібом посмарований смальцем зі шкварками. А в Неділю вранці, після церкви, всі сідали до снідання з теплими булочками з маслом і яєшницею з ковбасою.

Так як предків корені глибинні,

шанувала господиня

всілякі страви первинні.

Любила часто варити каші,

бо це здорові, прості харчі наші.

Із пшениці, гречки і пшона,

з пенцака і всякого зерна [10].

Мамині тістеві вироби — немов живі, теплі курчата, які зронили кошички доброго почуття і м’яке пір’я доброзичливості. Постійно пахло або тріщало в кухні у тій хаті-біля-лісу... цілісінький божий день. Мама-господиня намагалась ощадно господарити, але завжди щедро подавала і родині, і гостям. Також плекала кухонно-городницький зв’язок — наприклад, збирала усі рослинно-яринові відпадки, щоби закопати їх на городі. В пивниці залюбки займалася пранням і намоченням, якось шукаючи в підвалі психічного самоочищення від пережитого лиха, горя і біди, хоч майже ніколи не нарікала з огірченням.

З родинної кухні, — коли дочки бували непослушними, ґримасними, химерними, примхливими — Мама часами вибігла з Великою Дерев’яною Ложкою, махаючи цю господарську зброю нібито загрозливо як антидот для непослушних, збиточних дочок-смаркуль, «специ-фіндрів», але скоро її прибрана грізність розвіялася та розплилася в сміх і реготання. Схрестивши ноги при литках, одна нога наверх другої, вона опустила Велику Дерев’яну Ложку, нестримно сміялася та забула про догани. Не лайки-сварки, а лунали з її серця переважно слова, як «дзьобчик», «ясонька», «коханятко», «дитиночко...».

Найчастіше, вона «усміхнулась так привітно, яблунево-цвітно», як писав ранній Тичина, один з Маминих улюблених поетів.

Ця Мама припильновувала домашньо-господарські обов’язки зі запалом та гумором, все ж таки не подолавши брак організації та стабільності багатьох років втечі, еміграційних зон і таборів. Така минувшина залишила помітні сліди у різних закутках американсько-української хати-біля-лісу. Мешканцям було притульно, але весь час боролися з балаґаном.

Все-таки в хаті-біля-лісу, де спочатку в перших роках у жодній кімнаті не стояв телевізор, плекалося книголюбство та літературознавство. Доні пристрасно читали двома мовами, та крім денної школи, ще навчалися в українській суботній школі, «Рідна Школа», а опісля відбувалися пластові сходини. Підчас шкільного року Тато раненько в суботу їх возив до великого міста, де находилася численна українська громада. Сам він часто доням вечорами читав і драматично, замашисто розповідав... з відповідними, мінливими інтонаціями, з піднесеними або зведеними бровами — різні старі казки, приповідки, і т. п., як наприклад: Покоти горошок, Ксеня і дванадцять місяців, Максим і Марко, Івасик Телесик та інші. Слухаючи казку «Покоти горошок», тоді молодша доня, сидячи разом зі сестрою поруч Тата на ліжку, уявляла собі, що за вікном, об яке торкалося якесь галуззя — близько, у сні, дряпаюча лоза сягатиме вгору, повз зовнішньої стіни, аж влізе через шибу... до самого ліжка дівчинки, і залоскоче ніс.

У Баґдаді славнім місті

Тому літ не сто, не двісті

Жив славний Каліф ел-Рашід...

...екіде-пекіде-цукіде ме

...домі не...

айлум байлум, скріпки-біпки

коцюрубин кльоц...

Ранками доні стрибали з книжками й канапками — з грубого житнього хліба, замість «Wonder bread»[11] — до «американської» школи. А Мама залишалася вдома і сама також вчилася, бо ж її молоді літа університетського навчання перервала війна, а мрія та запал до здобування вищої освіти не покинули її. Ірка керувалася ідеалами та запалом сповнити Батьківський мандат, щоби «пильно вчитися і здобути вищу освіту», переданий листами із-за польсько-радянського кордону, звідки він не міг вирватися.

Навчання взагалі становило вагоме місце в родинному житті. Очевидно, крім книжками, Мама займалася порядками. На колінах, чистила підлоги маленької хати та виполікувала і видушувала шмати тими самими руками, які писали тезу ступеня Маґістра, і тими самими руками, які підтинали (дуже коротенько, по-китайськи) гривки донечок та вимивала перед спанням задочки доніні.

Ця Мама, ще в Європі, відважилася пішки перейти воєнну німецько-большевицьку границю, коли в 1940 році вибралася разом з молодим членом підпілля, котрий ішов на місію. Ірена тоді хотіла відзискати свої документи з львівського університету, де почала короткий час научатись, аж поки війна вибухла і треба було повернути на захід до Мамці, до Чесанова... Ірена, бо була одчайдушна, хотіла трохи посмакувати небезпеку, почуття геройства.

Вибралися вони в дорогу, Ірка і Дизьо Чорнєґа через зимові сніги, та без перешкод переступили границю. Прибувши до Львова, Ірена швидко полагодила свої справи. Як розповідала багато років пізніше, пригноблюючий вигляд, настрій міста Львова сильно вразили її. Коли рушили в дорогу поворотну, молодий хлопець і молода Ірка були втомлені, змерзлі, голодні й напружені. Вони рішили, що нема ради — треба буде по дорозі постукати до когось в двері і, дай Боже, — попросити в когось нічліг. І так здійснилося. Оповідаючи не раз про цю пригоду своїм доням багато років пізніше, Мама Ірена завжди заплакала, захлипала, засльозилася... бо в часі війни, чужі (але свої, рідні) люди пустили до хати невідомих мандрівників з темної ночі і навіть, хоч бракували харчі — подали напитися теплого молока!

Вранці знов вирушили далі хлопець і дівчина, щоби дійти на місця безпечні. Але застали сторожів — німецьких жандармів при границі.

«Гальт!»

Хлопець знав, що треба сказати, і вояки перепустили їх.

Повернувши назад, «Як радісно Мамця мене вітали!» — пригадувала Ірена. Але з Дизьом було інакше. Він часто переходив границю, і раз врешті йому не пощастило. Затримали його і розстріляли.

А молоденька Ірена застудила ноги і захворіла. Залишились у неї ці ревматичні болі на все життя. Тоді, в 1940-му році, молода панна лежала якийсь час і не могла ходити. Коли стало краще, Ірка вирушила до містечка Горинці, де знаходилися цілющі води у лікувальній санаторії. Там, у Горинцях, щось трапилось, яке осталось в пам’яті як травматичне враження...

Це був час війни. Довкруги. Не тільки просто на якомусь далекому полі бою, а близько. Настрій був напружений. Не знати було, що їх чекало, куди далі? Виїхавши з Липівця через несподіваний наступ большевиків, Ірка з Мамцею сиділи в Чесанові, в зоні втікачів. Коли в Горинцях Ірка ходила і шукала будинку, з’явився чоловік, який Маму остерігав, благав... Каже: «Там не йдіть! Я Вас благаю, там не йдіть!» І в нього в руках був хрест.

Хоч бракувало фактів, ця розповідь Мамина при столі в кухні в Америці, сильно вразила членів родини, які слухали. Діти не вповні розуміли, але збагнули, що зло людське, на жаль, ходить поміж нами.

Тими самими ногами, якими переходила границю, пізніше, вже на еміграції в хаті-біля-лісу, Мама тупотіла в моментах кумедних сцен до ритму гімну «Marsz, marsz, Dombrowski», а тоді реготалася у відпруженні трагікомедії.

Гілка V

Різдвяні свята у хаті-біля-лісу відбувалися дуже настроєво. Це був час урочистого дійства. Із захопленням, усі підготовлялися заздалегідь з печенням, виготовленням святочних страв, прикрашенням живої ялинки, постом, вертепом, колядою... Все без надмірного, дешевого матеріалізму, чи Санта Клаусів...

Навпаки, Свята в хаті-біля-лісу, в сприйманні донечок, представляли широкоокі радості, прості, сердечні щирості, щирі невинності — час, коли проявлявся особливий, піднесений настрій. Тоді, коли дні бували короткі, але сонячні та холодні, сніг під ногами тріщав, та червоні кардинали прилітали під віконня, сівши поверх снігом вкритих білих кущів.

Зима в роках їхнього дитинства бувала холодна з морозами й снігами. Делікатні, витончені взори з інею вкривали вікна, а на підвіконню звисали льодові соплі[12] та видніло ярке, зимове смеркання, а в куточку — запашна ялинка. Зараз входять у двері засніжені, задихані доні з усміхненим Татом, свіжі з проходу-спацеру. Зараз дівчатка побіжать до Буні на канапі, а вона завзято грітиме їхні змерзлі рученята, своїми теплими, або встромляла собі попід пахами. А Мама в кухні какао заварює, пригріває до подавання для пішоходів повернувших до теплої хати з червоними личками. Потім Буня подавали на тарільчику квадратові шматочки житнього хліба, посмаровані маслом і медом; а в літі бували кромки житнього хліба, посмаровані сметаною зі свіжими огірками.

У кімнатах, де тихо шипіла і муркотіла піч, тепла родинна пара не торкається, не розтоплює дрібних взорів інею на шибах вікон, за якими звисають довгі, прозорі, скляні соплі[13]...

Мило згадуємо давні, пережиті свята вдома, повні краси, романтичної, зимової природи та піднесеного релігійного настрою. Згадую, як це було зворушливо, коли після вечері колядники заспівали під вікнами, а ми, вийшовши на ґанок їх привітати, глянувши на небо повне зір і відблиски світла на іскристому снігу... наче б природа також святочно звеличувала цей вечір.

Все в душі святкувало... І ялинка вдома, і страви, і ці добродушні люди, і звірята.

А коляда — яка ж вона була радісна, як співали ми її з цілої глибини серця. Тепер лиш пригадувати нам влучні слова наших поетів, які були змушені обставинами святкувати на чужині, і які в цей вечір тужили за рідним домом і снували думки і вірші в рідний край.

Ми тут тепер, коли засідаємо до вечері, згадуємо Вас, всіх дорогих рідних, і лучимося думками з Вами, а також пересилаємо своє почуття у простори вічності і згадуючи всіх померлих у нашій родині.

Такими словами в постійному листуванні до УРСР, переселенча господиня дому зміцнювала шнурочок-ленту з далекими границями, а в своїй крилатій хаті, придержувалась старих, повноцінних звичаїв, відновляючи їх новим змістом.

Тоді, в зимовий час, коли Різдво наближалося, хата-біля-лісу тріщала... льодом на подвір’ї, інеєм на вікнах і дверях, ритмічним стукотінням печі, та в кухні — запахами печення маківників, медівників, калачів і тістечок, і також смаженням великих кількостей цибулі і грибів; як теж повільним кипінням буряків на борщ...

Добре, хріне-хрінчику

наварю тобі того борщику,

борщику в горщику...

На маленький кип’яток

кину пекучий часничок

та солодкий бурячок,

і цибулька мусить долучитись,

і морковця заваритись...

Все порізане дрібненько

та й щоб пахнуло красненько...

Ще й долию квас для вас,

щоби смакувало солодко-квасненько...

Додам кропу з нашого з городу,

щоби пахло запашно-свіженько.

Також ложку солі там додам,

трішки поперчу то тут, то там...

А водичку принесу сама з криниці

з допомогою сусідки-птиці.

Та й ще й кину там секретний,

загадковий інгредієнт —

щось

подібне як

екзотичний, рідкісний пергамент...

Зберу жменьку зірочок

із поля-неба,

бо ж оцього найбільше треба.

Хай цілу нічку все це

у баняку повільненько

на вогнику маленькому жевріє,

аж поки півень не запіє...

А коли зранку почуєш півня,

то борщ готовий і будеш знати —

оцьому борщику немає рівня![14]

Часами Мама проявляла свою слабість, попадала в ностальгічний взлет... Коли в хаті-біля-лісу в Америці, на магнітофоні грали й співали чи то Капела Бандуристів, чи Хор Дніпро[15], або хор Вірьовки — тоді часами Мама Ірена ридала.

«Дитиночко! Колись... як Україна буде вільна... тоді ми повернемо додому!»

А коли смеркало над хатою-біля-лісу, всі межі й границі затералися, наставав час рушіння, тремтіння світло-тіней та невидимих, охороняючих хмар, які розплилися в небесах, і коли перед сном, сіються зерна лахмітних мрій.

Спи, дитинко, спи,

очка зажмури.

«Поко-ти-лося сер-день-ко...» — лоскотала Мати дитину на подушках. Дитину, в якої мова свобідно розвивалася, слова розтягалися немов з тих шпульок багатокольорових ниток до вишивання тих, насичених кров’ю любові космічно-гармонійних взорів.

Коли бувало особливо холодно, Мама наніч дочок завивала в комедні шуби, а вдень, до школи, в довгі, густо-в’язані червоні панчохи та хустки тому, що вона їх любила більше, замість не досить.

Майже кожного вечора, коли Мама готувала дітей до спання, вся родина клякала при ліжку, над яким на стіні висіла ікона Мати Божої Неустаючої Помочі, і всі вголос разом молилися... «Під Твою милість прибігаємо, Богородице Діво, молитвами нашими в скорботах не погорди, а від бід збави нас, єдина-чистая, благословенная...»

Гілка VI

Маленька хата, до якої додому йшов пішки з праці, з університетської бібліотеки, вірний, любий Тато, прибиралася до сезонних примх природи, які завжди прикрашували її... то раз білими перинами снігу, то довгими смугами тіней, то блідо-зеленим інеєм весни на густих галуззях дерев... а тоді пишним розквіттям травня і червня, яке з гори дороги, овінчувало її. Для Мами, маленька хата стала тим затишним куточком, де теплота родинного серця завжди гріє та вітає, де спокій та лагідність навкруги становили душевний дім.

І навкруги —

зелен лист, зелен лист

променів намист...

До коренів маленької хати-біля-лісу вщерть допливали ці промені та огрівали тіло й душу. А господиня дому наповняла кожну кімнату своєрідною атмосферою чарівного, таємного, уявного, притульного і теплого, так що простір, ширина хати якось розширявся та вміщав безмежність — пам’яті та любові. Мама несла в душі цю потребу плекати дім та передавати теплоту рідного, ще з часів свого дитинства.

Пізніше, будучи трохи старшою, молодою дівчиною, будучи ученицею в ґімназії, Ірця любила лежати на траві й вдивлятися в гору та глядіти прямо ввічі на небо, та пильно спостерігаючи хмари, і так, літати уявою. Хмари полонили її душу... хмари до неї шепотіли, візерунками прикрашували небосхил, як також полотно уяви. Молодою дівчиною, в зошиті написала ось так:

Перед сумерком біля хмар. Розпливалися хмари...

Було їх безліч, а всі у різних кольорах. Розпнялися ліниво по сірому небі довгою ясною смугою. А кожна з них — то краща від другої. Мінились до сонця щохвилі, а все творили зіграну цілість красок. То рожеві веселі, що намагалися всміхатись, то золоті — ясні, що співали про чисте, благородне, дороге почування, то сині-фіолетні, що навівали сум-тугу.

Гралися хмари — купались промінням святого сонця — свого щастя. Ясніли, мінились, раділи й грались.

Мов мрія... так, мов ці мрії — далекі, гарні та недосяжні, але леліяні в уяві малої голівки, що шукає краси, енергійно розпихає погань буднів та прямує до нього — до великого сонця!

Перелетіло перед очима стадо ворон. Так цікаво летіли крикливі пташки! Одна перед другу вихвалялися ритмікою свого лету.

А от — і сіли на голий вершок верби та всадовились крикливо на сухому гіллі.

...А хмари? — хмари! Де ж ви? Золоті, ясні, рожеві — де ви? Їх нема, цих, що відкрили перед моїми очима такий багатий світ краси і насолоди для душі. Вони розплились по безмежному просторі неба. Остались понурі, темні смуги.

...Хмари розплились, мов мрія...

Розпучливо глядять широко отворені очі, там, де недавно гралося щастя — мерехтіло, тягнуло приманчиво до себе малу істоту, — тепер розляглась сіра буденщина.

Але ось! Знайшли ці живі, розпучливі оченята маленьку хмаринку, що вклонилась над землею і схована між віттям дерев, горіла полум’ям. Звернула своє мале, розпалене обличчя до сонця та всміхалась щастям. Мабуть, знала, що зостала сама між сірими мряками, однак перемагала їх.

Малі оченята, що перед хвилиною вжахнулись втратою щастя, тепер вцілили свій зір на хмарку та пили вогненний запал. Тут дорогий останок давної краси, тут вся надія.

А темні, понурі смуги змінились у крилаті страхіття. Розтягли свої зловіщі крила та намагались вдусити завзяту хмарку.

Та от — зіронька зійшла, ще менша від хмарини, та ясна, ясна, мов очі невинної дитини. По замореній землі кинула свої лучі, що проголосили панування світла.

Тоді у чорних оченятах заблистіли зорями сльози щастя[16].

У хмарах літала, а на землі присідала та притулювалась до рідного лона.

Із зошита шкільного молодої Ірки...

Усі найкращі спомини з мого життя... тут провели ми, я свої дитинні літа. Кожний кутик ліса рідний. Коли я приїжджаю додому на ферії, оглядаю кожну кімнату зокрема, бо всі вони мені дорогі. Вони неначе свідками цілого мого життя, яке я провела у роках молодечих. Моя рідна хата — це для мене дороге місце, часто коли душа подразнена різними дальшими неповодженнями, шукаю спокою і відпочинку з думкою про хату. Вона неначе вічна домівка всіх моїх ранніх думок і почувань. Дійсно, тут вперше пізнала я засадничі і найвищі прагнення і любові Бога, Вітчизни і людей. Певно, що усі науки, усі благородні почування, що маю, це завдячую родичам, але хата, тому, що стала місцем, де я виховувалася і тішилася дорогою домівкою...

В оцій хаті-біля-лісу, в американському містечку, горів вогник українського духу, — хоч доні вчилися в американській школі — бо ж родичі, дорослі, не могли бути чимось іншим, окрім собою та мусіли плекати те, своє, дороге... від чого були відірвані обставинами. Тому хата-біля-лісу стала затишним закутком для біженців, котрі теплом і щедрістю створили домашнє вогнище для родини.

Тому доні пильно прислухувалися до слів, до казочок, до далеких і давніх, але рідних:

ішла через місточок,

Ухопила трави листочок...

ішла через гребельку,

Ухопила води крапельку...

Мати зберігала традиції та наповнювала їх духовним змістом. Тато завжди чекав, возив, допомагав... завжди промінювала з його єства тиха мудрість і доброта... Разом вони становили фортецю.

Мати... зберігала полотна і вишивані слова...

скарби, різьби, взори —

карбувалися у пам’яті простори.

Доні виростали в атмосфері природно-казковій, де плекалася любов до книжок і читання, без телевізії. Фантазія плідно розвивалася, особливо у молодшої дочки. І мова їхня гаптувалася природно і гладко, без шви, немов оці многогранні шпульки ниток, які розпліталися до вишивки, а так то собі сиділи у різних закутках і закамарках кімнати, ожидаючи Буніних рук, коли — з окулярами на носі, взялася до наступної шви, латки чи фастриґи...

Чи це голос природи має чарівну силу розкривати найтайніше в людині. Так, це прикраса, скарбниця найвищих творів Божої руки. Відблиск Божої душі на хмарах... повстають дивні, напівтвори крилатої риби, велетенські кораблі, що пливуть у всесвіті. Заплющила очі, але вона відчувала як простір сизий аж до небес дрижить пронизаний сонячним світлом неначе звуки...

Із записок Мами

Родина кожного літа разом їздила на вакаційні подорожі, з Татом за кермом у впевнених руках. Мама у сидженні направо коло Тата, готова з торби сягати і доням зі заду подавати через плече різні домашньо споруджені їстівні речі. Часами настав настрій співати українські таборові чи народні пісні...

При дорозі сивий дуб, ой ти мій миленький,

при дорозі сивий дуб, голубе сизенький.

То зрубай мила, То зрубай мила,

то зрубай у-ха-ха, мила чорнобрива!

* * *

Я люблю волю, простір, далечінь,

Бо я бурлак з далеких поколінь,

В одному місці я не можу жить,

Іти у мандри все мене кортить.

* * *

Сестричко-голубко, ти все добре знаєш,

Що просимо в тебе напевно вгадаєш.

Сестричко-голубко, вчини ти нам ласку,

Скажи ти новацтву найкращую казку.

* * *

Ой ти струмочку, срібна водичко!

Куди біжиш і що несеш?..

При хаті-біля-лісу відбувалися дійства, коли сама хата ставала частиною природи, а природа ставала частиною хати, та межі затиралися, бо давні корені пересадилися і перевтілилися в ніжні, а водночас сильні, незламні, волокняні ниточки вишиваної мозаїки.

Вечорами, влітку, світлячки моргали навкруги хати-біля-лісу... а дерева в лісі шелестіли... і духи гомоніли. Тіні лягали на дах і довкруги вінком... лагідні тіні давнини.

Ой місяцю, місяченьку,

Срібно-лиций стороженьку,

Що сторожеш ти?

Я сторожу тиху нічку

Гай і поле, ліс і річку,

І сільські хатки

...Ой місяцю, місяченьку,

Срібно-лиций стороженьку,

Хто є в тих хатках?

Там сплять діти в постілочках,

Сон цілує їх по очках,

Мріють мрії в снах...[17]

Минули роки. В хаті-біля-лісу залишилась вартовою молодша дочка. Травина-стеблина. Дім-за-хмарами над лісом, дім-вогнище жевріє. В закутку хати-біля-лісу, на закруті дороги ждання, де природа завжди захищала пам’ять і любов, кімнати серця палали. На городі — висипалось пільної квітки насіння...

Два дуби — сторожі. Один дуб, яскраво в пам’яті палає, вкорінений у далекій батьківській землі. А другий дуб — брат, відтінює старшого, первісного. Мовчазно, могутньо нагадує, притулює... хатку-біля-лісу. Стоїть дуб на межі города, а за дубом дорога, а дорога закручується в гору, в голубінь... в напрям надії!

Смеркає. Ніч вже йде... за верхом. Хмари немов пухка перина над хатиною звисають. Трава шелестить. Пташки вже згасили свої вечірні щебетання і занурились в гніздечках. На дорозі крутій вздовж лісу, гуляють тіні.

Запам’ятала, переказала і записала

Люба І. Ґавур Вересень, 2010

Люба І. Ґавур

Народилася 8 травня 1957 р. в Клівленді, Огайо в США, куди, як післявоєнні біженці, емігрували її батьки у 1949 р.

Вищу освіту здобула в Кент Стейт Університеті та в Торонтському університеті в галузі слов’янських мов. Пізніше здобула другого маґістра в Кентському університеті з бібліотекарства. Жила і працювала в Торонто, в Нью-Йорку, в Празі, у Києві, та зараз живе у Кенті, Огайо. Працює як перекладач.

Поезії Люби Ґавур друкувалися в журналах Юнак, Сучасність, Термінус, Кубанський Кур’єр та в періодичному журналі Золота Пектораль; в газеті Casper Star Tribune (Casper, Wyoming), в журналі 2015 Hessler Street Fair Poetry Anthology, а декотрі переклади в польсько-англійському журналі deKadentzya, в книзі поезій Тетяни і Сергія Дзюби, Вибрані Вірші та в Інтернеті. Л. Ґавур перекладає з англійської мови на українську, і навпаки.

Ілбстрації

Примітки

1

Л. Ґавур.

2

Ді-Пі — «Displaced Persons», означає людей які втратили свою етнічну територію через траґічні обставини, як наприклад, війна.

3

«Rose White and Snow Red» — повинно бути «Роз-Ред і Снов-Вайт» (Рожа-Червона і Сніжна-Біла), але Мама переплутувала на Роз-Вайт і Снов-Ред, так що означало «Рожа Біла і Сніжна-Червона».

4

Стрілецька пісня.

5

Стрілецька пісня.

6

Так українці в Галичині називали східну Україну.

7

Л. Ґавур.

8

3 листа Ірени до дочки, червень 1995.

9

Люба І. Ґавур.

10

Л. Ґавур.

11

Білий, м’який, штучний американський хліб.

12

Так називали деякі галичани «бурульки».

13

Дивись вище.

14

Л. Ґавур.

15

Український хор, створений емігрантами у 1955 р. у Клівленді, Огайо. Дириґентом був Євген Садовський.

16

Ірена Круцько, Перемишль, 1934-1936.

17

Пісня, яку співають при вечірній ватрі на пластових таборах.

Content

Люба Ґавур
Казка про маленьку хату біля малого лісу

Гілка I

Гілка II

Гілка III

Гілка IV

Гілка V

Гілка VI

Люба І. Ґавур

Ілбстрації

Примітки