Регіна Бретт

Бог дає таланти всім

50 уроків, щоб знайти себе та справу всього життя

Вступ

Протягом останніх п’яти років я мала честь виступати перед тисячами людей на численних зустрічах та автограф-сесіях. Запитання, яке лунало найчастіше, було таким: «А про що буде Ваша наступна книжка?»

Коли я відповідала присутнім, що хочу написати книжку, яка допомогла б людям знайти більше сенсу та натхнення в роботі й загалом у житті, вони жвавішали й казали, що залюбки прочитали б таку просто зараз.

То ось вона.

«Бог дає таланти всім: 50 уроків, щоб знайти себе та справу всього життя» — це низка надихальних есе, історій і газетних колонок з уроками, за допомогою яких люди можуть побачити свою роботу та життя в новому світлі.

Ця книжка для людей, які більше не люблять того, чим займаються.

Вона для тих, хто любить свою роботу й водночас прагне знайти більше сенсу в житті поза її межами.

Вона для безробітних, для тих, хто виконує роботу, яка не відповідає їхній кваліфікації, для тих, хто почувається нещасним на робочому місці.

Вона для тих, чиї плани розлетілися на друзки — тимчасово або ж назавжди.

Вона для тих, хто робить перший крок у професійному світі й хоче знати, що ж написати на цій «чистій дошці».

Вона для тих, хто вийшов на пенсію або більше не здатний працювати, однак хоче жити змістовним життям.

Вона для людей, які настільки люблять свою роботу, що прагнуть надихати інших — щоб вони теж знайшли своє унікальне покликання.

Вона для таких, як я, — людей, які зійшли на манівці та блукали без мети розбитим шляхом, аж доки він зрештою привів їх до ідеального місця. Я вірю, що таке ідеальне місце чекає на кожного з нас, і наше завдання — знайти його. Або ж розслабитись і дозволити йому знайти нас.

Я написала цю книжку, щоб допомогти вам знайти роботу, яку ви полюбите, і будувати життя, яке приноситиме вам задоволення, навколо цієї роботи. Незалежно від того, яким є ваш начальник, який прибуток ви отримуєте, що відбувається в економіці, у вас є всі можливості для розвитку, збагачення та поглиблення власного життя й життя інших людей.

Ці уроки — результат мого 18-річного життєвого досвіду матері-одиначки, жінки, яка перенесла рак грудей; це історії людей, яких я зустрічала на своєму професійному шляху протягом 29 років роботи журналістом. Я щиро сподіваюся, що кожен із цих уроків змусить вас вистрибувати зранку з ліжка, насолоджуватись обідньою перервою і почуватися розслаблено ввечері. Або ж дасть вашому життю поштовх чи іскорку, що наповнить сенсом вашу роботу й життя загалом.

Урок 1

Коли не отримуєш того, що хочеш, тобі дається найцінніше — досвід

Більшість резюме не відображують того нерівного шляху, яким нам доводилося йти, і не містять тих слів, якими нас називали інші на цій дорозі. Ми причепурюємо наші резюме, вигадуємо назви посад, не зазначаємо того, що радо виключили б зі свого списку.

Моє резюме зазнавало змін щопівроку. Приблизно стільки часу я проводила на будь-якій роботі в молоді роки. Шість місяців. Я бралася за щось, але закінчити нічого не вдавалося. Жодного прогресу.

Пісня «Візьми свою роботу і запхай її…» була супроводом мого життя. Мені імпонувала ще одна пісня в стилі кантрі: «А зараз десь п’ята», у якій ішлося про те, як бос доводить тебе до сказу, ти хочеш сказати йому все, що про нього думаєш, але зрештою цього не робиш. Та одного разу мій терпець урвався. Я вилетіла з ресторану, і на цьому моя кар’єра офіціантки скінчилася. Я навіть не зупинилася, щоб забрати чайові з банки.

Деякі люди йдуть кар’єрними сходами вгору, я ж блукала під ними. Роками мені не щастило, а якщо й «щастило», це навряд чи можна було вважати щастям. Моєю першою начальницею була справжня сучка. Серйозно! То була пуделиця Мамзель, що жила по сусідству. Першою роботою, за яку мені заплатили гроші, була прогулянка з собакою. Кігтики Мамзелі були пофарбовані червоним лаком, а ще вона носила бантик. Після тривалої прогулянки ця біла пухнаста кулька нарешті зробила свої справи, і я привела її додому. Власниця задерла кінчик її пухнастого круглого хвостика.

— Ти… її… не підтерла? — видихнула вона.

Присягаюсь, у ту мить я побачила на мордочці Мамзелі зловісну посмішку. На цій роботі я довго не протрималася. Я гадала, що мене найняли гуляти з собакою, а не підтирати їй зад.

Потім я працювала персональним асистентом у ресторані з шоу-програмою. Мій бос просто виснажив мене, змушуючи невпинно прибирати гримерки й туалети. Я була старшокласницею й приходила додому після півночі. З тієї роботи мене звільнили батьки. Згодом я «виросла» до посади касира в аптеці «Clark’s Pharmacy», де здебільшого струшувала пилюку з вітамінів, надавши собі заклопотаного вигляду, і робила все, щоб мене не впіймали на крадіжці батончиків. Потім працювала офіціанткою в сімейному ресторані Вайденерів, де відвідувачі залишали мені чайові — монетки — просто в калюжках кетчупу.

Наступний крок — робота в місцевій лікарні, де мені видали рожеву уніформу й сіточку для волосся. Я годинами стояла в білих капцях і викладала чорносливове пюре на довжелезну конвеєрну стрічку. На бейджі, що його мені видали, гордо зазначалося: «Помічник кухаря». У своєму резюме я назвала цю посаду «асистент дієтолога». Я й досі зберігаю і бейдж, і сіточку для волосся в спеціальному альбомі: вони нагадують мені про ті часи, коли я працювала з шостої ранку до третьої дня, миючи таці, оббльовані пацієнтами та заляпані кров’ю. Навіть не можу пригадати, чи вдягали ми тоді захисні рукавички.

Якийсь час я працювала секретаркою. То було ще до к. е. — до комп’ютерної ери. Тоді вважалося: якщо тобі видали електричну машинку «IBM Selection» із коректувальною стрічкою, тобі дуже пощастило. Мої руки були постійно вкриті плямами від копіювального паперу. А ще я була справжнім «асом коректування». Досі дивуюся, як мій бос жодного разу не побачив мене непритомною на клавіатурі від випарів коректувальної рідини. Я ненавиділа цю роботу. Одного разу я протягом цілого ранку друкувала лист на три сторінки тільки для того, щоб отримати його назад — керівник обвів гігантськими червоними колами всі помилки, які можна було замаскувати коректором. Довелося все передрукувати.

Я працювала в багатьох місцях, перш ніж усвідомила, що мені потрібне більше, ніж робота. Робота — це місце, де ти працюєш, щоб мати змогу оплачувати свої рахунки. Робота — це місце, де тебе штрафують за п’ятихвилинне запізнення, навіть якщо ти запізнилася, бо хотіла допомогти водієві, який заблукав. Це місце, куди телефонуєш, щоб сказати, що захворіла, а сама витрачаєш цей час на пошуки кращої роботи. Тут відчуваєш стабільність і безпеку, але це так нудно! Ти робиш те, чого від тебе чекають, а потім ідеш додому. Телефонуєш, щоб сповістити, що захворіла, щоразу, коли вдається отримати оплачуваний лікарняний, бо тебе нудить від цього місця.

Робота — це коли заробляєш на життя. А кар’єра — це життя. Робота — це зарплатний чек. Кар’єра — більший зарплатний чек. Кар’єра вимагає освіти, практики й здатності ризикувати. Отож я вирішила побудувати кар’єру. Шість разів змінювала спеціалізацію в коледжі: біологія, ботаніка, потім раціональне природокористування, англійська, зв’язки з громадськістю і нарешті журналістика. Кентський державний університет пожалів мене й застосував свою «політику академічного прощення» до мого середнього бала після того, як я завалила хімію й отримала низькі оцінки із зоології та дитячої психології. Знадобилося 12 років, щоб я нарешті отримала свій диплом бакалавра, оскільки постійно брала академічні відпустки, щоби працювати й виховувати дитину. Я вступила до коледжу в 1974 році, а закінчити його мені вдалося лише в 1986-му, коли мені виповнилося тридцять. Настав час забрати свій диплом журналіста й відшукати свою життєву місію.

Я завжди гадала, що життєва місія — це те, що притаманне виключно таким особистостям, як Мати Тереза або Ґанді. Проте вона є в кожного з нас. Як її знайти? Просто прислухайся до свого життя.

А всі ці місця роботи, схожі на глухі кути? Таких не існує. У Бога ніщо не є марним. Усі крапочки завжди з’єднуються. У дитинстві я обожнювала розмальовки, у яких малюнки з’являлися після того, як обведеш їх по крапочках. Кожна крапочка мала свій номер, тож отримати фінальну картинку було нескладно. Та в реальному житті крапочки зазвичай не пронумеровані.

Мій безладний маршрут протягом тривалого часу скидався на нев’їжджений зиґзаґоподібний шлях, аж доки одного дня всі крапочки не з’єдналися. Хтось із моїх друзів зауважив, що Бог пише прямо, але кривими лініями. Мені дуже імпонують слова пісні гурту «Rascal Flatts»: «Бог благословив нерівний шлях, що привів мене до тебе». Він і справді благословив мій нерівний шлях. І я ніколи не блукала. Бог завжди знав, де я.

Усі місця роботи, котрі я сприймала як такі, що не мають ані сенсу, ані мети, насправді мене збагатили. Просто тоді я цього не помічала. Жалюгідний щотижневий чек на 200 доларів засліплював мене, і я не бачила багатства набутого досвіду.

Робота, яку дехто вважає чорною, насправді наповнила моє життя сенсом. Праця офіціантки навчила мене співчувати сліпому чоловікові, який приходив щосереди, щоб замовити печінку з цибулею, і розштовхував людей своєю білою палицею, вигукуючи замовлення.

Робота в похоронному бюро навчила мене втішати людей у їхньому горі, і через багато років, працюючи репортеркою, я змогла знайти правильні слова співчуття для чоловіка, сина якого застрелили, коли той їхав додому на велосипеді. Робота у відділенні невідкладної допомоги — там, де життя зустрічається зі смертю, — дала мені більше уявлення про «дедлайни», аніж будь-який редактор із відділу новин.

Щоразу, коли я працювала секретаркою, я вчилася друкувати швидше й краще. А коли працювала консультантом алкоголіків, я навчилася визначати, коли люди брешуть мені під час розмови — як-от клієнт, котрий відсидів свій термін у в’язниці за вбивство в нетверезому стані, але при цьому вважав, що не має жодних проблем з алкоголем. Працюючи клерком у транспортному суді, я записувала інформацію про штрафи, і це навчило мене шукати судові архіви. Це вміння знадобилося, коли я проводила розслідування — чоловікові, який порушував правила дорожнього руху 32 рази, завжди віддавали його водійські права, аж доки він не збив двох студентів на смерть.

Робота секретаркою юриста, де я друкувала довжелезні юридичні документи, допомогла мені зрозуміти принципи судової системи. Тож коли я написала про невинного чоловіка, якого засудили до смертної кари, це привело до того, що в штаті Огайо було змінено закон, тож прокурори не могли далі приховувати важливі докази. Цей чоловік провів у в’язниці двадцять років, однак вийшов на волю.

Є такий вислів: «Життя — це те, що трапляється, коли в тебе зовсім інші плани». Те саме можна сказати й про твоє резюме. Воно починає жити власним життям — якщо ти йому це дозволиш. Деякі люди намагаються накреслити свій маршрут на мапі й ретельно планувати кожний крок, та насправді життя дає тобі дещо краще. Глухий кут насправді є відхиленням від маршруту і веде до дороги, якою ти не планував іти. Кожний досвід збагачує життя — тепер або трохи пізніше. І хоч я й гадки про це не мала, кожна моя робота, з якою я мирилася, готувала мене до тієї роботи, якою я зараз насолоджуюся. Коли твоє життя вкорінюється, ти помічаєш зростання не відразу. Якщо ти належиш до людей, які відчувають, що заблукали в житті, просто спробуй себе підбадьорити. Оця-от «загубленість» може привести тебе до місця, що його в будь-якому разі приготувало для тебе саме життя.

Урок 2

Усе змінюється, коли змінюєшся ти

То можна було назвати ключем від майбутнього або ж угодою з дияволом. Я не була впевнена щодо того, який із варіантів обрати, як не була певна і в тому, що робити з документом у моїх руках.

У віці 22 років я сиділа в батьків на шиї. Роботи в мене не було, і не було жодних перспектив її отримати. Незаміжня мати-одиначка — я не могла утримувати ані себе, ані свою новонароджену дитину. Вічно жити з батьками й не платити за це ані копійки — то було несправедливо. До того ж я почувалася так, ніби носила на спині червоне тавро у вигляді літери «Ж». Ж означає «жахлива». Жахлива донька. Жахлива сестра. Жахлива матір.

Про те, щоб звернутися по допомогу до батька дитини, навіть не йшлося. Я викреслила його зі свого життя ще до її народження. Сказала, що не хочу виходити за нього заміж, тож не могла піти до нього тепер. А якщо він її забере? Якщо звернеться до суду й скаже, що зможе дати дитині краще життя, ніж я?

Я покинула коледж майже відразу, як завагітніла. Роботу у відділенні невідкладної допомоги теж довелося залишити, коли термін вагітності сягнув чотирьох місяців. Тоді послуги невідкладної допомоги надавали місцеві похоронні бюро. Окрім випадків, коли треба було рятувати життя, мені доводилося їздити до лікарень, будинків для людей похилого віку та людей, у чиїй родині хтось помер. Забирати тіла — робота негламурна, однак завдяки їй я оплачувала свої рахунки, і, як ми тоді жартували, ніхто не скаржився. Та коли я завагітніла, я не могла дозволити собі завдати шкоди спині або й дитині, піднімаючи тіла вагою понад триста фунтів. Похоронне бюро не могло дозволити собі більш ніж двох працівників на зміні, тож мені довелося піти.

Я не знала, де шукати нову роботу. Як я зможу залишити доньку на весь день? Із батьків у неї була тільки я. А якщо мене не буде цілий день, у неї взагалі не буде батьків. Про роботу на фабриці годі було й думати — там не було гнучкого графіка. Якщо працюватиму з сьомої ранку до третьої дня, це означатиме, що донька прокидатиметься без мене й проводитиме половину дня з кимось іншим. Графік із третьої дня до одинадцятої вечора означав, що я ніколи не вкладатиму її спати. А нічна зміна з одинадцятої до сьомої ранку? Тоді моїй дівчинці доведеться ночувати у знайомих.

Я подавала документи в кілька місць, однак мені бракувало навичок. Я навіть не могла друкувати. Не могла придбати автомобіль, тож постійно позичала той, що належав батькові. Матері-одиначці непросто мріяти на самоті. Для мрій потрібні гроші. За винятком дитини, моє життя можна було вважати суцільним банкрутством. Ось чому настала мить, коли в моїх руках опинилися ці документи. Офіційно документ був «заявою на отримання допомоги для залежних дітей». Однак у нашому маленькому містечку назва цього документа ілюструвала його зміст: допомога з безробіття. Я не знала, що робити з цією анкетою на 32 сторінки. Отримувати допомогу з безробіття було набагато легше, ніж знайти роботу та організувати догляд за дитиною так, щоб він не забирав усі гроші до останнього долара. Ця допомога передбачала медичні послуги для мене та моєї донечки. Здавалося, я мала зробити цей відповідальний вибір.

Однак щоразу, коли я хотіла поставити на документі свій підпис, щось мене зупиняло. Мені б довелося вказати ім’я її батька, а вони у свою чергу могли звернутися до нього по аліменти. Я ж не вказала його імені навіть у свідоцтві про народження дитини. І нарешті, реальною причиною того, що мені не хотілося підписувати ці документи, був страх, що якщо я почну отримувати цю допомогу, то ніколи не зможу від неї відмовитися. Допомога з безробіття — сумнівна перевага. Спочатку вона схожа на рятівний канат, що веде тебе до свободи, але зрештою перетворюється на мотузку, яка зв’язує твої руки й ноги. Щоразу, коли тобі хочеться заробити трохи додаткових грошей, існує великий ризик того, що ти залишишся без цих переваг та медичного обслуговування.

Якщо в тебе немає авто, роботу в маленькому містечку знайти непросто. Там немає автобусів, метро, іншого громадського транспорту. Тільки твій власний. Ти обмежена відстанню, яку здатні подолати твої ноги — до роботи й назад. До похоронного бюро за милю від дому я могла дійти пішки. Мені не хотілося повертатися на роботу, де доводилося забирати померлих, але мені запропонували роботу в офісі, і я погодилася.

Там я закохалася. Не в роботу — у свого боса. Ідея, звісно, не найкраща, але іноді відчай призводить до таких-от дивних штук. Він може змусити тебе побачити Прекрасного Принца в цілковитому алкоголікові. Я закохалась у все, що він мав: успіх, гроші, щастя. У нього був просто розкішний будинок, на роботу він ходив у костюмах, а обідав у ресторанах. А ще трохи пив. Гаразд, не трохи — багато. Тимчасова неадекватність, перебування за кермом у нетверезому стані, відсутність на роботі.

Протягом усіх місяців, що ми з ним зустрічалися, я мала на меті одне — будь-що його врятувати. Адже якщо мені вдасться це зробити, ми житимемо довго й щасливо. Я зроблю все, щоб він жадав мене настільки сильно, що зміг би забути про випивку. Ми розмовляли годинами на серйозні теми, однак потім він нічого не пам’ятав. Домовлялися зустрітись о восьмій, а о десятій мій обранець телефонував із якогось бару, щоб повідомити, що ось-ось буде. Коли ж о другій ночі всі бари зачинялися, він нарешті приїздив, але був настільки п’яний, що не міг встояти на ногах і просто відключався на дивані.

Урешті-решт мої друзі, які знали про спільноту анонімних алкоголіків, сказали мені, що краще припинити цей зв’язок. Не рахувати, скільки він випив, не сподіватися, що він зміниться. Із ним у мене не було майбутнього, однак і без нього теж не було. Я обожнювала його будинок. Там був затишний куточок для сніданків, великий ґанок і купа кімнат для всіх тих дітлахів, які, я сподівалась, у нас колись народяться. Та перш ніж я наважилася покинути це чарівне місце, він покинув мене.

Тоді моя донька вже навчилася ходити. Вона невпинно росла, на відміну від мене. Нарешті мені вдалося заощадити грошей, щоб виїхати від батьків та оселитись у квартирці за два квартали від їхнього будинку. Було досить страшно покладатися на свою мізерну зарплату в ситуації, коли оренда та сплата за послуги складали 210 доларів. До того ж я вперше мала покладатися виключно на себе. Я ніколи не їздила до коледжу, не жила в гуртожитку, і мені ніколи не доводилось опинятися віч-на-віч із власним життям.

Усі уламки мого життя, що розлетілися навсібіч, коли я завагітніла, почали повертатися на свої місця. Кожні півроку я переходила на нову роботу з вищою зарплатнею. А ще знайшла кількох подруг, і серед них жінку, яка запросила мене до молитовного притулку, щоб моє життя знову стало нормальним. Тамтешній священик порадив мені змінити шаблон стосунків із чоловіками. Однак я не встигла цього зробити. Минуло два тижні, і я знову закохалася.

Девід був високим на зріст — понад метр вісімдесят, їздив на «Мазді RX-7», носив дизайнерський одяг і не пив. Емоційно він був підлітком, як, власне, і я. Одного дня він під’їхав до мого будинку на потужному «Корветі», а згодом я вже мчала на ньому по шосе на швидкості 130 миль за годину. Ми могли спонтанно поїхати з міста на вихідні, тоді як моїй мамі доводилося сидіти з моєю донькою.

Девід надсилав мені квіти, купував одяг і возив у відпустку. У нього було досить грошей, щоб їх тринькати. Коли він витрачав їх на мене, я не мала нічого проти, а коли деінде — страшенно сердилася. Тоді я не знала, що то були гроші його батьків. Після однієї відпустки кредитна компанія відправила свого працівника до нього додому, щоб анулювати всі його картки.

Девід навчався в коледжі безкоштовно — він отримував урядову стипендію. Він часто пропускав заняття, щоб пограти в покер чи покататися на своєму мотоциклі. Я ж працювала цілісінький день на роботі, за яку отримувала надто малу зарплату. Девід їздив на розкішному авто, тоді як я сиділа за кермом старенького помаранчевого «Форда Фієсти», що його придбала за 2300 доларів. Кожен долар із цієї суми був результатом моїх заощаджень. Моє авто трималося купи лише завдяки клейкій стрічці та спеціальному ущільнювачу, яким мій батько змастив вікна.

Моє майбутнє? Ним був Девід. Я хотіла завершити навчання, придбати будинок і створити сім’ю. Усе це могло б здійснитися, якби ми одружилися. Коли ми заручилися, він подарував мені каблучку з діамантом завбільшки з мою мрію. Я отримала все.

І все втратила — уже за два місяці після заручин. Коли я міряла весільні сукні, Девід спав з іншими жінками. А найгірше те, що я дізналася про це на майданчику для гри в боулінг. Він досить дивно поводився останнім часом, тому я запитала прямо й водночас жартома: «А це правда, що ти мені зраджуєш?» Коли ж він нічого не відповів, я побігла геть. Та потім схаменулася: «Ні, я не збираюся тікати додому й ридма ридати на самоті». Я повернулася, почала на нього кричати, вхопила його за барки й розірвала його дизайнерську сорочку. У ту мить він мені зовсім не подобався, а найгірше, що мені дуже не подобалася та людина, на яку я перетворилася.

То був кінець наших стосунків. Я повернула йому каблучку й сказала, що він може подарувати її мені знову, якщо усвідомить, що йому потрібна я і тільки я. Я не отримала її назад. Натомість я отримала дещо краще.

Я розізлилася. На нього. На саму себе. І цього гніву було достатньо, щоб почати діяти самостійно.

Мені виповнилося 26. Настав час нарешті подорослішати. Я попрощалася не тільки з Девідом, але й із тією особистістю, якою більше не хотіла бути. Я мала взяти відповідальність за себе й своє життя.

Без Девіда майбутнє було схоже на чисту сторінку. Те, чи буде там щось написано, залежало тільки від мене. Час опанувати своє життя. Перше, що я зробила, — це повернула всі його речі, включно з журналами «Плейбой», які він ховав у шухляді моєї шафки. Замінила сексуальні міні-спіднички та чорну сукенку в обтяжку на «розсудливі» спідниці й брюки, що їх можна було вдягти на роботу, де будують кар’єру. А тоді взяла каталог коледжів і відкрила його. Я й гадки не мала, ким хочу бути та чим займатись, але одне знала напевне: я хочу бути щасливою.

І тоді переді мною відкрився весь світ. Моє життя змінилося, коли я вирішила змінитися. Мені не потрібно було шукати «правильну» людину. Я мала стати «правильною» людиною.

Урок 3

Закопавши свої таланти в землю, ти їх не виростиш

Коли я навчалася в старших класах, ми пройшли тест на схильність до тієї чи іншої професії, а потім реготали з результатів. Згідно з ними, я мала стати спеціаліс-том із дихальної терапії, а моя подруга Бетсі — водієм вантажівки.

Бетсі стала медсестрою. А я — письменницею.

Хто міг знати, що так буде?

Десь глибоко всередині ми знали.

Десь глибоко всередині ми всі знаємо.

Просто вміємо старанно закопувати в землю свої глибокі поривання.

Особисто я робила все можливе, щоб не користуватися власними талантами. Я закопала їх якомога глибше й чинила опір кожному, хто намагався наблизитися з лопатою в руках. У дев’ятому класі наш учитель англійської містер Рікко змушував нас щотижня писати по одному параграфу. Я всіляко намагалася цього уникнути і в результаті виконувала завдання перед початком уроку, обираючи найнудніші теми, щоб читання його дістало. Натомість він дістав мене, вишліфувавши з мене письменницю так, що я цього навіть не помітила.

Однак я все ще опиралася. Ніколи не писала матеріалів для шкільної газети чи альманаху, не відвідувала занять із письменницької майстерності. Мене відверто лякала перспектива стати тим, ким я мріяла стати понад усе, — письменницею. Глибоко всередині кожен із нас знає, що існує справа, заради якої ми народилися, що ми залюбки цим займалися б. Але нас це лякає, адже ми можемо зазнати поразки. Тому ми закопуємо цю мрію якнайглибше — туди, де вона буде в абсолютній безпеці, незаймана й неторкана. Мріяти про таку справу, жадати її набагато безпечніше, ніж діяти й ризикувати, а то раптом зазнаєш невдачі або ж тобі відмовлять.

Я писала крадькома — у щоденниках і журналах. А одного разу — чи то з хоробрості, чи з недосвідченості — дала все це прочитати своїм сестрам. Пізніше, коли усвідомила, що накоїла, я забрала всі свої щоденники, кинула їх у металевий сміттєвий бак на задньому дворі й підпалила. Коли ж язики полум’я поглинали мої слова, я відчувала, що водночас стихає вогонь у моїй душі.

Утім залишилися жаринки, що тліли. У десятому класі я прочитала книжку Генрі Девіда Торо, і в моїй душі щось стрепенулося. Я відчула, що можу вдихнути більше повітря. Тоді мені бракувало грошей, щоб купити власний примірник «Волдена», тому я переписала весь текст зі шкільної книжки — кожнісіньке слово, починаючи з причини, яка змусила його податися до лісу.

Щоб уникнути свого покликання, я й сама мало не оселилася в лісі. Усі ми знаємо прислів’я «Бог сміється з наших планів». Якби боги благословили мої плани, я стала б лісником. Мене настільки лякала перспектива стати письменницею, що я відмовилася від цієї думки й у коледжі обрала за спеціалізацію охорону природного середовища. Яка іронія — у результаті я стала журналісткою, яка наповнює газети й книжки словами. Тепер я молюся про те, щоб лісники зберегли в наших лісах достатньо дерев і я могла займатися своєю справою.

Я обожнювала газети змалечку — з того часу, коли сиділа на підлозі коло батькових черевиків зі сталевими носаками, а він повністю поринав у новини. Я вдавала, що читаю ті аркуші, які він кидав на підлогу, бо мені було дуже цікаво, що ж там могло так зачарувати мого батька після важкого робочого дня, протягом якого він латав розпечені на сонці дахи. Коли ж моя мама мала трохи часу на читання (а це траплялося дуже рідко, бо вона виховувала одинадцятьох дітей), вона зазвичай читала колонки Ерми Бомбек. Завдяки Ермі здавалося, що писати так легко! Так і було — у моєму щоденнику. Там усе написане було в цілковитій безпеці протягом довгих років.

Я закопала свої таланти з остраху, що вони ніколи не будуть досить гарними. Я ігнорувала покликання їх застосовувати. Я повсякчас торочила Богові, що «поки не готова», аж доки мене приголомшила думка: «А якщо Бог більше мене про це не попросить?» Якщо й може бути щось страшніше, ніж те, що Бог закликає тебе користуватися своїми талантами, то це думка про те, що він припинить це робити й відійде від тебе.

Мене переслідувала біблійна притча про таланти. Вельможа дав одному рабові п’ять талантів, другому — два, а третьому — один. Час плинув, і той, хто отримав п’ять талантів, почав займатися торгівлею і заробив стільки ж. Другий раб також подвоїв свої статки. А третій викопав у землі ямку й закопав туди свій талант — з остраху. Повернувшись, вельможа винагородив двох рабів. Чоловік, який закопав талант у землю, повернув його цілим і неушкодженим. Господар дуже розлютився, забрав його й вигнав раба. А тоді сказав двом першим рабам: «Кожному, хто має, ще більше дасться — і матиме він усього в достатку. У малому ви були вірні, над великим вас поставлю» (див. Матвій 25).

Коли ти вірний тому, що тобі дане, отримуєш набагато більше. Та не отримаєш інших талантів, якщо не скористаєшся тими, які вже маєш.

Ми всі обдаровані, та деякі люди ніколи не відкривають своїх пакунків із дарами. Кожен із нас має покликання, призначення, особливий та унікальний талант. Твоє покликання не обов’язково збігатиметься з назвою твоєї посади. Воно не зазначатиметься на твоїй візитці, в описі твоїх робочих обов’язків чи в резюме. Але воно записане у твоєму серці. Я змінила чимало робіт, перш ніж знайшла своє місце в житті — те, яке Фредерік Бюхнер називає «точкою, у якій перетинаються ваше найсильніше задоволення і найбільша потреба світу».

Що Бог хоче, щоб ти зробив із дарами, які Він тобі дав? Щоб ти ними користувався, а не зберігав про всяк випадок. Коли ізраїльтяни потерпали від голоду на своєму шляху до Землі Обітованої, Господь дав їм манну небесну. Безкоштовний хліб! Через острах люди зібрали її й залишили, щоб з’їсти наступного дня. Вона ж вкрилася пліснявою. Бог хотів, щоб вони вірили в те, що можуть отримати Його милість щодня.

Ніколи не відкладай нічого «на потім». Ти повинен використовувати все, чого навчився, усе незвідане й відкрите — інакше не отримаєш нічого нового. Мій письменницький талант мав жити за межами моєї спальні. Але хто схоче прочитати мої твори? Хто все це опублікує? То був не мій клопіт. Настав час діяти. Можливо, у своїх молитвах я й казала Богові «так», однак якщо це слово не підживлювати конкретними діями, це не зовсім «так».

Яким є твоє покликання? Ким ти маєш бути, що маєш робити? Відповідь — у тобі самому. Замість того щоб радитися з родиною і друзями щодо того, якою справою тобі варто зайнятися, досліди свій внутрішній ландшафт, щоб віднайти духовну інтерпретацію свого життя. Бог уже давно прошепотів це тобі на вухо. Життя більшості з нас надто заклопотане й гамірне, тому так важко це розчути.

Більшість із нас залишаються розгубленими не тому, що ми не знаємо, що хотіли б робити, а тому, що боїмося це знати, бо ж тоді доведеться робити кроки в тому напрямку. Якось на вечірці я почула, як одна жінка скаржилася невеличкій компанії гостей на те, що в неї багато варіантів кар’єрного розвитку, і обрати з-поміж них якийсь один дуже складно. Та щойно хтось намагався дати їй гарну пораду, вона відразу її відкидала й повторювала одне й те саме: «Я не знаю, що робити». Її огортали увагою та співчуттям через те, що вона не знала, як діяти, через те, що була безпомічною.

Я ж відчула своєрідний «поштовх Духа», поглянула їй в очі та м’яко запитала: «А ви хочете знати?»

Жінка аж розгубилась. Усі довкола затихли. А потім напруга зникла, вона сказала «так» і почала розповідати про те, що їй до душі, однак вона боїться цим займатися.

Колись мені розповіли чудову історію. Перш ніж прийти в цей світ, кожен із нас володіє всією мудрістю, яка може нам знадобитися протягом життя й після його закінчення. Та перед нашим народженням до нас прилітає янгол, торкається наших губ, немовби змушуючи замовкнути, і залишає маленький відбиток. Ми ж забуваємо все, що знали, і все життя шукаємо втрачені знання.

Іноді я прикладаю пальця до верхньої губи — просто в невеличкий жолобок над нею — і починаю слухати.

Спробуй це зробити. Завдяки цьому балачки стихнуть і ти зможеш почути мудрість, якою вже володієш.

Урок 4

Не зважай на те, як тебе називають інші

Зважай на те, що говориш у відповідь ти

Люди постійно це роблять. Запитайте в когось: «Ким ви працюєте?», і він чи вона обов’язково додасть до своєї відповіді слово «просто».

«Я просто двірник».

«Я просто санітар».

«Я просто водій автобуса».

«Я просто секретарка».

Просто?

Я обожнюю знайомитися з людьми, які не можуть утриматися від розповіді про те, ким вони працюють. Вони придумують власні назви свого фаху й радіють із того, ким вони є. Наприклад, жінка, яка фарбує нігті, гордо йменує себе «манікюрним техніком». Чоловік, який ремонтує фортепіано, називає себе «директором із фортепіанних технологій». Чоловік, який ремонтує каруселі в парку розваг, — «техніком атракціонів». Прибиральниця міського басейну йменує себе «менеджером водного спорту». А охоронець у готелі — «директором із запобігання втратам».

Що в «імені» твоїм?

Нічого — і водночас усе. Усе залежить від того, яким є «ім’я», хто тобі його дав, чи розвиває воно, а чи обмежує. Замість того щоб стискатися до розмірів свого фаху, іноді краще розширити його обрії і створити «ім’я», що тобі пасує.

Ключ до успіху — робити те, що належить до твоїх обов’язків, і залишати місце для роботи, яка б найкраще характеризувала те, ким себе бачиш на цій посаді ти.

Коли мене взяли на посаду бізнес-репортера в газеті «Beacon Journal» в Акроні, я плакала, поки їхала додому. Я хотіла зарплату й переваги, однак не бажала бути бізнес-репортером. Я не мала бажання писати про показники продажів, річні зустрічі та щоквартальні прибуткові звіти. Я ненавиділа цифри й дані. Вони вибивалися з мантри, яку нам повсякчас повторювали в школі журналістики: «Дайте мені людей!» А хіба знайдеш людей у біржових списках та статистиці?

Моїм завданням було їх знаходити, і я це робила. Я писала новини про бізнес і водночас «відбивала» додатковий ритм, висвітлюючи історії людей, які мали цікавий фах. Так з’явилися історії про сажотруса, водія цементовоза, пілота дирижабля. Я писала статті про працівників третьої зміни, фермерів, цілісінький день ходила за жінкою, яка показувала мені поліцейську академію.

Спершу не всі сприймали мій запал, однак результат зазвичай подобався всім. Багато керівників саджають своїх підлеглих у «коробку». Та в яку коробку ти б не потрапив, завжди розширюй її межі. А краще зламай її стінки, розкидай по підлозі й перетвори її на відкритий чистий аркуш. І напиши на ньому те, чого хочеш сам.

Не питай дозволу. Просто зроби це. Як кажуть, краще попросити вибачення, аніж дозволу. Щоранку, перш ніж іти на роботу, тобі треба вирішити, ким ти хочеш бути. А тоді йди — і будь ним або нею. Усе залежить тільки від тебе, не від інших. Ніхто, крім тебе, не є відповідальним за створення твого резюме, забезпечення роботою, що кидає тобі виклик, або ж наповнення стандартного робочого дня сенсом.

Перш ніж отримати роботу своєї мрії — авторкою газетної колонки, — я завжди говорила іншим: «Я колумністка без колонки». Це допомагало мені дивитися далі — і бачити те, що за межами моєї посади репортера, бачити роботу, про яку мрію. Мені дуже подобаються рядки відомої поетки Люсіль Кліфтон: «Не зважай на те, як тебе називають інші. Зважай на те, що говориш у відповідь ти». А це вже залежить виключно від тебе.

Коли я була маленькою, у нас була сусідка Тельма, яка працювала на лікарняній кухні. За віком вона була така, як і моя мама, і я дуже їй співчувала, адже вона пропрацювала там усе життя, щодня вдягаючи рожеву уніформу та сіточку для волосся. Аж доки я не зрозуміла дечого. Її посада, імовірно, називалася «помічник кухаря», однак Тельма вкладала в це «ім’я» набагато більше. Її пироги мали найкращу скоринку в місті. Такі от ласощі для пацієнтів! Байдуже, яку назву мала її посада, — Тельма вважала себе пекарем.

Я згадала про Тельму, коли мене попросили виступити з промовою на церемонії вшанування працівників клівлендської клініки, які пропрацювали там понад 25 років. Цей вечір міг бути страшенно нудним, однак водночас він міг бути й чимось більшим, аніж низка рукостискань, спалахи фотокамер та вручення нагородних годинників. Це міг бути банальний захід, на якому виголошують однакові слова подяки 200 працівникам. Вони могли стати численними коліщатами однієї велетенської медичної машини, що нею була клівлендська клініка.

Натомість захід нагадував момент відкриття скрині зі скарбами, що була наповнена чимось значно ціннішим, аніж коштовності. У кожній людині бачили те, ким вона є, — рятівника чужих життів, того, хто робить життя пацієнтів, їхніх родичів та власних колег кращим.

Усі вони почали працювати в клініці ще до появи комп’ютерів, коли рахунки друкували вручну, медсестри носили білі чепчики і ніхто не платив за паркування. Тоді кабінети лікарів нагадували ліфти, а деякі й справді розташовувались у старих ліфтах.

На заході з нагоди їх ушанування ніхто не міг відрізнити лікарів від представників молодшого медперсоналу. Не мало значення, хто ким працює чи скільки заробляє. Цього вечора всі були рівні. Кожен із них присвятив роботі в клініці 25 років свого життя. У програмі презентували біографії працівників, однак це зовсім не було схоже на перелік у резюме. Говорили лише про важливе: Завжди життєрадісна. Приємний співрозмовник. Заряд енергії. Прекрасний оповідач. Скромна.

Ще в програмі згадали про те, що одна жінка — координаторка ракового центру — часто затримувалася на роботі, щоб скласти зручний графік для пацієнтів. А чоловік, який фактично був прибиральником, не просто прибирав кабінети, а й допомагав відвідувачам знайти дорогу до необхідного місця. Пожежник був не «просто» пожежником. То був справжній «будильник» у людській подобі, який протягом першого року своєї роботи в клініці щодня приїздив із Коламбуса до Клівленда — і жодного разу не спізнився. А це — дві з половиною години дороги в один бік!

Педіатра хвалили за те, як він імітував голос «каченяти Даффі», щоб заспокоїти переляканих малюків і змусити їх весело сміятися під час медичних оглядів. Окрім цього, він зробив усе можливе, щоб обов’язкова вимога надягати велосипедні шоломи була закріплена на законодавчому рівні. Одну медсестру назвали актрисою, гумористкою та авторкою, чиї праці публікували. А ще її називали «сестричкою-шептухою». Що ж вона шепотіла? Мабуть, «одужуй швидше, одужуй швидше».

Говорили про стоматолога, який успішно займався протезуванням обличчя. Він дарував пацієнтам можливість поглянути на життя по-новому — з новими очима, вухами, носом, ротом. Завдяки йому вони могли насолоджуватися напоями, їжею, поцілунками. Завідувач складу сухих продуктів, який водночас стежив за вчасним поповненням запасів, завжди дбав про те, щоб немовлята не лишалися голодними. Він пильнував, щоб у клініці не бракувало пляшечок із сосками та дитячої молочної суміші.

Я пішла з цього свята із відчуттям, що обслуговувальний персонал так само важливий, як і кардіохірурги, і байдуже, яке ймення дає нам цей світ. Ми самі повинні вирішити, ким ми є. І тільки від нас залежить, чи вживати слово «просто», коли йдеться про нашу посаду.

Урок 5

У драмі життя немає маленьких ролей

Коли ми надто вузько мислимо, годі й думати про великі звершення. Ми переконуємо себе не робити гарних учинків, бо припускаємо, що їх зробить хтось інший, або ж боїмося, що це нам просто не до снаги.

Іноді саме так почуваються люди, які перебувають на найнижчих кар’єрних щаблях: невидимі працівники кабінок, безіменні касири, телефоністки з безликими голосами. Та якось саме вони змінили життя одного чоловіка протягом тижня. І змінили назавжди.

А почалося все з того, що однієї літньої ночі у 2003 році Марті Кенні втратив праву руку в автомобільній катастрофі. Один його друг утік, покинувши Марті помирати на мосту в індустріальному районі Флетс, що в Клівленді, а інший залишився, щоб урятувати йому життя.

Той червневий день почався як свято дружби. Марті і Дін Стекер цілісінький день припасовували вінілову обшивку, забиваючи цвяхи під пекучим сонцем. Усе закінчилося вечіркою — до них також приєднався приятель Марті, Ґреґ.

Ґреґ відвіз усіх до бару у Флетсі. Коли ж о пів на дванадцяту ночі вони вийшли з бару, Ґреґ сів за кермо, і двигун заревів так, що з-під коліс полетів гравій. Автівка мчала зі швидкістю 60 миль за годину на відрізку траси, де максимальна швидкість мала становити 25, і водій продовжував тиснути на газ. Марті закричав, щоб той пригальмував, а тоді вхопився рукою за дверцята й тримався, як тільки міг. Колеса автомобіля потрапили в яму, він відірвався від землі й полетів у напрямку підйомного мосту.

БАХ!

Автівка врізалась у бокову загорожу з такою силою, що перекинулась, і ковзнула боком об сталеву поверхню мосту. Почувся скрегіт металу, що роздирався на клапті, — цей звук нагадував різке гальмування потяга. Проїхавши 240 футів на боці, машина нарешті зупинилась, і Дінові вдалося виповзти з неї через вікно. Марті застряг під автівкою. У нього не було кисті правої руки.

Дін почав щосили штовхати авто, щоб перевернути його, поставити на колеса й визволити Марті. Поблизу бродив приголомшений Ґреґ — його візитівки сипалися через ґратчасте поруччя у воду, мов конфеті. Дін розірвав свою сорочку й перев’язав руку Марті. Він закричав, щоб Ґреґ зателефонував 911. Але побачив те, що його шокувало: водій підняв бокове дзеркальце, сів за кермо й поїхав геть, забравши з собою єдиний мобільний телефон. Надія розтанула, мов червоні гальмівні вогні в темряві ночі.

Дін обхопив руками й ногами свого друга, який стікав кров’ю, і сидів із ним на мосту над річкою Куяхоґа. Марті втратив дуже багато крові — вона скрапувала у воду крізь сталевий міст, мов дощ. Дін тримав Марті, наче дитину, й колисав його, немовби це могло спинити кровотечу. Одяг обох чоловіків просякнув кров’ю.

На тому темному й безлюдному мості в клівлендському індустріальному районі Флетс Дін кричав Марті, щоб той тримався, щоб не знепритомнів. Коли ж Марті затихав, Дін починав його колисати зі словами, яких так потребує той, хто помирає: «Твоя дружина любить тебе, твій син любить тебе. І я тебе люблю».

А тоді почувся шум, і чоловік побачив світло фар. Дін поклав Марті на землю, вибіг на дорогу перед машиною і почав розмахувати руками, благаючи про допомогу. Водій викликав лікарів-рятувальників. Джгут, що його наклав Дін, зберіг Марті життя, однак руку врятувати не вдалося.

Пізніше в залі суду суддя показував фото пораненої руки Марті, тоді як Ґреґ тримав свої неушкоджені руки за спиною — у наручниках. Марті дивився на його руки з заздрістю, гнівом і сумом. Ґреґа звинуватили в завданні шкоди людині з використанням транспортного засобу за обставин, що збільшують провину. Тоді в залі суду Марті хотів був узяти дружину за руку, однак у нього не було руки. Жінка обхопила пальцями обрубок його руки й тримала його.

Протягом чотирьох місяців цей 21-річний молодик докладав величезних зусиль, щоб знову навчитися зав’язувати шнурки, виписувати чеки, міняти підгузки своїй новонародженій доньці та гратися у квача з 4-річним сином. Вони жили на гроші, що їх вдалося зібрати на ремонт оселі.

Я стояла на мості, де він утратив руку, коли чоловік погодився вперше побувати на цьому місці. Марті провів пальцями по сталевій поверхні огорожі, поглянув на сліди, які залишила машина під час аварії, і почав пильно дивитися на воду.

— Шукаю свою руку, — пожартував він, однак я бачила, що це був зовсім не жарт. Там він залишив частину себе. Марті небагато пам’ятає про ту ніч. А Дін не може про неї забути.

Я ж написала довгу статтю про цей випадок, про дружбу Марті й Діна, про всі зусилля, що їх доклав Дін, намагаючись урятувати друга. Завершення судового процесу вони відсвяткували вдвох. Сиділи за обіднім столом, відсунувши вбік стоси медичних рахунків, які «Medicaid» оплачуватиме доти, доки Марті не матиме змоги працювати, бо ж його дружина заробляла надто мало, доглядаючи за дітьми. Та він і гадки не мав, де взяти гроші на протез руки. Його син мріяв, що в батька з’явиться «рука робота» і він нарешті зможе «дати п’ять». Дін хвилювався, що Марті гнітитиме те, що він ніколи не зможе розмахувати бейсбольною биткою, зав’язувати волосінь на вудці або тримати дітей за обидві руки.

Коли про історію Марті дізналися інші, прочитавши про неї в газеті, клерки й телефоністи, що працювали в сірих кабінках центру протезування та ортопедії «Hanger Prosthetics & Orthotics» Саут-Евкліда, штат Огайо, просто не могли забути його обличчя та руку, яку він утратив. Коли Ліза Коварді вперше побачила фото чоловіка в газеті, вона почувалася просто жахливо. «Те, що з ним трапилося, — це не по-людськи, — зауважила вона. — Ми хотіли, щоб він відчув людяне ставлення до себе».

Хто така Ліза?

— Я просто касирка, — знизала вона плечима.

Просто?

Її завдання — стежити за своєчасною оплатою рахунків. Вона ніколи не бачить облич пацієнтів — тільки цифри.

Коли вона прочитала історію Марті разом із колегами, які працювали в невеличкому тісному кабінетику над комірчиною, жінки відразу кинулася до керівництва. Ліза зробила копію газетної статті й віддала її Кімберлі Рід, завідувачці відділення протезування. А одна з її колег розшукала Марті. Усі жінки з верхнього поверху — Шерон Спейтс, Аліда Ван Горн, Ірен Фланік, Роуз Джонсон та Аннетт Філліпс — хотіли допомогти Марті, щоб він знову міг грати з сином у бейсбол і годувати маленьку донечку з пляшечки.

Завдяки їхній наполегливості та відданості справі Марті отримав «руку робота», що коштувала 58 тисяч доларів, абсолютно безкоштовно.

Телекамери фіксували, як Марті випробовує свою нову руку — бере серветку, ставить підпис, піднімає пляшечку. Однак їх уже не було, коли Марті дякував жінкам, завдяки яким усе це стало можливим. Жінки охали й ахали, коли він підійшов до них, щоб показати руку.

— Ви просто чудові, і це неймовірно! — сказав Марті. — Ви надзвичайні!

Марті невпинно згинав і розгинав кисть, розповідаючи, яка вона сильна, бо витримує навантаження у 22 фунти.

— Ану зроби те, що полюбляють робити всі чоловіки, — почешись, — пожартувала Ліза.

— Не цією рукою, — засміявся Марті.

Він засукав рукав, щоб показати протез.

— Боже, та вона прекрасна! — сказала Ірен.

— Це більше, ніж я міг би собі уявити, — мовив Марті.

Усі ледве могли стримати сльози.

Він пообіцяв, що якось прийде до них разом із дружиною та дітьми, а тоді підняв свою руку й помахав нею на прощання — легко й природно.

Урок 6

Дай іншим ще один шанс справити гарне враження

Люди часто кажуть: «У тебе не буде другого шансу справити перше враження».

Дякувати Богові, люди, які траплялися в моєму житті, були досить милосердними, щоб давати мені вдосталь «других шансів».

Я частенько справляла погане враження. Коли я вперше, ще студенткою, потрапила до редакції новин, щоб зустрітися зі своїм куратором, на мені була чорна блузка з блискучими сріблястими смужками, мереживним гофрованим комірцем та рукавами, що напнулися навколо рук, мов повітряні кульки. Біла фатинова спідниця, чорні панчохи та сліпучо-білі туфлі доповнили ансамбль. Шкода, що ніхто не викликав «модну поліцію», щоб мене заарештували за цей «злочин».

Два роки потому я повернулася до редакції — на співбесіду з приводу роботи. Цього разу я була сама серйозність і вдягла свій єдиний діловий костюм. Від співбесіди в «Beacon Journal» багато залежало. Я була 30-річною матір’ю-одиначкою без грошей, але з великими мріями. І хотіла стати справжньою журналісткою — такою, яка могла б сплачувати за оренду квартири, заробляючи на життя письмом. Я вже встигла зіпсувати перше враження, коли намагалася влаштуватися на роботу як стажерка. У редакції газети «Pittsburgh Press» мене спитали про хобі та зацікавлення. Я сказала головному редакторові, що захоплююся скрипковою музикою, однак не змогла вичавити з себе ані слова, коли годину потому він запитав мене про Ісаака Стерна. Мій мозок нагадував чисту дошку. Потім я спробувала влаштуватися стажеркою в «Detroit Free Press». Редакторові сподобалося моє резюме, і він попросив мене написати есе. Я надрукувала потужне есе на напіврозваленій друкарській машинці. Виправлення довелося робити олівцем. Той редактор більше мені не телефонував. У результаті — після того як я отримала 30 листів із відмовами — редакція маленької газети в місті Лорейн, Огайо, погодилася взяти мене на стажування. У 1986 році «Lorain Journal» дав мені шанс проявити себе, і ця газета стала моїм першим місцем роботи.

Іноді ми й самі є тими, хто потребує другого шансу, а іноді саме від нас залежить, чи отримає його хтось інший. Нерідко трапляється і те, й те. Так було з найсуворішим босом у моєму житті.

Історії за його участі були справжніми легендами. І здебільшого правдивими. Сміттєві кошики літали в повітрі. «Рубалися» голови. Дорослі чоловіки плакали. Мій перший редактор Джон Коул був таким собі Лу Ґрантом[1] на стероїдах. Він виділив мені стіл під дзвінком, який починав дзеленчати щоразу, як у нас починався дедлайн. Сидіти під дзвінком було не так погано, як біля виходу з його кабінету в редакції «Lorain Journal». Гніву Джона боялися всі. Він звільняв працівників і знову брав їх на роботу — іноді це траплялося протягом одного дня.

Якось йому настільки не сподобалося побачене в газеті, що він видерся на стіл посеред редакції новин, виголосив довгу тираду про те, що йому вже несила це терпіти й краще померти, а тоді влігся на підлогу.

А одного разу фотограф показав йому світлину черниці, яка хлюпалася в озері Ері у своїй рясі.

— Що ти про це думаєш? — запитав мене Джон. Підступне запитаннячко. Цікаво, а йому подобається?

— Гм, вона цікава? — припустила я.

— Ні, — відповів Джон. — Це кліше.

А потім роздер фотографію на дрібні клапті й висипав їх до ніг фотографа.

Джон був дуже суворим. Поряд із ним і ми поступово ставали такими. Він належав до того типу керівника, який змінює вас назавжди. І багато років потому ти все ще відчуваєш відбиток, який залишився у твоїй душі, — як і шрами. Він став редактором газети у віці 29 років. Люди, які з ним працювали, зазвичай характеризували Джона одними й тими самими словами: мінливий, вимогливий, розумний, безстрашний, запальний, діловий, грубий. Вони називали його «хрестоносцем, який прагне здолати корупцію», чоловіком, який прославляє правду й нікого не боїться.

Джон стояв за нас горою. Я часто чула, як він волав у слухавку: «Це мої репортери! Якщо у вас проблеми з моїми репортерами, у вас проблеми зі мною!»

Кінець проблем.

Коли я була ще зовсім «зеленою», якось один репортер перекинув на мене роботу, що її мав зробити, але не хотів. Це означало, що мені доведеться працювати допізна, а я вже мала завдання написати матеріал про міську раду. Я сиділа за робочим столом та витирала сльози.

— Бретт, а йди-но сюди! — гукнув Джон.

Він закликав мене стати більш непохитною. «У моїй редакції не плачуть», — проревів він. О, якби ж то він знав, скільки сліз пролилося в його редакції!

— Не дозволяй людям собою маніпулювати, — кричав він.

Дивно, але коли я вийшла з його кабінету, то вже почувалася набагато краще, неначе він налив мені порцію «еспресо хоробрості». А потім Джон зателефонував тому репортерові, і я щосили намагалася не усміхнутися, поки він кричав у слухавку. За кілька хвилин працівник підійшов до мого столу і, не дивлячись мені в очі, попросив віддати його завдання. «Джон сказав, що ти можеш іти додому», — сказав він.

Джон дбав про «правильні» речі. Завдяки йому я засвоїла, що людина ніколи не буває надто «маленькою», щоб не мати значення, і водночас не буває надто «великою», щоб не почуватися вдячною.

Я пропрацювала з ним лише півроку, коли одного дня — тоді в нас якраз був дедлайн — задзвонив телефон. Під «тривожним дзвінком» уже сидів інший молодий працівник. Той дзвінок уже от-от мав затихнути, коли секретарка простягла мені аркушик із номером телефону та незнайомим ім’ям. Я зателефонувала за цим номером, і на тому кінці мені відповів Джон Ґрінмен із «Beacon Journal». Він не мав жодного стосунку до матеріалу, над яким я саме працювала, тож я сказала, що в мене дедлайн, і поклала слухавку.

А тоді мене приголомшила думка: «О ні, я щойно власноруч зруйнувала своє майбутнє!» Я обірвала розмову з редактором газети, у якій мріяла працювати! Ще одне жахливе перше враження.

Коли я йому знову зателефонувала, він зізнався: його вразило те, що я ставлю дедлайн на перше місце. І запропонував прийти на співбесіду.

Того року — 1986-го — сер Джеймс Ґолдсміт хотів захопити найбільшу компанію і роботодавця в Акроні — «Goodyear». Газета відрядила всіх найкращих бізнес-репортерів для висвітлення цієї масштабної події. Їм потрібен був іще один бізнес-журналіст, який готував би матеріали про менш важливі новини.

Про світ бізнесу я не знала абсолютно нічого. Раніше я ніколи не читала газетних розділів із діловими новинами, тож не була готова до співбесіди. Я прийшла на зустріч у єдиному діловому костюмі, який був у мене в гардеробі, щоб мати максимально розумний і професійний вигляд. Цього разу жодних жахливих чорно-білих ансамблів! Мене провели в кабінет головного редактора. Там було повно-повнісінько чоловіків у широких жовтих краватках. Усе йшло добре, аж доки редактор не запитав, як би я написала короткий біографічний нарис на тему «Мартін Марієтта».

Я й гадки не мала, хто це, однак почала детально описувати, як збирала б про нього інформацію. А потім помітила, що редактор має такий вигляд, ніби з нього от-от випаде нирковий камінь. Усі аж скоцюрбилися, коли я й далі розводилася про «містера Марієтту». Нарешті один із присутніх не витримав і приголомшив мене фактом: «Мартін Марієтта» — не людина. То назва великої оборонної корпорації.

А-а-а-а! Я відчула себе абсолютною дурепою. Перед співбесідою я молилась, а протягом розмови тримала свою долоню розкритою, уявляючи, що тримаю Бога за руку. А тепер? Я помолилася, глибоко вдихнула та сказала щось на кшталт: «Що ж, очевидно, я нічого не знаю про світ бізнесу, тож якщо вам потрібен досвідчений бізнес-журналіст, я не та, кого слід найняти. Але я знаю, як робити репортажі й писати, я готова вчитися, щоб знати все, що може знадобитися для цієї роботи».

Вони були досить поблажливими й потисли мені руку. А один із чоловіків навіть провів мене до ліфта. Коли я натиснула кнопку виклику, то відчула, що моє серце впало. Скидалося на те, що я щойно втратила свій найкращий шанс отримати роботу в чудовій газеті. Та перш ніж двері ліфта встигли відчинитися, до мене підійшов головний редактор і запитав, коли я можу вийти на роботу.

Що? Вони все одно мене беруть?

І вони взяли.

Мені було непросто повідомити редактора в Лорейні, що я йду, пропрацювавши в них шість місяців, адже це була моя перша справжня робота.

Коли я звільнялася, Джон Коул побажав мені успіхів, але не був багатослівним. А за тиждень мені зателефонувала мама, щоб повідомити: мій колишній бос надіслав їм листа, зазначивши, що вони чудово виконали свою роботу.

Урок 7

Краса і привабливість твоєї роботи залежать виключно від тебе

Якою була твоя найгірша робота? Це запитання нерідко є гарним початком розмови. Спробуй — запитай про це інших. Але треба бути обачним. Твоя найгірша робота для когось може бути найкращою.

Погодься, було б чудово, якби ми могли обмінюватися робо́тами в космічних масштабах. Якби кожен, хто ненавидить свою роботу, міг її позбутись, а його місце зайняв би той, кому ця робота подобається, і був би щасливим.

Якою була моя найгірша робота? Забирати тіла до похоронного бюро.

Коли працюєш у похоронному бюро, робиш усього потроху. Друкуєш меморіальні картки, миєш катафалки, працюєш на церемоніях прощання, виїжджаєш на виклики. Неможливо забути своє перше «тіло». Я не знала, чого очікувати від свого першого чергування. Ти можеш лягти спати, а коли знадобишся, задзеленчить телефон. Дзвінок пролунав о третій ночі. Було моторошно їхати в катафалку у мертвій пітьмі по мертве тіло (пробачте мені цей каламбур).

Тій жінці було років сорок, і вона мала густе чорне волосся. З того часу минули десятиліття, та я й досі пам’ятаю її обличчя. Вона лежала в ліжку з розплющеними очима. Жінка протягом певного часу хворіла, і сімейний лікар уже навідався до її будинку, щоб засвідчити смерть. Там була присутня її родина, тож мені довелося поводитися так, ніби це звична для мене річ і я не боюся її торкнутися. Я й гадки не мала, наскільки важким може бути мертве тіло, аж доки не спробувала її підняти. Вираз «мертвий вантаж» для мене набув нового значення. У похоронному бюро ми мали роздягти її, обмити і вкласти для церемонії прощання.

Іноді поховальний бізнес може спричиняти глибоке хвилювання. Тиждень за тижнем ти поринаєш у світ смерті й горя. Тобі доводиться працювати з напіврозкладеними тілами, які вже не мають людської подоби, бо їх не могли знайти протягом тривалого часу. Тобі доводиться маскувати отвори від куль і почуватися безсилою, бо замаскувати діри в душах тих, хто вижив після цих самогубств, ти не в змозі. Тебе нудить від запаху смерті, доки його не змінює запах рідини для бальзамування, від якого з очей течуть сльози. Та ніщо не вражає так, як крихітні труни. Новонароджені, мертвонароджені, надії і мрії цілого життя, що залишають по собі порожні дитячі кімнати та занімілих від горя батьків, які навіть не знають, чи можуть тепер називати себе батьками.

Хіба в цьому є щось привабливе?

Коли бачиш смерть так близько, то відчуваєш глибоку вдячність за життя. Одного разу бальзамувальник дозволив мені йому асистувати. Він показав, як роки нездорового харчування можуть призвести до звуження артерій шиї. Я ніколи не забуду розсічену артерію того чоловіка. І згадую про неї щоразу, як мені спадає на думку поласувати картоплею фрі.

Якось я зайшла до кімнати для бальзамування й побачила тіло чоловіка з розчахнутою грудною кліткою — це скидалося на розкриту книжку. Після аутопсії бальзамувальник розкрив його, щоб підготувати. На якусь мить я відчула жах і відскочила. Та потім це видовище мене зачарувало. Я підійшла ближче, щоб пильно поглянути на кожне ребро, кожнісіньку тканину, що свого часу втримували його серце на місці. То був прекрасний момент. Як часто вам вдається зазирнути всередину людського тіла?

Роками я брала інтерв’ю в сотень людей — від пілотів аеростатів до робітників-мігрантів і не тільки. Усі вони мали роботу, якою хтось займався б радо, а хтось міг би її зненавидіти. Протягом тижнів я розмовляла з мігрантами, які працювали на агрофермі в Гартвіллі, Огайо. І їхня робота навряд чи сподобалася б більшості з нас.

Жінки, з якими я спілкувалася, сказали, що їх краще називати «польовими працівницями». Вони не вважали себе мігрантками. Їм не подобалося тавро, яке накладала на них ця назва. Одна жінка зауважила, що коли хтось чує слово «мігрант», то перед очима відразу постають бідні, брудні й неосвічені люди, які викликають співчуття. «Вони називають нас мігрантами, але це не так. Мені подобається зрізати салат-латук. Я заробляю гроші чесною працею, — мовила вона. — Якщо я не хочу працювати, мене ніхто не примушує. У такому випадку я просто менше зароблятиму».

Робітники прибули на ферму «K.W. Zellers & Son» у Гартвіллі, Огайо, з Південної Кароліни, Флориди й Техасу. Вони привезли із собою своїх дітей, свій одяг, свої Біблії. Оселилися в старих будиночках, хатинах і трейлерах. Одягали яскраво-жовту водонепроникну уніформу, яка пасувала до жовтих плащів, і вирушали на старих шкільних автобусах у глиб полів ферми, що мала площу 400 акрів. Вони садили й збирали салат бібб, латук та ендивій, який неначе випромінював сяйво на чорній землі. Вони ховали волосся під яскравими хустками та крислатими солом’яними капелюхами, вдягали помаранчеві латексні рукавички та обмотували литки гумовими стрічками, щоб комахи не заповзали під штани, взували чорні гумові чоботи.

Щодня вони зливалися з природою. Їхньою музикою був хрускіт колін в унісон, свист ножів, що ними зрізали теплий від сонця зелений салат, тихі пісні до Ісуса, що линули з-під сомбреро. Я чула, як рядами лунає веселий сміх.

Я провела з ними один день — ми збирали цибулю — і повернулася додому зі страшенним болем у спині. Коли я сякалася, з носа вилітав чорний бруд. Я ледве протрималася на цій роботі один день. Вони ж ніколи не скаржилися. Ці жінки щиро тішилися, коли знайшли в полі пташине гніздечко. Вони перевіряли його щодня та обмінювалися новинами про маму-пташку та її малят.

За допомогою гумових стрічок вони створювали цілі букети з редиски. Їх ніколи не зупиняв дощ, хай як сильно він періщив, як не зупиняло й пекуче сонце. Коли спека ставала нестерпною, жінки сміялися й бігали до поливальних розбризкувачів, щоб освіжитися. Вони кидали одна в одну жмути зеленого салату. Щебетали про любовні перипетії героїв серіалів. Говорили про те, на що витрачатимуть гроші, коли підуть до торговельного центру. Вони розповіли, що надають перевагу сонцю, вітру й небу, а не роботі в приміщенні. Їм було шкода людей, які працюють в офісі цілісінький день за вікном, яке відгороджує їх від світу.

— Тут почуваєшся вільним, а не закритим від усього, — сказала Вілла Мей.

Завдяки цим жінкам я усвідомила, що будь-яка робота є настільки красивою й привабливою, наскільки такою її робиш ти. Іноді привабливість полягає не в зарплаті та привілеях. А в тому, що створюєш чи залишаєш по собі, — починаючи з пташиного гніздечка в полі й закінчуючи букетами з редиски, що потрапляють до продуктових крамниць.

Урок 8

Часу вистачає на все, та неможливо робити все одночасно

Коли я тільки починала свою кар’єру журналістки, мій бос досить грубо змусив мене отямитись і усвідомити свою подвійну роль. Я була матір’ю-одиначкою й честолюбною журналісткою — і хотіла досягти успіху в обох іпостасях.

Одного разу до мене підійшов редактор відділу новин, щоб радо повідомити про чудесну можливість — я могла поїхати у відрядження за межі штату для висвітлення важливої й термінової новини. Він був переконаний, що я вхоплюся за неї обома руками. А який журналіст цього б не зробив?

Я.

У моєї доньки була тільки мама — батько не був присутній у її житті. Тільки мені доводилося вирішувати проблеми догляду за дитиною. Знайти когось, хто міг би побути з нею кілька днів і ночей, у найкоротший термін здавалося абсолютно неможливим. Я сказала редакторові, що не можу дати відповідь просто зараз. Він кисло глянув на мене, похитав головою і сказав: «Бретт, тобі доведеться обирати, ким бути — матір’ю чи репортеркою».

Та невже? І як це зробити? Мені була потрібна робота, щоб утримувати доньку.

Йому було легко розділити своє життя й повністю зосередитися на роботі. Удома на нього чекала дружина, яка вела господарство й виховувала дитину.

Тоді я прагнула стати справжньою рушійною силою редакції новин, але водночас мені хотілося бути найкращою мамою у світі. Як можна зробити і те, і друге? Здавалося, ці два завдання абсолютно непоєднувані. Складно жонглювати батьківськими і робочими обов’язками. Коли це починає тобі вдаватися, хтось відразу підкидає тобі або кулю для боулінгу, або сире яйце.

Я вже втратила одну роботу через те, що була матір’ю-одиначкою. Задовго до того, як я стала журналістом, одній компанії, що спеціалізувалася на будівництві доріг, потрібен був секретар, який би водночас виконував функції диспетчера. Я була ідеальним кандидатом. Під час роботи у «швидкій допомозі» я навчилася передавати дані через радіопристрій, а ще працювала офіс-менеджером. Ідеально. Представник компанії зателефонував моєму роботодавцеві й запитав лише про одне: «Чи пропускає вона роботу через дитину?»

Роботи я не отримала.

Як стати гарною мамою і хорошою працівницею? Невже обов’язково обирати щось одне?

Минули роки, і я нарешті з’ясувала для себе це питання завдяки словам однієї жінки: «Ти можеш отримати все, але не все одночасно». Або ж можеш отримати все, але не в ту саму годину, не в той самий день і не того самого тижня.

Якось я виступала в закладі для відпочинку й медитації «ДИХАЙ» («BREATHE») у «Таборі Робін Гуда», який, уявіть, розташовувався біля містечка Фрідом[2], що в Нью-Гемпширі. У вихідні жінкам пропонували найрізноманітніші види здорового відпочинку — походи, катання на велосипедах, плавання та веслування на каное. У результаті я опинилася на стрільбищі з рушницею в руках. Бах! Бах! Бах!

Я була вражена не стільки потужністю зброї, що її тримала в руках, скільки сфокусованістю, зосередженістю, потрібною для влучення в мішень на відстані 20 футів. Я зібрала на стрільбищі кілька використаних мішеней для своєї презентації — щоб показати, наскільки важливо зосереджуватися на «яблучку» і не відволікатися на зовнішні кола мішені.

Джеймі Коул, яка організувала цей захід, зізналася, що їй непросто зосередитися на одній мішені, коли в її житті трапляються ситуації, що кілька мішеней з’являються одночасно — нерідко в одну й ту саму годину чи одного й того самого дня. Робота, діти, найрізноманітніші зацікавлення… І тоді я замислилася над дилемою, присутньою в житті кожного з нас. Що має бути пріоритетом № 1, коли пріоритетним здається все і всі?

Я отримала відповідь на це запитання, коли повернулася на стрільбище. На одному аркуші була зображена не одна мішень, а п’ять — із «яблучками» та зовнішніми колами. Іноді тобі просто треба змінити фокус — переключитися з однієї мішені на іншу. Джеймі ця ідея дуже сподобалася. Замість того щоб зосереджуватися виключно на одній мішені та переміщувати дітей або роботу на зовнішнє коло, Джеймі могла поціляти в «яблучка» — на різних мішенях.

Ми говорили про те, як зосереджуватися на «яблучку», перебуваючи на роботі. Треба фокусуватися на завданні, проекті, роботі, її результаті. Іноді ми бачимо перед собою кілька мішеней водночас, і вони навіть можуть невпинно рухатися.

Я навчилася зупинятися й оцінювати кожну мішень, що з’являється в моєму житті. Роблю паузу та знову заходжу в життя з різними намірами, які можуть змінюватися щогодини. Коли я працювала ведучою щотижневої радіопрограми, то завжди робила паузу, «перезавантажувалась» і нагадувала собі, що зараз вестиму з кимось інтерв’ю, а тому маю уважно слухати й бути присутньою — тут і тепер.

Коли я приїжджаю до онуків, також роблю паузу, «перезавантажуюсь» і нагадую собі, що я їхня напрочуд весела бабуся, яка тут, щоб гратися, читати, «боротися» й будувати фортеці.

Щоразу, коли я потрапляю в новий сектор свого життя, я роблю паузу, «перезавантажуюсь» і входжу у свою нову індивідуальність. Я переконуюся в тому, що перебуваю в «правильному» сегменті, що це «правильна» я — година за годиною, сектор за сектором. Це спосіб освятити моє життя, забезпечити мою присутність у кожній справі, «святій» для мене.

Щоразу я питаю себе: «Яке яблучко має ця мішень?» Найкраща мати? Найкращий керівник? Найкраща бабуся? Я ніколи не беру з собою роботу, коли навідую онуків. Не перевіряю електронну пошту, коли ми збираємо «Lego». Коли ти вдома — зосереджуйся на «батьківській» мішені. Коли ти з дітьми — будь із ними на 100 %. Вимкни свій смартфон, айфон, айпад, забудь про електронну пошту — тут потрібна виключно твоя присутність.

Коли мій мозок починає хаотично метушитися навколо пріоритетів або перестрибувати з одного на інший, я роблю паузу, щоб вирішити, яке з завдань є пріоритетним у цю мить, а потім зосереджуюся на «яблучку» цієї мішені з усією енергією та пристрастю.

Ніхто з нас не здатен зробити абсолютно все або зробити все ідеально. Я ніколи не забуду хвилю критики, що полилася на дружину кандидата в президента Мітта Ромні — Енн. Вона виховувала п’ятьох синів. Деякі жінки пхикали й зауважували, що вона у своєму житті «й дня не працювала». Розгорялася справжня «війна матусь», хоча хто, як не ми, чудово знає, як щоденно працює та, хто виховує п’ятьох дітей.

Це вмикає нашу «ядерну кнопку»: чи досить я?.. У душі кожної мами повсякчас іде війна. Чи досить я роблю для своїх дітей, коли працюю за межами домівки? Чи досить я роблю для себе й усього світу, якщо не працюю?

Навіть більше: одного разу журнал «Time» нахабно запитав на своїй обкладинці: «Чи ти гарна мама?» Ситуацію погіршувало те, що на обкладинці була зображена молода сексуальна матуся у вузьких джинсах, яка годувала трирічного сина грудьми. Світлина цієї жінки схвилювала багатьох, та насправді нас усіх мав схвилювати отой заголовок.

Чи ти гарна мама?

Часто бувають дні, коли кожна з нас відповість «ні».

Наприклад, той день, коли моя маленька донечка простягла мені повну ложку пластівців «Cheerios», щоб показати черв’ячка, який там звивався. «О ні, коли ж у цих пластівців закінчився термін придатності?» Або ситуація, коли я вирішила відпочити в садовому кріслі з книжкою, а моя дівчинка вибігла на дорогу. Або день, коли я прийшла, щоб дістати її з колиски, і побачила, що вона грається тим, що випало з її підгузка, який я нещільно застебнула. Чи той ранок, коли я побачила, що вона їсть пачку масла замість сніданку (тоді вона якраз навчилася відкривати холодильник). Або ж той день, коли мені довелося відривати пальці доньки від дверцят авто на шкільному паркінгу — вона боялася йти до школи. Моя дівчинка й гадки не мала, як гірко я плакала, коли їхала звідти на роботу.

Якби ми фіксували всі наші батьківські успіхи й невдачі, деякі дні були б суцільним провалом. Моя донька виховує дітей набагато краще, ніж це свого часу робила я. Вона привчала своїх малюків самостійно заспокоюватися, пеленала їх, мов крихітні буритос, розмальовувала їхні бодики та обшивала слинявчики стрічками. Донька навіть вирішила покинути роботу, щоб працювати мамою «на повний день».

Але трапляються дні, коли вона телефонує мені зі сльозами. Іноді це сльози радості, а іноді — провини, яку вона часто відчуває, виховуючи трирічного та десятимісячного малюків. Чи гарна вона мама, коли втомлений Ешер просить свою «смугасту ковдрочку» й вимагає повернутися по неї додому, а вона просто їде далі? Або коли дозволяє Ейнслі виплакатись і заснути, тому що сон — це саме те, чого потребує втомлена дитина?

Ідеальних батьків не існує. Ані серед тих, хто сидить удома весь день, ані серед тих, хто ходить на роботу. Їх немає серед тих, хто ретельно стерилізує кожну пляшечку й соску, і серед тих, хто не припиняє грудного вигодовування, доки дитина не отримає шкільний атестат.

Пам’ятаю, як одного дня моя мама поставила собі «двійку» за виконання батьківських обов’язків. Вона не могла знайти собі місця через те, що мій маленький брат забув свій ланч удома, і винуватила в цьому себе. Пригадую, тоді я подумала: «Оце так! Невже турбота про нас для неї настільки важлива?» Моя мама докладала всіх зусиль, виховуючи одинадцятьох дітей. Іноді «м’яч» вилітав за межі стадіону, а іноді удар був точним. Траплялись «аути». Але вона завжди бралася за «битку», якою виснаженою не почувалася б.

Порівняння з бейсболом — гарний спосіб вимірювати успіх. Найкращий середній результат бетера[3] — 300. Це означає, що промахи становлять 70 %. Вони трапляються навіть у найкращих. Дехто з найкращих бейсболістів усіх часів входить водночас і до списку тих, хто найчастіше вибивав м’яч в аут: Реджі Джексон, Генк Аарон, Віллі Мейс, Бейб Рут, Мікі Ментл, Семмі Сос, Баррі Бондс. Того ж року, коли Бейб Рут поставив рекорд із кількості хоум-ранів[4] протягом одного сезону, він також поставив рекорд з ударів в аут порівняно з іншими ключовими гравцями вищої ліги. І це так заспокоює!

Кожна мама — це гравець вищої ліги. Ми маємо найважливішу у світі роботу. Трапляється, що нам важко поцілити в якусь мішень, і здебільшого тому, що ми опиняємося на домашній «базі» й намагаємося одночасно відбити велику кількість м’ячів.

Чи ми гарні мами?

Ще б пак!

Кожна з нас виконує свою роботу на межі можливостей.

Тож я закликаю до примирення в цій «війні мам», що точиться і довкола нас, і всередині кожної. Годі засуджувати одна одну за те, що ми «маємо» робити. Годі прискіпливого ставлення до самих себе й до інших.

Пропоную просто робити все якнайкраще — і цього буде досить.

Урок 9

Тільки ти можеш знати, чого вартий

«Бажаєте додати до замовлення картоплю?»

Звикаєш ставити це питання під час кожного замовлення.

Я пропрацювала в «Макдональдсі» лише тиждень, однак він залишив слід у моїй душі на все життя.

Оскільки один із восьми американців хоча б раз у житті працював у «Макдональдсі», я отримала завдання від редактора газети: влаштуватися туди на роботу й написати про неї статтю до Дня праці.

Я відверто зізналася менеджерові найближчого «Макдональдсу», що працюю репортеркою в газеті, але попросила ставитися до мене так само, як і до всіх інших. Жодних особливих привілеїв. Це означало, що я проходитиму співбесіду, прослухаю інструктаж із професійної орієнтації та носитиму спеціальну уніформу, на два розміри більшу, ніж потрібно.

Важко нервувати, коли заповнюєш анкету працівника, на зворотному боці якої зображений яскравий літній лабіринт Рональда Макдональда, що його потрібно розфарбувати. Бланками для анкет слугували паперові підстилки на тацях. Я отримала роботу, і моя зміна мала тривати з сьомої ранку до другої дня. Під час профорієнтаційної зустрічі мені видали фірмовий пакет із двома комплектами уніформи. Ми переглянули спеціальні фільми й дізналися, як мити руки і як поводитися з відвідувачами. Абревіатура TLC[5] означала «думай, як клієнт». Ми не повинні були використовувати термін «фастфуд». Це «ресторан швидкого обслуговування».

Удома я дістала з пакета чорні штани з поліестеру, сорочку-поло з червоними, сірими та синіми смужками і яскраво-червону кепку з великою літерою «М» і написом «Ми сила!» Кепка стирчала на відстані п’яти дюймів від моєї голови. Моя донька істерично сміялась і вимагала, щоб я приміряла цю форму в її присутності. Це був єдиний випадок, коли вона не намагалася «позичити» в мене одяг.

Щодня мені треба було з’являтися на роботі за п’ять хвилин до початку зміни. У маленькій кімнатці для персоналу висіли нагадування: «Розмовляйте з відвідувачами, усміхайтесь і запам’ятовуйте їхні імена».

Менеджерка дала мені відеофільм «Подаємо усмішки» — про те, як подавати сніданки. Усе, що я викладала на тацю, повинне було мати такий самий вигляд, як на малюнках, і видача замовлення мала тривати не більше за 59 секунд.

У результаті я почала працювати коло віконця, де замовлення видавали водіям автівок. Мене тренувала Робін. Ця жінка прагнула змінити світ на краще і використовувала для цього 30 секунд спілкування з кожним клієнтом. Вона могла визначити, хто поспішає, кому не завадить комплімент, а хто любить відчути себе важливим. Вона знала імена постійних клієнтів і збирала для них замовлення ще до того, як вони встигали їх зробити. Здавалося, ця жінка зовсім не помічала позіхань, набурмосених і неголених облич — вона просто усміхалась.

— Зазвичай я дивлюся людям в очі та звертаю увагу на вираз обличчя, щоб зрозуміти, як вони почуваються і про що думають, — сказала вона.

Коли люди дізнавалися, що їй уже 31 рік і вона працює в «Макдональдсі», то зазвичай щиро співчували. Робін не розуміла чому. Вона пишалася своєю роботою й відкладала гроші, щоб купити власний будинок.

То була важка робота. Доводилося стояти протягом цілого дня, і мої коліна та ступні дуже боліли. У нас не було на чому сидіти. Щоб трохи розважити себе, я зазирала в автівки, щоб побачити, що висить на дзеркалі заднього огляду (пухнасті гральні кості, освіжувачі повітря, годинники), а що цікавеньке лежить на задньому сидінні (пилосос, скручений килим, ключки для гольфу). Сісти й відпочити можна було лише під час 30-хвилинної перерви. Мені здавалося, що мої ноги от-от вибухнуть. Долоні пахли жиром, уніформа прилипала до тіла. Перш ніж іти додому, я мала наповнити дротяні кошики замороженою картоплею. Зробивши це, я пішла — абсолютно виснажена.

Наступного дня я працювала за головним прилавком. Ми мали звертатися до кожного відвідувача словами: «Вітаємо в „Макдональдсі“! Чи можу я прийняти Ваше замовлення?» Але відвідувачів ставало все більше, тож я просто почала вигукувати: «Наступний!» Того дня моїм «тренером» був Карлос — 17-річний юнак. Він був на двадцять років молодший за мене, однак жодного разу не змусив мене почуватися принижено. Бо надто добре знав, як воно буває. Коли один із менеджерів сказав йому, щоб він відправив мене прибирати зі столів в обідній залі, він округлив очі й сказав: «Я не відправлятиму вас, я просто попрошу». Він не хотів бути головною куркою в курнику, де я була найменшим курчам. Для нього ми всі були рівними — однією командою.

У майбутньому Карлос хотів стати лікарем-неонатологом і допомагати новонародженим, чиї батьки — наркомани. Він збирав гроші на медичний коледж. Рік тому він закінчив школу і працював по 35 годин на тиждень. За словами хлопця, «Макдональдс» навчив його відповідальності.

Між замовленнями ми пакували плюшевих гномів у «геппі-міли» з Білосніжкою й повсякчас витирали прилавок. У нас був девіз: «Сперся — протри». Не можна було мати такий вигляд, ніби в тебе немає роботи. Якось я зробила таку помилку — і для мене це закінчилося прибиранням жіночого туалету. Як тверді «відходи» можуть опинитися на стіні — на стіні! — і досі залишається для мене загадкою. Моїм завданням було їх зішкребти. Того дня від мене тхнуло відбілювачем.

Того вечора я була присутня на загальних зборах персоналу. Вони були схожі на захід, що мав на меті зміцнити дух та підвищити рівень ентузіазму, — скрізь повітряні кульки, прикраси з гофрованого паперу, їжа (страви, звісно, були з «Макдональдсу»). То була можливість звернути увагу на проблеми (наприклад, на те, що відвідувачі «Макдрайву» не отримують спецій у достатній кількості), виграти призи за участь у вікторині (Скільки важить порція морозива в «Макдональдсі»? — П’ять унцій) та отримати відповіді на складні запитання на кшталт «Що робити, коли відвідувач хоче отримати 18 упаковок крутонів до свого салату?» Нам нагадали, що, працюючи з їжею, треба використовувати щипці та рукавички, а не пальці. Також обговорили скарги, що їх відвідувачі писали на картках: 95 % клієнтів зауважили, що в туалетах дуже брудно. (Мабуть, ці картки заповнили ще до того, як я навела там лад.)

Наступний день у «Майкі Ді» був м’ясним. І мене, вегетаріанку, поставили на гриль. Цілісінький ранок я витріщалася на сосиски й бекон, які невпинно шкварчали. Потім я взялася до приготування мафінів, але постійно забувала діставати їх із духовки, коли дзеленькав сигнал. У кухні було стільки таймерів, дзижчалок та дзвіночків, що коли вони починали дзеленчати, я не могла зрозуміти, до якого пристрою треба бігти. Усе це нагадувало науково-популярний фільм, у якому кожні десять секунд може статися катастрофа.

Сара — «королева грилю» — показала мені, як прискорити процес. Вона одночасно підхоплювала по чотири сосиски, притримуючи їх пальцями, щоб вони не впали на підлогу. Її руки від кінчиків пальців до ліктів були вкриті опіками від жиру, що бризкав навсібіч. Вона відкривала заклад о четвертій ранку і йшла додому о першій. Жінці було 37, і вона почала працювати в «Макдональдсі» ще підлітком. Сара мріяла про власний ресторан і обожнювала працювати на грилі.

— Це важко. Робота нон-стоп. Це або зламає тебе, або зміцнить твій дух, — казала вона.

Під час ланчу я збирала бургери, «бігмаки», чвертьфунтові та потрійні чизбургери. Я гадала, що чизбургер називають «потрійним», бо в ньому три шматки сиру. Кому спаде на думку їсти бургер із трьома котлетами?

Починаючи з 11:30 і до першої ми просто зашивалися. Люди робили спеціальні замовлення на десятки бургерів. Ми мали користуватися спеціальними щипцями для м’яса, але це значно уповільнює процес. Я спробувала працювати в пластикових рукавичках, але пальці злипалися. Тому почала робити все голими руками й одразу обпекла кінчики пальців.

Наступного дня мене поставили коло віконця «Макдрайву», де водії забирали свої замовлення. Усе, що я мала робити, — це видавати пакунки з віконця. Чи може бути щось легше? Однак ніхто не попередив мене про «мовний бар’єр». На екрані комп’ютера наді мною з’являлися незрозумілі абревіатури: SACHBI, SAMFEG, SAEGBI. Щоб розшифрувати цей код, знадобилася ціла година: SA — сосиска, BI — бісквіт, MF — мафін, EG — яйце, CH — сир. А що таке VANCON? Ванільний ріжок. Морозиво на сніданок? Гм, виявляється, я не єдина дивачка, яка полюбляє їсти морозиво вранці.

Кей, яка того дня була моєю наставницею, нагадала мені, що верхню частину пакунка треба акуратно загортати, а не зминати, а також не спиратися на віконце. Вона не сварила мене навіть тоді, коли я впустила пакунок у щілину між віконцем і автівкою. Кей було 37, вона мала двох дітей і працювала в «Макдональдсі» 12 років.

— Мені подобається, — зізналася вона. — Робота непроста, але й жити на допомогу з безробіття — теж не варіант.

Плинність кадрів тут дуже висока. Більшість працівників звільняються, щоб піти до коледжу або знайти іншу роботу. Дехто не може впоратися зі стресом. У свій останній робочий день я зрозуміла, чому так трапляється.

Один відвідувач посадив свого маленького сина на прилавок і замовив потрійний чизбургер. А потім сказав, що я його неправильно зрозуміла. Виявляється, він хотів «меню». Я виконала замовлення. Клієнт знову сказав, що я помилилася. Він хотів «меню», але бургери в ньому мали бути без сиру. Потім він почав скаржитися. Менеджерові довелося скасовувати замовлення п’ять разів. Я мало не порушила пункт 7 із «10 заповідей „Макдональдсу“»: «Наші клієнти — не ті люди, з якими варто сперечатися чи змагатися в дотепності». Йому пощастило, що я не порушила одну зі справжніх заповідей — «Не убий».

Той відвідувач бачив у мені невдаху, яка працює в ресторані швидкого обслуговування. І таку помилку роблять багато людей. Це неправильно. Годувати людей і покращувати настрій незнайомцям — шляхетна робота. Мартін Лютер Кінг-молодший мав рацію, коли казав, що будь-яка праця, яка звеличує людство, є важливою і гідною.

Усі, з ким мені пощастило працювати в тому «Макдональдсі», звеличували людство. А ще вони чудово знали, як зберегти власну гідність. Для них то не була «чорна робота» — то був фундамент для майбутніх здобутків і мрій. Про це вам можуть розповісти колишні працівники — Джей Лено, Стар Джонс, Шанья Твейн, Рейчел Мак-Адамс і Джефф Безос, засновник компанії «Amazon».

Коли я завершила свою кар’єру в «Макдональдсі», власник ресторану запитав мене про враження, які я отримала від роботи. Я порадила йому позбутися кепок, поставити коло віконця «Макдрайву» стілець, на якому працівник міг би відпочити, і підняти всім зарплату.

Урок 10

Навіть помилки мають право на життя

Кожний витвір починається з грудки жалюгідної глини.

У кожному витворі гончар залишає частинку себе.

Тільки він здатний чути глину. Він прислухається, щоб дізнатися про ступінь її міцності, її обмеження, щоб уникнути їх або ж скористатися ними — і створити шедевр.

Я ніколи не пробувала займатися гончарством, але спостерігала за тим, як Том Ґедеон сидить за гончарним кругом, бере шматок яскраво-помаранчевої глини, починає її розминати знизу догори, намагаючись зробити поверхню максимально гладенькою, а тоді відцентровує на крузі. Він сказав, що саме в цьому й полягає секрет — зосереджуватися на головному, на центрі.

Люди, які відвідують єзуїтський заклад у Клівленді, прагнуть пізнати цей гончарський дар: зосереджуватися на головному й розслабитися, дозволивши Гончареві формувати їхнє життя.

У 78 років отець Ґедеон, якого всі називали Томом, усе ще бачив себе як шматок глини в руках Гончаря. Мабуть, він міг би процитувати рядки з Єремії 18:6: «Чим є глина в руках гончаря, тим є й ви у руках Моїх». Але він не цитує Біблію, а дозволяє глині говорити від свого імені.

На єзуїтського священика Тома висвятили в 1956 році, після чого протягом 16 років він керував молитовним притулком, а потім 20 років подорожував країною як виконавчий директор «Retreat International». Він стояв коло витоків професійної організації, що зараз налічує понад 500 притулків у США та Канаді.

Після виходу на пенсію чоловік жартував, що з релігійного життя на пенсію не виходять, а тому називав себе «митцем на відпочинку». Він прогулювався святинею, що розкинулася на 57 акрах, намагаючись допомогти іншим почути «вселенський заклик до святості», і використовував для цього мистецтво.

Коли в 1962 році він працював директором молитовного притулку, отець Ґедеон чіпляв на стіни традиційні витвори релігійного мистецтва — зображення Марії, Ісуса, храмів.

— Я нав’язував ці речі людям, — скривившись, каже він.

А повернувшись туди у 2000 році, він зняв усі ці «святі» картини й почепив замість них свої фотографії. Розквітле латаття, човни з веслами в туманній бухті, квітка, що проростає крізь брудний сірий паркан, — докази того, що навіть у найтемніших куточках життя живе краса.

— Оці картини і справді святі, — наполягає він. — Природа — це Боже звеличення краси.

Кожна зі світлин зафіксувала момент, який його вразив, і він «упіймав» його своєю камерою, щоб інші теж могли відчути цей захват. Отець Том фотографував протягом усього життя, але ніколи не торкався глини, аж доки одна черниця запропонувала йому спробувати це зробити. Як чудово перетворювати шматок глини на вазу, миску або чайник! Він називав це мистецтво «первісним досвідом пізнання Бога».

Він працював у крихітному приміщенні за гаражем, що швидше нагадувало комірчину для інструментів — там ледве вистачало місця для гончарного круга. Його біле пухнасте волосся відмовлялося гарно поводитися за умов підвищеної вологості і стирчало навсібіч, як в Ейнштейна, поки він закінчував черговий таріль. На витворі була невеличка западина, яку бачив тільки він.

— У нього є певні огріхи, — мовив чоловік, але його це зовсім не засмучувало. Навпаки — зачаровувало. Кажуть, що аміші залишають якийсь «дефект» у кожному кілті, щоб нагадати собі, що ідеальне може створити тільки Бог. Том не намагався бути ідеальним. Він отримував задоволення від «неідеальності».

За температурою глини Том відчував, що таріль час перевертати. Він трохи розгубився. То був найбільший таріль серед тих, які він будь-коли робив, і чоловік не був упевнений у тому, що може довірити своїм старим рукам вісім фунтів глини.

— Якщо хочеш побачити, як плаче дорослий чоловік… — попередив він, перевертаючи таріль. Той не тріснув.

Та навіть якби тріснув, для гончаря не існує такого поняття, як помилка.

Як не існує його й для головного Гончаря.

Одного разу, коли Том формував шийку вази за допомогою маленької палички, глина вигнулась, увібрала в себе паличку й не випускала. Невдача? Зовсім ні — багато хто хотів придбати саме цю деформовану вазу.

Глина, що крутиться на крузі, всотує в себе піт із долонь гончаря, тож у кожному витворі залишається часточка творця. Можливо, саме через це Томові непросто було прощатися з кожною річчю, яку він створив власноруч. Він фотографував кожний витвір, щоб закарбувати його в пам’яті. За кожну річ чоловік міг би отримати більше, ніж 20 чи 30 доларів (саме такою була ціна його робіт), однак вважав, що мистецтво має бути доступним для всіх. Поки гончарний круг повільно обертався з черговим витвором, він говорив про те, як приємно тішити інших у ці «фінальні роки».

— Ще десять років були б для мене найціннішим дарунком, — сказав Том.

Однак їх було лише два. Він помер у 2005-му у 80 років. Коли я дивлюся на вазу, що стоїть на полиці в моїй вітальні, то думаю про те, наскільки прекрасними є всі наші «огріхи», коли ми покірно перетворюємося на глину в руках Творця.

Бути смиренним непросто. Я завжди прагну бути ідеальною, наче це можливо, в усьому, хоча насправді більша частина благословень, які приходять до мене й через мене, народжуються в моїй «неідеальності». Вони в наших помилках, втратах, наших «майже», і ними ми благословляємо життя інших людей. Увесь цей «хаос» має право на життя. У моєму безладі існує те, що Вільям Джеймс свого часу назвав «невидимим ладом».

Яке полегшення! І все-таки складно відчувати це полегшення, коли хтось інший указує на твої недоліки в роботі. Не тому, що їх у мене багато, а тому, що я прагну бути ідеальною. Я повсякчас хочу доводити, що не маю недоліків, тому що глибоко всередині завжди відчувала, що їх чимало — особливо в дитинстві. Я сама була одним великим недоліком. Ось головна причина того, що в мені й досі є рештки того сорому, який активується щоразу, коли хтось починає критикувати мою роботу. Я й досі переконана: коли я роблю помилку, то сама на неї перетворююсь. Неправильним є не лише те, що я зробила, я сама неправильна.

Мені завжди подобалося, що в однієї з моїх доньок на блакитній райдужці є три коричневі смужки. Вона малювала їх щоразу, коли створювала автопортрет. Моя донька ніколи не сприймала їх як недолік, швидше як унікальний відбиток, що його залишив Бог. Якби ж то ми могли бачити всі наші «недосконалі» риси саме в такому світлі — як щось прекрасне й корисне!

Гончар нагадав мені: на всьому, що ми створюємо, залишаються два відбитки — наш і Божий. Вони обидва прекрасні. І обидва мають право на життя.

Урок 11

Коли щось у тебе викликає сумнів, то сумнівайся у своїх сумнівах

Один професор у коледжі подарував мені коротеньку й просту молитву, що допомагає побороти страх:

«Господи, я шукаю в Тобі прихистку від боягузтва».

Зекі Сарітопрак завжди говорив ці слова, щоб заглушити свої страхи. То був професор-ісламознавець, який викладав в Університеті Джона Керролла в Клівленді, де я отримувала магістерський ступінь із релігієзнавства.

Більшість із нас не вважають себе боягузами, однак ми постійно сумніваємося в собі, хоча мали б — у своїх сумнівах. Я завжди думала, що бути сміливим означає не мати страху. І голосно сміялася, почувши таку фразу: «Сміливість — це коли тільки ти знаєш, що боїшся».

Усі ми тільки вдаємо сміливість, а дехто робить це краще, ніж інші. Протягом багатьох років я дотримувалася принципу: «Удавай, доки сама в це не повіриш». Моя подруга Вікі запропонувала кращий варіант: «Вір, доки сама не повіриш». І саме ці слова вестимуть мене дорогою життя до кінця.

Багато років тому у Водсворті, штат Огайо, коло входу до церковної зали я познайомилася з однією матір’ю. Вона розповіла мені про свою доньку Діану, яка мріяла стати письменницею. Ця мама так пишалася своєю донькою — адже дівчина вже знала, чого хоче досягти в житті. Обличчя цієї жінки сяяло, коли вона розповідала, як її дівчинка вела щоденники, працювала над шкільним щорічником і її матеріал навіть надрукували в місцевій газеті.

Однак водночас вона зауважила, що всі знайомі намагалися змусити дівчину відмовитися від своєї мрії. На початку своєї кар’єри я чула практично одні й ті самі слова:

«У журналістиці немає вакансій», — казали люди.

«Письменництвом багато не заробиш», — застерігали вони.

«У світі бракує місця для твого голосу», — стверджували.

Якби я прислухалася до всіх цих сумнівів — і до власних теж, — я б ніколи не працювала в професійній журналістиці протягом тридцяти років. Я добре пам’ятаю, як хвилювалася, коли мені казали: «Краще тобі не займатися письменництвом, бо не зможеш заплатити за квартиру». «Писати — не варіант, газети вже відмирають». «Тобі не варто ставати письменницею, у світі їх забагато».

Не слухати все це було напрочуд важко. Що я тоді знала про життя? Розлучена мати-одиначка, яка безнадійно відстала від своїх однолітків. Вони закінчили коледж у 21 рік, а я у тридцять. У мене було більше бажання, аніж справжнього таланту, і я просто прислухалася до нього й дозволила йому вести мене за собою.

І це було складно, бо голоси моїх сумнівів завжди намагалися «перекричати» бажання:

«Ти що, ціни собі скласти не можеш?»

«Ти хто така, щоб дозволяти собі такі мрії!»

«Гадаєш, комусь цікава твоя думка?»

Спочатку мій шлях був вибоїстим. Моя перша робота ледве дозволяла мені оплачувати квартиру. А люди повсякчас товкмачили, що газетний бізнес «помирає». Вони говорили це в 1980-х, коли газети масово закривалися. Вони говорять про це зараз, коли паперові джерела інформації витісняються цифровими. Ніхто не знає напевне, що чекає на нас попереду.

Люди, які мене застерігали, були старшими й мудрішими, і вони змушували мене боятися кар’єрного шляху, який я обрала. Вони зналися на економіці, на попиті й пропозиції, труднощах ринку праці та глобальній економічній ситуації.

Ну то й що?

Я мала займатися тим, до чого в мене лежала душа, а звідки вони могли знати, що мені до душі? Цього не знає ніхто, крім нас. Ніхто не знає, наскільки голосно співає твоє серце, наскільки воно прагне та болить, бо хоче займатися тим, що йому до вподоби.

І таких, як я, у світі чимало. Не всі вони прагнуть стати письменниками, дехто мріє про роботу художника, архітектора, теслі, стоматолога або навіть працівника похоронного бюро. І хтось уже починає відмовляти їх (або вже відмовив) від того, щоб займатися тим, чого прагне їхня душа.

Я знала чоловіка, який мріяв стати директором похоронного бюро, однак тривалий час мусив займатися родинним бакалійним бізнесом. Минули десятиліття, доки він став вільним і почав займатися тим, чого прагнув. Я працювала з директором похоронного бюро, який хотів стати джазовим музикантом, але все життя мусив керувати похоронним бізнесом родини, відчуваючи до нього неабияку відразу. Йому так і не вдалося «вирватися на свободу».

Мама Діани розповіла, що колись мріяла стати художницею, а натомість їй довелося вивчати хімію, яку вона просто ненавиділа. І в результаті, досягнувши середнього віку, ця жінка знову почала вчитись і працювати креслярем. Вона обожнювала свою роботу!

Не треба слухати критиків — кого-кого, а їх у цьому світі не бракує. Я навіть маю здогад, що критики — це люди, які відмовилися йти за своєю мрією, а тому відчувають біль щоразу, коли помічають, як хтось береться до роботи за покликанням.

Яким би не було твоє бажання, у світі знайдеться місце для нього. Комусь у цьому світі потрібен твій талант. Знайдеться місце і для твого голосу — повір, є той, хто прагне його почути. Тож урешті-решт я просто сказала собі: «Письменництво подібне до музики». Хіба буває «забагато пісень»? Завжди знайдеться той, хто ненавидить кантрі, але обожнює реп і навпаки. Той, кого вражають твори Шекспіра, може не сприймати Джона Ґрішема. Читачі, яким не подобається мій «голос», можуть обожнювати твій.

Тобі повсякчас казатимуть, що у світі забагато письменників, та більшість із цих «порадників» просто намагаються приглушити власні слова, відмовляються від написання власних романів, запиваючи все це порцією спиртного в барі, бо надто бояться зазнати поразки. Вони хапаються за свої сумніви, тоді як мали б ловити свою мрію за хвіст.

Щоб займатися тим, чого ти насправді прагнеш, треба змусити всіх цих критиків замовкнути. І почати з найголовнішого серед них — із самого себе.

Урок 12

Іноді робота мрії — це те, чим ти займаєшся зараз

Того дня, коли мене взяли на роботу в «Beacon Journal», я проплакала всю дорогу додому. Година нестримних сліз. Відра сліз.

Запитаєш, чому? Я щойно погодилася на роботу бізнес-репортера. І ненавиділа бізнес-новини. А що, як це жахлива помилка? Після шести місяців написання статей на тему продажів і прибутків мені стало нудно, і я не могла знайти собі місця. Місцевий журнал запропонував мені роботу — писати статті. А один мудрий працівник нашої редакції порадив мені залишитися, попрацювати «на резюме», заробити пенсію та отримати життєвий досвід.

— Ти працюєш тут лише кілька місяців, — сказав він. — Дай цій роботі ще один шанс, і ніколи про це не пошкодуєш.

Він мав рацію. Якими були «нудні» завдання, що мені їх давали? То був своєрідний «коктейль» із тем, які більше ніхто не хотів висвітлювати: фермерство, медичне страхування, аеростат. Ось як це було нудно:

Отож, я лечу на аеростаті «Goodyear»…

Що?!

Ага!

Я запропонувала написати статтю про аеростат і надрукувати її разом із фотографіями. Тож ми з фотографом вирушили з Акрона до Саут-Бента, штат Індіана. Я мала піднятися в повітря на аеростаті, з якого вели зйомку футбольного матчу на стадіоні «Нотр-Дам». Цілісінькими днями я робила інтерв’ю з представниками канатної команди — хлопцями, які залишалися на землі, і вони були просто чудові. Вони не отримували слави пілотів, однак вітали всіх гостей свята і робили все, щоб ті почувалися комфортно, коли стояли в черзі, щоб побачити аеростат.

Політ на аеростаті незрівнянний. Він узагалі не схожий на політ — швидше нагадує катання на човні. Ти рухаєшся в небі то вгору, то вниз — це весело, але дуже гамірно. Команда з телебачення відчинила двері, щоб просунути туди велику камеру та знімати гру. Було так шумно, що нам довелося вдягти навушники. Ми летіли над стадіоном «Нотр-Дам» і махали «Ісусу, який оголошує тачдаун»[6], «Золотому куполу», дивилися матч між «Fighting Irish» і «Michigan State». На півдорозі пілот повернувся до мене й сказав:

— А тепер керуватимеш ти.

Я? Я керуватиму «Духом Акрона»?

Ого.

Хіба можна було від такого відмовитися? Я все ще намагалася себе вщипнути, бо не вірила, що саме мені випала нагода політати на аеростаті «Goodyear». Це доступне не всім — хіба що «великим босам», найкращим клієнтам цієї компанії, яка займається виробництвом шин.

Керувати дирижаблем? ОГО!

Пілот сказав, що все дуже просто, і показав мені два вимірювальні пристрої. Альтиметр із цифрами та кругла шкала, розділена навпіл по центру. Верхня частина була блакитного кольору.

— Це — для неба. Його треба тримати в небі, — пояснив він. Він попередив мене про те, що не можна допускати ситуації, коли стрілка висотоміра різко поповзе вгору, інакше аеростат полетить надто високо, його обшивка нагріється й розшириться. Треба було стежити за тим, щоб він перебував у блакитній зоні. І не дозволяти йому прямувати на південь — у бік землі.

Без проблем. Невже це так складно?

Усе було просто чудово, доки пілот не залишив мене саму, щоб піти до туалету. Еге ж, як з’ясувалося, в аеростаті є туалет. Чи щось на кшталт нього. Насправді стандартного туалету там немає, а є спеціальна труба, через яку «рідкі відходи» потрапляють до атмосфери й «розсіюються» там. Принаймні саме це мені розповів пілот. (Порада: краще не стійте просто під аеростатом «Goodyear».)

Він пішов уздовж гондоли до віддаленої частини аеростата, а я залишилася наодинці з пультом керування. У матчі якраз почалася перерва. Я спостерігала виступ музичного гурту, аж раптом стрілка альтиметра стрибнула вгору. Я спрямувала аеростат униз — зовсім трошки. Стрілка піднялася ще вище, і я знову спрямувала його вниз. Варто зауважити, що передня частина аеростата — це суцільне вікно, тож тепер я дивилася просто на землю, упершись ногами в підлогу, щоб не впасти. Чорт! Аеростат вийшов із «блакитної зони».

Мабуть, для тих, хто стояв на землі, це скидалося на кадр із фільму-катастрофи: величезний аеростат от-от гепнеться на 50-ярдове поле. Пілотові довелося хапатися за спинки крісел, аж поки він дістався до пульта керування. Він вирівняв аеростат і сказав мені: «Цією штукою важко керувати навіть якщо не стоїш на голові». І пообіцяв, що відтепер я ніколи, ніколи в житті не керуватиму аеростатом.

Оце так досвід — і його я отримала на роботі, котра, як я тоді вважала, мені страшенно не подобалася.

Ця робота подарувала мені безліч можливостей за межами світу бізнес-новин, коли я вирішила підняти свою планку. Я зголосилася летіти до Сальвадору, щоб написати про закінчення війни та побачити її очима маленького хлопчика, який втратив ногу та отримав протез в Огайо. Я літала до Північної Ірландії, щоб написати про тамтешні «проблеми» з точки зору дітей, які прибули до Америки на літо, тікаючи від них.

Секрет кожної роботи полягає в тому, щоб не кидати її, коли тобі стає нудно, ти втрачаєш спокій і починаєш дратуватися, — а в тому, щоб зробити її кращою. Іноді нам просто потрібно залишитися, щоб зрештою назвати це місце «землею обітованою». Одна моя подруга міняла роботу кожні півроку. І в результаті все закінчувалося тим, що вона починала ненавидіти кожне робоче місце. Вона розв’язувала цю проблему «географічно». Тільки не брала до уваги того факту, що завжди брала з собою… саму себе. Усі ми знаємо таких людей. Їхній рецепт розв’язання кожної проблеми — рухатися далі. Вони переконані, що рух вирішить проблеми: непорозуміння в шлюбі, залежність від алкоголю, негаразди на роботі, фінансові труднощі, брак ентузіазму й натхнення, нудьгу. Та найкраще рішення — змінити себе, а не роботу. Коли ти зміниш себе, робота зміниться автоматично.

Для декого рух і справді може бути єдиним правильним рішенням. Утім, є один старий жарт про чоловіка, який щойно переїхав до іншого міста. Він питає в місцевого жителя: «Які люди живуть у цьому місті?» А той у свою чергу запитує: «А якими були люди в останньому місті, де ти жив?» «Злими й неприємними». Тоді місцевий житель каже: «У такому випадку ти знайдеш тут таких самих». Наступного дня до бару заходить іще один чоловік і питає: «Які люди живуть у цьому місті?» Старожил до нього: «А якими вони були в попередньому місті?» «Доброзичливими і щедрими». «Тоді тут ти знайдеш саме таких», — зауважує місцевий.

Подібне притягує подібне. Або, як казав містер Брейді, батько славнозвісної родини Брейді: «Куди підеш, там і опинишся».

У давнину просту ідею життя на одному місці ченці перетворили на священну обітницю. Святий Бенедикт запропонував гарний варіант: ченці зобов’язувалися лишатися в одній спільноті, а не блукати світом у пошуках ідеального місця для служіння Господу (наче таке місце існує!). Ченцеві-трапісту Томасу Мертону було набагато складніше дотримуватися цього правила, ніж обітниці бідності. Він повсякчас боровся з бажанням піти з монастиря, щоб знайти самотність і ще глибше пізнати Бога. А в результаті все життя прожив у монастирі в Кентуккі, де писав книжки про святість довколишнього повсякдення.

Тобі зовсім не обов’язково бути ченцем, щоб усвідомити, що пошуки щастя тривають у нашому внутрішньому ландшафті, а не тоді, коли ти щороку пакуєш речі до автівки, щоб кудись переїхати. Особисто я ніколи не жила за межами Огайо. Прагнення щось змінити я зазвичай утілювала в «зміні декорацій» мого робочого місця. Я працювала журналісткою майже тридцять років. І пережила різні етапи — у тому числі такі, коли хотілося поїхати геть заради грошей, престижу, задоволення.

Можливо, проблема в тому, що коли ми досягаємо середнього віку, наш внутрішній голос починає кричати: «Годі!» Або ж у майже непомітних щоденних нагадуваннях, що змушують мене залишитися, — наприклад, листівці з зображенням червоних черевичків, що її мені подарував чоловік. Ці черевички Дороті нагадують: «Немає кращого місця, ніж твій дім», — і, можливо, мені не варто шукати щастя за межами власного подвір’я.

Я чула бурмотіння репортерів — я й сама була такою — про те, що якби ми були справжніми письменниками, то вже давно жили б у Нью-Йорку, а наші твори публікувалися б у «New York Times». Та якось фотограф Робін Вітек, із якою я працювала, показала мені, що нам не потрібно бути в якомусь іншому місці, щоб себе реалізувати.

Її підхід до життя й фотографування полягав у тому, щоб обрати зручне місце, зачекати й просто спостерігати за тим, що відбувається довкола. Коли вона фотографувала баскетбольний матч, то не полювала на вдалі кадри, бігаючи полем туди-сюди. Робін обирала місце й фіксувала на камеру кожний момент, який потрапляв у поле зору.

Коли обереш своє місце, роботу або місто, ландшафт довкола тебе ніколи не припинятиме тебе дивувати. Байдуже, де ти вирішиш пустити коріння чи відростити гілки — для тебе ця земля вже обітована.

Урок 13

Здебільшого ти сам заважаєш собі йти вперед

Колись я наклеїла на свій монітор жовтий аркушик із написом: «Думай, як чоловік».

Складається враження, що чоловіки вміють вирахувати, як швидше піднятися кар’єрними сходами, на вершечку заробляють набагато більше і ніколи не скаржаться на «скляну стелю» чи «липку підлогу», що буцімто заважає досягти успіху. Я викинула цей аркушик після того, як отримала нагороду від YWCA[7] в категорії «Жіночі досягнення». Гаслом того заходу були слова: «Кар’єрними щаблями можна підніматися на підборах». Не знаю, як ви, але я й по рівному ходити на підборах не здатна, не те що видряпуватися вгору кар’єрними щаблями.

І жінки, і чоловіки дали мені безліч порад щодо того, як досягти успіху. Як підніматися цими сходами вгору? Для початку потрібно не ставати на заваді самому собі. Дехто з нас — і тут можна було б вписати моє власне ім’я — хапається за будь-які відмовки, щоб уникнути необхідності рухатися вгору, вниз чи в обхід усіх тих перешкод, що їх підкидає нам саме життя. Ми звинувачуємо у своїх невдачах кого завгодно: керівника, батька, вчителя, який викладав у сьомому класі. Звинувачуємо «систему», економіку, людей над нами, під нами й довкола нас. І дозволяємо всім цим «але» заступати нам шлях. «Це все добре, але ми завжди робили саме так. Це добре, але бос ніколи цього не дозволить. Гаразд, але рада директорів нізащо на це не пристане. Окей, але я для цього надто старий… надто молодий… надто недосвідчений… надто кваліфікований… мені бракує навичок».

Час позбутися свого великого «АЛЕ».

Я маю цілий «каталог відмовок», коли йдеться про речі, які боюся робити або дуже не хочу за них братися. Більшість із них починаються зі слів «Я не можу».

«Я не можу — я надто зайнята, втомлена й пригнічена. Я не вмію користуватися LinkedIn, Facebook, Twitter, Excel і PowerPoint — усе це дуже заплутано і складно. Я не можу це зробити, бо нічого не тямлю в грошах, статистиці, цифрах, технологіях та обладнанні. Я не можу — щоб розібратись у цьому, мені бракує знань, і я все зроблю неправильно».

А ще є дуже загадкові «вони». «„Вони“ мені не дозволять». Про кого взагалі йдеться?

Якось мені сказали: «Якщо ти не хочеш щось робити, то знайдеш відмовку. А якщо хочеш — шукаєш спосіб це зробити». Усе дуже просто.

Ми всі знайомі з людьми, які можуть протягом п’ятнадцяти хвилин пояснювати, що не можуть зробити завдання, бо їм бракує часу. Насправді на його виконання знадобилося б на десять хвилин менше, аніж на цю відмовку. Я й сама була такою людиною. Я або взагалі не хотіла щось робити, або ж відмовлялась, бо боялася, що зроблю щось неправильно. Мій чоловік любить нагадувати мені мої ж слова про те, що я ніколи не користуватимусь електронною поштою. Я опиралася технологіям, бо відчувала себе абсолютно безсилою, коли щось виходило з ладу. Чоловік завжди каже мені, що коли ти скаржишся або починаєш захищатися, то програєш. І врешті-решт я припинила скаржитися на свою слабкість, припинила її захищати. Натомість навчилася користуватися перевагами технологій, і це зробило мене сильнішою. Тепер я обожнюю відчуття свободи, що його дає мені електронна пошта, коли я працюю вдома. Колись я ненавиділа Facebook і Twitter — аж доки не найняла людину, яка навчила мене ними користуватися.

Ми часто не наважуємося йти вперед, бо переконані, що нас хтось «тримає». Мій друг Майкл якось зауважував, що якщо довго тримати віслюка на прив’язі, то навіть коли ти його відв’яжеш, він усе одно не зрушить із місця. Ти можеш настільки звикнути топтатися на місці, що навіть отримавши свободу, не наважишся зробити крок.

Що заважає тобі рухатися вперед? Навряд чи це «скляна стеля» або «липка підлога». Зазвичай це людина, яка стоїть між тобою і ними, — і ця людина ти сам(а). Якщо ти десь «застряг», то можеш навіть отримати від цього вигоду. Адже коли звинувачуєш у невдачах інших, то ніколи не візьмеш на себе відповідальності, якщо щось піде не так. Однак тут є зворотний бік медалі: у твоєму житті бракує змін, здатних його покращити.

Мене завжди надихають люди, які відмовляються вигадувати всілякі відмовки від самого життя. І сама припинила це робити завдяки газетному колумністу Вікторові Різелю. Я не була з ним знайома, однак зберегла його некролог і часто перечитую.

Він працював у газетному синдикаті й писав матеріали про корупцію з боку ґанґстерів та профспілок. Одного дня, коли він вийшов із ресторану на Мангеттені, якийсь чоловік вихлюпнув йому в обличчя кислоту. Віктор назавжди осліп. Того вечора в 1956 році його кар’єра могла б закінчитись. Однак людина, яка хотіла змусити його замовкнути, насправді зробила його голос сильнішим. Віктор продовжував писати й публікувати свої статті. Він рано прокидався, і дружина читала йому вголос газету — від першої до останньої сторінки, — а потім він ішов на роботу. До нападу його колонки були опубліковані в 195 газетних випусках. А коли в 1990 році Віктор вийшов на пенсію, кількість опублікованих колонок сягнула 350.

Оце так! Як я можу телефонувати на роботу й удавати, що хвора, прочитавши цю історію? Як я можу скиглити, що хтось не дає мені йти вперед? Як я можу нарікати на умови праці?

Не можу.

Я знала батьків, які заборонили своїй дитині використовувати слова «не можу». Очисть свій лексикон від цих слів! Це перший крок до того, щоб більше не стояти собі на заваді! А ще можна зробити таке:

Бережи свою силу. Живи без обвинувачень, помилок, без непотрібної «жертовності». Ніхто не може змусити тебе почуватися чи діяти певним чином, якщо це тобі не підходить.

Якщо ж не можеш змінити людину, місце, ситуацію чи якийсь заклад — зміни свої думки, своє сприйняття, свою реакцію.

Мій друг Боб частенько казав мені таку річ: «Якщо життя смердить, спершу перевір власний підгузок». Можливо, ця «проблема» з’явилася не через начальника чи колегу. Ти можеш сидіти в цій «купі екскрементів» лише тому, що вона твоя, або ж твоє ставлення до ситуації й робить її такою гидкою.

Будь собою, але кращою версію самого себе. Байдуже, чи подобається це тобі, але люди схильні робити припущення про твій вік, освіту, надійність і професійний рівень, звернувши увагу на короткий топ, блузку з глибоким декольте, міні-спідницю, татуювання, кільце в носі або сандалі. Якщо хочеш вирізнитися з-поміж інших, щоб тебе запам’ятали, поміркуй, що саме має запам’ятатися.

Почни діяти — як можеш. Мої друзі, які проходять програму реабілітації, люблять розповідати історію про жаб. На колоді сидять чотири жабки. Троє вирішили зістрибнути. Скільки жабок залишилося на колоді? Чотири. Ті троє тільки «вирішили» зістрибнути, однак нічого не зробили. Зроби один маленький крок, який підштовхне тебе вперед. Зателефонуй. Надішли e-mail. Попроси підвищення зарплати.

Будь відкритим до нових знань. Мені важко вчитися чогось нового, бо бракує смиренності, щоб попросити когось про допомогу. Коли я не знаю, як щось робити, це відразу пробуджує сором, що його я нерідко відчувала в дитинстві: невже я така дурна? Однак тепер я можу дозволити собі стати студенткою самого життя. Довкола безліч людей, які можуть поділитися з тобою знаннями про все, що тобі потрібно знати. У разі необхідності їм можна заплатити.

Найкращий спосіб не заважати самому собі рухатися вперед?

Бери на себе відповідальність за власне щастя й успіх — на сто відсотків. Припини вірити в те, що «хтось» утримує тебе на місці. Ти можеш знайти відмовку або ж можливість щось зробити. Усе залежить тільки від тебе.

Урок 14

Голос Бога не змовкає

Важко уявити людину, яка погодилася б відгукнутися на це старе оголошення про вакансію:

«Ми не пропонуємо ані зарплати, ані компенсацій, ані вихідних, ані пенсії — тільки тяжку працю. Ви будете жити в досить бідних умовах, матимете мало втіхи, а більше розчарувань; часто хворітимете, і вас спіткає нагла або самотня смерть».

Про яку роботу йшлося? У цьому оголошенні закликали долучитися до Сестер Пресвятої Діви Марії.

Як ти, мабуть, здогадуєшся, черниці — плем’я суворе. Протягом восьми років домініканські черниці були моїми вчительками в школі Непорочного Зачаття в Равенні, штат Огайо. Я ніколи не оцінювала всієї тієї роботи, що її робили ці жінки, досить високо, аж доки не відвідала національну музейну виставку «Жінки і Дух». Тут можна було побачити все, що черниці зробили для того, щоб у країні з’явилися нові школи, лікарні, благодійні організації.

Католицькі сестри створили систему приватних шкіл — найбільшу в країні. Вони заснували близько 110 університетів. А під час Громадянської війни дбали як про «союзників», так і про «конфедератів». Одна черниця відкрила страхову компанію для лісорубів, щоб вони могли отримати медичне страхування. Інша допомогла розробити інкубатор для новонароджених. Завдяки ще одній черниці з’явилася клініка Майо. Сестра Генрієтта Ґорріс, яка в 1966 році допомагала відбудовувати бідні райони після расових бунтів у Клівленді, дотримувалася гасла, яке пасувало б кожному місту: «Не переїжджай — удосконалюй». Одна черниця започаткувала спільноту анонімних алкоголіків в Акроні. Сестра Мері Ігнатія Ґейвін у шпиталі Святого Томаса допомагала вкладати п’яничок до ліжок, щоб ті протверезіли.

І так — деякі черниці буквально «вбивали» нам у голови таблицю множення. У мене й досі є шрами на кісточках пальців. Та навіть це вони роблять із любов’ю. На одному з експонатів можна було прочитати такі слова: «Спогади випускників католицьких шкіл бувають напрочуд різними — від захопливих до болючих». Я уважно все оглянула, але так і не побачила на виставці довгу лінійку.

На кожному повороті історії черниці допомагали іншим, зцілювали їх. На величезному циліндрі були зазначені назви всіх орденів, починаючи з Адораток Крові Христа і закінчуючи сестрами Святого Франциска Ксаверія. Вони змінювали цей світ не силоміць, а за допомогою молитви, приймаючи свою місію служіння іншим — місію, що постійно варіювалася.

Черниці, які викладали в школі, навчили мене читати, писати, додавати, віднімати й визначати час. А ще вони навчили мене, що кожен із нас може мати більш ніж одну життєву місію. Я завжди міркувала над тим, що приготував для мене Бог, завжди прагнула віднайти те єдине й ідеальне покликання, створене виключно для мене. Якою була моя особиста життєва місія? На прикладі своїх життів черниці навчили мене, що протягом життя місія людини може змінюватися.

Сестра Мері Енн Фленнері спочатку працювала професором у коледжі, а потім стала директором єзуїтського притулку в Пармі, який я називаю своєю «духовною домівкою». Вона розповіла, що найбільш захопливим у житті черниці є таке: «Ти прямуєш туди, куди тебе веде Божа милість. Вулиця стає твоєю каплицею. А твоя любов до інших перетворюється на покликання». Вона не обмежує себе одним покликанням, бо знає, що голос Бога не вщухає, а тому щодня прислухається до нього, прагнучи дізнатись, у якому напрямку слід іти.

Найскладнішою для черниць — принаймні тих, із ким я спілкувалася, — є не обітниця чистоти. Ми не чуємо про скандали, пов’язані з тим, що черниці «втратили контроль» або почали заводити стосунки з усіма підряд. Найважче — це попрощатися з усім, що вони так любили у своєму сестринстві, коли жіночі монастирі об’єднуються або закриваються. Боюся, черниці перебувають на межі вимирання як вид.

Черниці навчили мене не дозволяти останньому слову Бога стати на заваді Його наступному слову. Бог усе ще говорить. Божа воля може бути чимось одним, вона може бути в багатьох речах і може змінюватися разом із життям. Вони повсякчас оновлюють самих себе, коли в душі розгортається внутрішня еволюція.

Сестра Еванжелін Дойл була моєю вчителькою в шостому класі. Вона дуже старалась, але було помітно, що жінка не в захваті від викладання банді хлопців і дівчат, які переживають гормональні зміни. Я дізналася причину, коли вона залишила роботу в школі.

Ця жінка належала до того типу митців, які відчувають, що просто вибухнуть, якщо нічого не створюватимуть. Вона була маленькою й тендітною, однак могла атакувати брилу вапняку у 5 тисяч фунтів молотком і різцем, як ніхто інший. Жінка працювала в рясі, мріючи про вилинялі джинси та порваний светр. Багато років вона була «таємною скульпторкою» і створювала свої шедеври в монастирському підвалі. Урешті-решт жінка відмовилася від викладання й вирішила присвятити себе мистецтву. Вона залишалася черницею, але підписувала свої витвори іменем Ванг. Ця черниця створила безліч картин і скульптур із дерева, вапняку та глини, зокрема ту, що стоїть перед публічною бібліотекою в Акроні. Вона мала мету — допомагати іншим навчитися цінувати красу в кожній речі, знаходити Бога в усьому.

Я й досі зберігаю картку з молитвою з її похорону. На ній надрукована цитата цієї жінки: «У камені є певна таємниця життя, він такий міцний і довговічний! І саме через камінь митець контактує з таємницею Божого творіння».

Мені так і не вдалося подякувати їй за те, що вона показала, як говорити «так» своїй мрії. Ось чому я відчуваю необхідність подякувати вчительці, яка навчала нас у другому класі. Сестра Елеанор Век не просто вчила нас читати — вона вчила нас читати Господній лик. Вона розповідала, що Господній лик — це не тільки обличчя чоловіка, розіп’ятого на хресті; він є в природі, в інших людях, у кожному досвіді, що його дарує нам життя.

Коли вона поділилася з класом своєю любов’ю до зірок, один хлопчик не лягав спати до пізньої ночі, щоб побачити, навколо чого стільки розмов. А наступного дня він, аж затинаючись від хвилювання, сказав: «Сестро, минулої ночі я бачив Оріон!»

Сестра Елеанор бачила Бога в усьому, особливо в беззубих усмішках шестирічних малюків, яким вона витирала носики й зав’язувала шнурки на черевиках. Протягом п’ятдесяти років вона вчила сотні дітей читати «Діка і Джейн» та казки Доктора Сьюза. Дорослі люди підходили до неї в ресторанах Акрона, щоб подякувати за любов до читання, яку вона їм прищепила.

Вона починала викладати (і в мене теж) під іменем сестри Дісмас, а свій останній робочий день у школі завершила як сестра Елеанор. У 74 роки в неї відмовили коліна. Я прийшла до школи, щоб попрощатись і висловити їй подяку.

Вона була останньою домініканською черницею з коледжу Ельмської Богородиці, що в Акроні, яка працювала на повну ставку. Колись цей орден налічував 220 сестер і всі вони займалися викладацькою діяльністю. У свій останній робочий день вона обіймала дітей, утішала матерів, які не могли стримати сліз, і вітала колишніх учнів. З нею прийшов попрощатися заступник начальника відділу поліції Акрона. І я теж. У табелі, який вона мені видала в другому класі, зазначалося, що вона навчила мене фонетики, письма й арифметики. Однак там не було написано, що саме вона прищепила мені любов до навчання.

У ті роки вона носила домініканську рясу, що залишала відкритими тільки обличчя й руки. І цього було досить. Завдяки погляду її блакитних очей та ніжним доторкам рук ми розуміли, що Бог нас любить.

У табелях, які її учні вклеювали до своїх альбомів, не зазначено, що вона навчила їх говорити: «Вибачте, повторіть, будь ласка» замість «Шо-о?» чи проводити у вечірній молитві хоча б чотири хвилини — дві хвилини говорити з Богом і дві — слухати Його.

— Я намагаюся навчити їх жити, щоб вони стали тими, ким Бог хоче їх бачити, — казала вона.

Після того як діти пішли, вона зняла з дверей класу — кабінету № 109 — табличку з написом «Клас сестри Елеанор».

— Я не плаксійка, але моє серце плаче, — зізналася жінка.

Перед своїм останнім дзвоником вона провела ще один урок.

— Що треба казати, коли хтось не дуже добрий до вас? — запитала вона.

— Ти не мій друг, але я бачу в тобі Бога, — процитував один хлопчик.

Сестра усміхнулась і сказала:

— Це підтримуватиме тебе протягом усього життя.

Так і буде. Зі мною саме так.

Урок 15

Збагачуй життя цього світу добротою

Одного ранку «загублені сини Судану» стояли перед велетенським складом медичних товарів, очікуючи на можливість відправити допомогу додому.

Раптом вони почали співати, виводячи мовою дінка слова, що піднімали їхній дух у 1983 році, коли вони — ще хлопчики — тікали від громадянської війни в Судані. Цим дітям доводилося втікати від куль, переходити через річки, що кишіли крокодилами, долати тисячі миль під пекучим сонцем від Судану до Ефіопії, а потім — до Кенії.

Коли вони співали перед складом компанії «MedWish International», один із чоловіків — Маджир Денґ — пояснив, про що йдеться в цій пісні. «Це Божа пісня, — м’яко мовив він. — Коли ми переходимо з місця на місце, Бог завжди нас благословляє й захищає, де б ми не були, що б не робили».

Пітер Манієль кивнув на підтвердження цих слів. «Бог допоміг нам вижити, — сказав він. — Ми завжди доручаємо все Божим рукам. Тепер настав час відплатити добром».

«Загублені сини Судану» вже давно не загублені — і давно не малі хлопці. Шестеро чоловіків співали, благословляючи медичне забезпечення, що мало вирушити до Південного Судану, а поряд гудів навантажувач. Шестеро «загублених синів» прийшли допомогти запакувати 10 000 фунтів медичних засобів у вантажний контейнер завдовжки сорок футів, що прямував до Південного Судану. Населення там дуже бідне, і кожна сьома дитина помирає, не досягнувши п’ятирічного віку. Людям доводиться дві години йти пішки до клініки або чекати на допомогу під деревом. Там немає лікарень, медичного обладнання, навіть ліжок.

Маджир сказав, що коли мешканці Судану отримають цей вантаж, вони зрозуміють: комусь не байдуже. «Оце і є справжня любов — дбати про тих, кого зовсім не знаєш», — зауважив чоловік.

Лікар Лі Понскі заснував «MedWish International» у 1993 році, коли йому було двадцять. Він мріяв стати лікарем і одного літа працював у шпиталі «Гора Синай» у Клівленді. Але йому хотілося поїхати ще кудись і змінити світ на краще. Він обрав свою життєву місію — збирати медичне обладнання та прилади, які могли опинитися на сміттєзвалищі, і відправляти їх до бідних країн світу, де вони зможуть рятувати чиїсь життя.

Ще студентом він працював у нігерійській клініці й бачив, як лікарі власноруч готують фізрозчин, накладають шви за допомогою риболовної ліски, як їм бракує чистої води під час проведення хірургічних операцій. Завданням Лі було прати, припудрювати й зашивати медичні латексні рукавички, щоб їх можна було використати знову.

Лі закінчив Рочестерський університет, а потім отримав медичний ступінь у Західному резервному університеті Кейса. Він заснував неприбуткову організацію «MedWish» у батьковому гаражі. Пізніше Лі очолив відділення урологічної онкології в мережі університетських лікарень Клівленда.

Він називав «MedWish» своїм хобі. Чимось на кшталт хобі.

Представники клівлендської клініки дозволили йому користуватися складом, що має площу 38 тисяч квадратних футів, і він перетворив його на міжнародну базу медичного приладдя. «MedWish» збирає й розповсюджує медичні запаси з 50 лікарень та будинків престарілих від Клівленда до Каліфорнії. Вантажі «MedWish» вирушають до 90 країн світу — від Белізу до Замбії. Цей фонд не має урядового фінансування — він функціонує виключно завдяки пожертвам.

Відправлення одного контейнера коштує від 5 до 10 тисяч доларів. Уміст кожного з них залежить від потреб конкретної країни, а ще беруть до уваги можливі обмеження — наприклад, брак чистої води або електрики. «MedWish» ретельно аналізує кожного адресата. Контейнери заповнюють у Клівленді, потім везуть потягом до портового міста, звідки вони вирушають до певної країни морем. Завдяки «MedWish» вантаж долає перепони у вигляді місцевих звичаїв, бездоріжжя, мінливого політичного клімату та правил, які мають свої особливості в кожній окремій країні. Організації вдається поєднати благородні наміри з об’єктивною реальністю цих країн. «MedWish» відстежує шлях кожного контейнера до його прибуття та розвантаження.

Люди віддають непотрібні милиці та інвалідні візки, запаковану марлю та рукавички. Більшість благодійників воліють робити це анонімно. Один будинок для престарілих пожертвував ліжка. А з однієї лікарні надійшли спальні мішки для немовлят і спеціальні пов’язки для хворих з опіками. На складі чимало лікарняних ліжок, інкубаторів, освітлювальних приладів для операційних, матраців, оглядових столів, штативів для крапельниць, повітровідвідників для новонароджених, пляшечок. Тут уже готові до відправлення ліжка, інвалідні візки, апарати для діалізу, інкубатори та освітлювальні прилади.

— Усе, що ти бачиш на цьому складі, могло б опинитися на звалищі, — сказав мені Лі. — Те, що ми викидаємо, на іншому кінці світу є справжнім скарбом.

Мені дуже сподобалася маленька табличка на офісному холодильнику: «Той, хто стверджує, що це неможливо зробити, має не заважати тому, хто це робить». «MedWish» працює завдяки благодійникам, волонтерам та студентам з особливими потребами, яким платять за сортування речей.

Величезні плакати на стінах нагадують усім про місію цієї організації. На кожному з них зображене обличчя дитини — з Африки, Центральної Америки, Близького Сходу, Південної Америки. Коли я познайомилася з лікарем Понскі, то відразу згадала слова Роберта Ф. Кеннеді: «Присвятімо себе тому, про що писали ще давні греки: ми будемо приручати людську лють і робити життя у світі добрішим».

Саме це робить Лі Понскі. Ручний апарат для штучного дихання, що його відправили до Лаосу, врятував життя п’ятьох малюків. Дефібрилятор, який у США вважають застарілим, рятує життя в африканському Ґабоні. Серцевий клапан, який «MedWish» надіслала до Гондурасу, врятував життя 16-річної дівчини. Група, у складі якої було 67 волонтерів, доправила медичні засоби до Нікараґуа, щоб полегшити біль у спині багатьом бідним селянам. Пацієнт із жахливим артритом і пов’язкою на коліні у вигляді зів’ялого капустяного листя, що трималося купи завдяки лахміттю, пішов додому з еластичним бинтом та усмішкою на обличчі.

На стіні складу висять мапа світу і велика дошка для записів, де зазначено: «Зараз готуємо відправку вантажу до Гондурасу, Гани, Нікараґуа, Перу, Уґанди». Тут є перелік украй необхідних речей: марля, рукавички, крем-антибіотик, депресори для язика та стетоскопи.

Якщо їдеш на відпочинок, візьми з собою коробку з медичним приладдям і перетвори свою відпустку на місію порятунку життів. Лікарі, які подорожують до інших країн, заходять сюди, щоб узяти з собою медичні засоби. Один лікар, який їхав до В’єтнаму, наповнив валізу розпилювачами.

Благодійники можуть обрати напрям своєї допомоги: педіатричні засоби, лікування ран, догляд за здоров’ям матерів, накладання швів, інструменти, штативи, захист медперсоналу — рукавички, маски тощо. Тут стоять корита з дихальними трубками, повітровідвідниками, пляшечками, катетерами, спеціальними серветками для матерів-годувальниць та молоковідсмоктувачами. До складу пологових комплектів входить усе, що може знадобитися жінці під час пологів.

«Загублені сини» всміхалися, побачивши піддони з бинтами, марлею, маззю, штативи, оглядові столи, інвалідні візки, ноші, каталки для хворих, ліжка й матраци — усе це мало вирушити до Південного Судану. Вони пройшли повз мапу світу на стіні — на ній було так багато шпильок, що вказували напрями руху контейнерів: до Центральної та Південної Америки, Африки й ще далі. А на мапі Огайо було чимало кольорових шпильок, які позначали, звідки прибувають волонтери.

— Дякуємо, дякуємо, дякуємо, — майже проспівали вони.

Їм хотілося додати до вантажу ще щось. Чоловіки сіли за стіл, щоб написати листи та покласти їх до контейнера. Вони виводили кожну літеру повільно й акуратно — і то були слова надії для людей по той бік океану.

«Цей подарунок від „MedWish“ — тільки початок, — написав Маджир. — Не припиняйте молитись і вірте у всемогутнього Господа нашого. Я сподіваюся, що цей дарунок змінить ваше життя на краще».

Лазарус Махой на мить замислився, а тоді написав слова, що їх так хотів почути багато років тому в таборі для біженців: «Я пам’ятаю про вас».

Якщо бажаєте допомогти змінити цей світ на краще, завітайте на www.medwish.org.

Урок 16

Іноді твоя життєва місія розкривається крок за кроком

Життя завжди дає нам те, чого ми найбільше потребуємо в цю мить. І ми щомиті здатні благословити його у відповідь.

Є чудова цитата першої американки, яка стала майстром дзен, — Шарлотти Йоко Бек. Я завжди тримаю її на робочому столі як нагадування, що кожна невдача, кожна проблема, кожен штраф на дорозі, кожен керівник, кожна яма, кожен синець і кожен вдих нас чогось навчає. «Кожна мить є твоїм гуру», — стверджує Йоко Бек.

І твоя місія присутня в кожній миті життя.

Як довго триває ця мить? Не знаю, але якось я чула, що хвилина — це мить із руків’ям. І щоб щось змінити, тобі може вистачити 60 секунд. Цього мене навчив рак.

Медсестрам та лікарям, які дбали про мене, бракувало часу, щоб мене втішати. У них було багато інших пацієнтів, яким треба було приділити час, однак вони намагалися зробити значущою кожну мить.

Коли я прийшла до тями після хірургічної біопсії, хірург завітав, щоб відповісти на мої запитання. Перш ніж відійти від мого ліжка, щоб переглянути звіт із патології та з’ясувати, чи справді ущільнення, що його видалили, було раком, Леонард Бжозовський зробив те, про що я ніколи не зможу забути. Він легенько стис пальці на моїй ступні. То був маленький момент людського контакту і водночас потужний акт милосердя. Мої груди стискав хірургічний бюстгальтер, на мені були тонка лікарняна сорочка й малесенькі шкарпетки. Я почувалася дуже вразливою. Це легеньке стискання допомогло мені довіритися йому тієї миті — і ця довіра більше не зникала після того, як ми розділили цей великий момент.

Того дня, коли лікар знімав усі шари марлі, якими перев’язали мої груди, щоб я вперше побачила, який вигляд матиму після подвійної мастектомії, він сів коло мене на ліжко і розмотував обережно й повільно, немовби відкривав крихкий подарунок. Він створив для мене цю священну мить, щоб я побачила своє нове тіло. І зробив це так, що ані я, ані мій чоловік не відчували дискомфорту, коли бачили мої порожні груди.

А ще була медсестра, яка після операції телефонувала мені додому, коли я виписалася з лікарні. Вона сказала, що хоче переконатися в тому, що зі мною все гаразд. Можливо, той дзвінок був її робочим обов’язком, однак вона зробила це з таким співчуттям, що я відчула його під час телефонної розмови. Ця жінка сказала: їй дуже шкода, що мені довелося пройти через рак.

У своїй роботі, а також тоді, коли я була пацієнткою і працювала у відділенні невідкладної допомоги, я розмовляла з медсестрами з палат для реабілітації, для людей із серцевими захворюваннями, педіатричних, геріатричних, «швидкої допомоги» і травматологічних відділень. Вони ділилися комедіями й трагедіями, які спостерігали під час своєї роботи, розповідали про те, як їх повсякчас сварять і смикають, про те, що іноді їм бракує часу, щоб піти до туалету, і про те, як вони приходять додому в одязі, забризканому кров’ю та блювотою.

Медсестри — це адвокати пацієнтів, «очі» та «вуха» лікарів і «цапи-відбувайла» для всіх і кожного. Вони можуть покликати лікаря, однак не здатні змусити його з’явитися тієї ж миті магічним чином. Моя сестра — одна з них, і вдома вона полюбляє носити футболку з написом: «Будьте ввічливими з медсестрами. Ми не даємо лікарям випадково вас убити».

І що вони отримують натомість? До них звертаються: «Гей, ти… ви… дівчино… сестро Ретчед», а ще використовують «добірні» слівця, які вони навіть повторювати не хочуть. А ще їх називають членами «ліги штативів» і «серцебиттям» медицини. Кілька разів у житті мені довелося стати пацієнткою лікарні, і на допомогу завжди приходили медсестри.

Шістнадцять років тому, коли в мене діагностували рак грудей, мене важко було назвати слухняною пацієнткою. Коли треба було визначитися з графіком сеансів хіміотерапії, я намагалася запланувати їх одразу після волейболу. Мій мозок ще не встиг усвідомити і прийняти той факт, що я маю смертельну хворобу. Я повсякчас намагалася відтягти цей момент, бо страшенно боялася. Нарешті медсестра поглянула на мене й суворо сказала: «Вам потрібно визначитися з пріоритетами». Тоді я дуже розлютилась і навіть почала вимагати, щоб мені дали іншу медсестру, однак глибоко всередині розуміла, що вона мала рацію.

Коли ліки проти нудоти були неефективними, медсестра, яка проводила сеанс хіміотерапії, — Пем Бун — говорила від мого імені й надокучала лікареві проханнями додати кращі ліки до крапельниці тоді, коли мені бракувало енергії для розмови.

Я бачила його лише одного разу, але медбрат Джон із відділення радіології відразу назвав мене «серденьком» і пообіцяв, що шість тижнів опромінення промайнуть, мов одна мить. Так і було.

Про мене дбали численні представники медперсоналу, і я навіть не пам’ятаю імен усіх цих людей. Анонімні розмиті фігури в медичній уніформі, справжні янголи у зручному взутті залишають по собі відбиток співчуття — потиснувши тобі руку, погладивши по щоці, підбивши подушку.

Медсестри десь там, де наші дідусі й бабусі, де янголи-охоронці. Вони присвячують своє життя хворим, розгубленим людям із розбитим тілом, розумом, духом… Вони не звертають уваги на те, що ти їх лаєш, не потрапляєш у підкладене судно або натискаєш на тривожну кнопку посеред ночі, бо тобі страшно й ти не хочеш залишатися на самоті. Вони відбивають замість тебе удари хвороби, знаходять лікарів навіть на курсах гольфу й залишаються на роботі допізна, щоб укотре переконатися, що з тобою все гаразд. І роблять усе це крок за кроком, і кожен із них — безцінний.

Або ж візьмімо речі, які їм доводиться терпіти. Наприклад, скандал із родичами хворого, що нагадують учасників шоу Джеррі Спрінґера[8]. Вони крадькома приносили до лікарні пиво й солодкі пончики, а потім вимагали більше інсуліну та погрожували всіх засудити, якщо їм його не дадуть. Мабуть, для них лікарня була чимось на кшталт готелю, а медсестра — покоївкою.

На медсестер кричать, їх штовхають, плескають, щипають, на них плюють, вони потерпають від сексуальних домагань людей, що мають розумові розлади, перебувають у стані сп’яніння або просто грубо поводяться. Їхня зарплата аж ніяк не покриває ні ті нескінченні милі, що їх щодня проходить медсестра, ні прийоми їжі, що їх доводиться пропустити, ні свята, які не вдається провести з родиною. Їм доводиться стояти на ногах усю 12-годинну зміну — вони змивають кров і скло з жертви автокатастрофи, фіксують зламану шию, вчать молоду матусю правильно дбати про малюка, рятують ногу діабетика, допомагають пацієнтові госпісу спокійно відійти в кращий світ.

Медсестри розповідали мені історії про родичів пацієнтів, які провокували скандали, розв’язували прив’язаних пацієнтів, мацали шкіру навколо ран від вогнепальної зброї, приносили з собою дітей і дозволяли їм повзати по підлозі, замовляли піцу й залишали по собі жахливий безлад.

Люди не обирають працю в медицині лише тому, що їм подобається паперова робота, «пацієнти з болем у шиї», їхні родичі чи лікарі. Вони йдуть працювати до лікарні, бо хочуть допомагати людям. Це не робота — це покликання. Крок за кроком, мить за миттю.

Медсестри навчили мене, що потрібна лише мить, аби щось змінити: порадіти разом із матір’ю новонародженого або втішити жінку, яка щойно народила мертву дитину.

Потрібна лише мить, щоб безхатченки й самотні люди відчули, що їхньою домівкою є весь світ. Подарувати старшокласниці, яка захворіла на рак, упевненість у тому, що вона зможе прийти на випускний із лисою головою. Подбати про те, щоб люди похилого віку почувалися гідно, коли користуватимуться судном, катетером чи підгузком.

Потрібна лише мить, щоб жінка, яка щойно втратила груди, відчула себе цілісною. Щоб пацієнт, у якого відібрало мову після серцевого нападу, відчув, що його розуміють. Мить, щоб висушити чиїсь сльози, потримати за руку, сказати синові, що мати пробачила його перед смертю.

Медсестри допомагають новонародженим зробити перший вдих, а стареньким — останній. І між цими вдихами допомагають зляканим дітям відчути себе в безпеці, а людям зі шрамами — почуватися красивими. Вони виконують свою життєву місію щоразу, коли поспішають на виклик, бо хтось натиснув «тривожну кнопку».

Вони повсякчас нагадують мені, що кожен із нас може бути світлом, навіть якщо зблисне тільки на якусь мить.

Урок 17

Коли все йде шкереберть, можливо, насправді все складається як слід

Є стара приказка: «Деякі роки ставлять тобі запитання, а деякі дають на них відповіді». Більшість із нас надали б перевагу відповідям.

Іноді ти відчуваєш, що місяцями або роками живеш в атмосфері невизначеності, і складається враження, що все довкола неначе застигло. Ти застряг посеред зими, і про зростання годі й говорити. Та коли озираєшся на такі періоди свого життя, то розумієш, що в цей час росло й міцніло твоє коріння.

Трапляються роки, коли ти бачиш плоди своєї праці, буяєш, квітнеш, презентуєш усі свої вміння — світ бачить перед собою справжній букет і радо його вітає. Роки, коли «пускаєш коріння», не такі привабливі. У них небагато того, що ти хотів би показати іншим, хоча з часом ти усвідомлюєш, що саме вони були найважливішими у твоєму житті.

Я згадала про це, почувши історію про Мері-Енн Корріґен-Девіс. Ця жінка мала роботу мрії, потім втратила її, а згодом знайшла ще ідеальнішу мрію. Вона закінчила коледж, отримавши диплом спеціаліста з французької, і планувала потрапити у сферу міжнародного бізнесу. Мері-Енн отримала ступінь із бізнес-адміністрування в Західному резервному університеті Кейса і сподівалася знайти ідеальну роботу в міжнародній компанії майже одразу після випуску.

Минув рік співбесід — і вона таки знайшла роботу у відділі продажу компанії «American Greetings», що займалася випуском вітальних листівок. Мері-Енн планувала трохи там попрацювати, а потім рухатися далі — у пошуках роботи своєї мрії. Вона пропрацювала в компанії 27 років. У результаті жінка очолила підрозділ роздрібної торгівлі, що керував 440 магазинами у 40 штатах, працювала в Австралії і невпинно йшла кар’єрними сходами вгору, аж доки отримала посаду старшого віце-президента з питань бізнес-інновацій. А тоді все пішло шкереберть.

Вона потрапила під скорочення. А потім помер батько. Трохи згодом у неї діагностували рак.

Усе це трапилося протягом одного року.

І тоді вона сказала: «Господи, уся моя увага прикута до Тебе. Що я маю зробити?»

Тоді її життя було заплутаним — суцільний хаос, — але якщо озирнутись назад, стає зрозумілим, для чого був потрібен той період.

Вона мала бути поряд із батьком в останні дні його життя.

Вона мала вилікуватись, і процес одужання мав стати її роботою на повну ставку.

Вона мала зміцнити свою віру під час процедур хіміотерапії та опромінення, віру, що значно поглибилася під час навчання в Академії Святого Йосифа, вищому навчальному католицькому закладі для дівчат.

Після того як Мері-Енн пережила цю бурю, на неї чекала велетенська веселка. Вона знайшла роботу своєї мрії, якої не існувало, доки її не скоротили на попередній роботі. Тепер Мері-Енн — президент Академії Святого Йосифа, навчального закладу, який вона завжди обожнювала. Їй подобається працювати за покликанням, а не заради вигоди.

«Життя схоже на американські гірки, — сказала вона. — Іноді тебе починає від нього нудити. У такі миті потрібно вірити, що стане краще».

Як не втрачати віру?

Через заперечення. Ти віриш, незважаючи на статистику. Віриш, не беручи до уваги власні сумніви. Віриш у будь-якому випадку, за будь-яких обставин.

Коли в 1998 році в мене діагностували рак і мій перший страх минув, ця хвороба здавалася мені таким марнуванням часу! Я була ні до чого не придатною, особливо коли йшлося про роботу. Чи принаймні складалося саме таке враження. Протягом нескінченних годин я ходила на зустрічі з лікарями та медичні процедури. Усі інші мали такий заклопотаний вигляд — складали списки справ, підкорювали світ… Я ж мала «підкорити» наступні МРТ, КТ або ж побороти побічні ефекти хіміотерапії.

Рак — це огидно. Я не можу дібрати ввічливих слів, щоб його описати. Він висмоктує з тебе всю енергію й ентузіазм. Навіть коли ти добре почуваєшся, ти все ще не в «нормі». Це як хворіти на грип протягом року. Рак змусив мене «скинути швидкість» і їхати іншою смугою життєвої дороги. Тоді я цьому опиралась, але тепер я навіть вдячна йому за це. Досвід, який я отримала, коли хворіла на рак, поглибив кожну сферу мого життя і спонукав зростати духовно, емоційно й фізично. Я завжди прагнула надихати людей до повнішого, кращого життя. Мене ж найбільше надихало те, що дала мені ота «смуга з уповільненим рухом», якою я їхала. Такий період у житті вчить тебе насамперед робити необхідне, потім те, що ти можеш зробити, а вже досить скоро ти починаєш робити неможливе.

То були страшні часи. У моїй родині рак завжди мав фатальні наслідки. Усі, хто хворів на рак до того, як захворіла я, помирали. Мої тітоньки — Вероніка, Френсі та Морін — померли саме від раку грудей. Я захворіла на рак у 41 рік. Уже за рік його діагностували у двох моїх кузин. І тоді ми всі вирішили пройти генетичний тест.

З’ясувалося, що я є носієм мутаційного гена BRCA1. Він підвищує ризик розвитку раку грудей до 85 %. У п’ятьох моїх кузин діагностували рак грудей. Моя сестра Патриція також пройшла тестування. У неї теж виявили цей ген, і вона вирішила діяти.

— Я ошукала рак, — розповідає вона всім.

Це ж треба — таки ошукала.

Із неабиякою сміливістю, гідністю та стійкістю.

У нашій родині 11 дітей, і Патриція — наймолодша. Вона пам’ятає, як разом із татом ходила до лікарні, щоб навідати його сестру Вероніку, коли та боролася з раком. Тоді він приніс їй перуки. Вероніка померла у віці 44 років, залишивши сиротами шістьох дітей у віці від двох до чотирнадцяти.

Патриція вирішила не чекати, доки в неї з’явиться рак, а рішуче діяти. У 39 років їй зробили подвійну мастектомію з реконструкцією грудей. Тоді її синові виповнилося лише 2 роки.

А потім ми дізналися, що моя донька також є носієм цього гена — його передала їй я. Ох, було так важко усвідомлювати, що я передала своїй дитині ген, що загрожує її життю! Однак наявність цього гена змінила її життя — надала йому визначеності.

Через рік після того, як Ґабріель дізналася, що є носієм BRCA1, вона почала роботу в мережі університетських лікарень, що співпрацювала з Національним інститутом раку. Вона побачила оголошення про роботу. То був ідеальний варіант. Як координатор партнерських програм інформаційної служби Національного інституту раку вона працювала з різними організаціями задля обміну актуальною інформацією щодо раку. А ще — допомагала людям дізнатися більше про те, як змінити спосіб життя, пройти скринінг, здати аналізи, щоб зменшити ризик розвитку раку та підвищити шанси на виживання. Одним із її обов’язків було забезпечувати доступність інформації та лікування для тих, хто не мав медичного страхування. Моя донька рятувала життя.

Коли їй не вдавалося знайти групу підтримки для молодих жінок із мутаційним геном, вона допомагала її створити. Ґабріель спілкувалася з жінками в онлайн-групах підтримки — то були жінки, у яких не діагностували рак грудей, однак вони були носіями мутаційного гена. Те, що й вона сама була його носієм, лякало її, та водночас робило сильнішою. Коли моя донька навчала інших, це допомагало їй узяти під контроль те, що вона не могла контролювати. Вона почала досліджувати історію нашої родини. Збирала всю інформацію щодо діагнозів та хірургічних операцій і фіксувала її на «родинному дереві», щоб передати всім кузинам. Вона перетворилася на персонального наставника нашої сім’ї й надсилала нам найсвіжішу інформацію щодо досліджень, конференцій, клінічних випробувань і посилання на онлайн-ресурси.

Їй також зробили подвійну мастектомію. Спочатку це її засмутило, однак тепер, коли в неї троє дітей, моя донька щодня відчуває глибоку вдячність за те, що живе і бачить, як вони дорослішають. Коли в Ґабріель народилися діти, вона вирішила покинути роботу і працювати мамою на повну ставку. І ще ніколи не почувалася такою щасливою.

Увесь цей досвід став прекрасним дарунком і для мене. Коли я шукала сукню, щоб одягти її на весілля своєї доньки, було непросто знайти щось елегантне і щоб у ньому не було бретельок та глибокого декольте. Сукня мала приховати широкі бретелі мого хірургічного бюстгальтера, що підтримував грудні протези. Жінки, які вижили після раку грудей, радили мені «потоваришувати» з моїми новими грудьми, тож я придумала для них імена — Тельма і Луїза. Патриція допомагала мені шукати сукню для матері нареченої, і її прикро вразило, що після мастектомії дуже складно дібрати собі одяг. А коли моя донька примирилася зі своєю операцією та з усвідомленням того, що їй до кінця життя доведеться носити спеціальні купальники, вона взялася до роботи. Узяла свій альбом і почала малювати моделі купальників. Моя сестра-архітекторка почала розробляти дизайни розкішних купальників для жінок, яким зробили мастектомію. Лінійка купальників отримала назву «Veronica Brett» — так ми вшанували нашу тьотю. Патриція хотіла, щоб кожна жінка почувалася прекрасною, елегантною й особливою. Мені подобається мій вигляд і те, як я почуваюся в її купальниках.

На кожному з них гасло, що пасувало би будь-якому купальнику і будь-кому, хто відважно дивиться в обличчя змінам у своєму житті: «ЖИТТЯ ЩЕ НІКОЛИ НЕ БУЛО ТАКИМ СЕКСУАЛЬНИМ».

Урок 18

Коли падаєш, падай уперед

Мій чоловік — ідеальний невдаха.

Усі його падіння — ідеальні. Ба більше — після кожного з них він навчився підстрибувати вгору.

До нашої зустрічі він часто міняв роботу. І на момент нашого шлюбу мав солідне резюме невдач за плечима.

Він завжди мав підприємницьку жилку. У старшій школі виготовляв і продавав наклейки на бампери з посланнями любові та миру.

Мій чоловік пробував себе і в іншому. Наприклад, працював на ливарному заводі. Лише один день. Бригадир дав йому каску й звелів розвантажити вантажівку, показавши на найбільший трактор із трейлером, який Брюс будь-коли бачив. У ньому було повно коробок з алюмінієвим сайдингом. Вони були такі довжелезні, що аж перегиналися навпіл, коли він їх піднімав. Того дня температура повітря в затінку сягала 48 градусів. На те, щоб перенести коробки, знадобився цілий день. Наприкінці дня Брюс простягнув бригадирові каску і сказав: «Ця робота не для мене».

Усе літо він пропрацював у шоу-румі каталогу одягу неподалік дому. Поглянувши на нього, менеджер сказав: «Ти єдиний хлопець із цього району, якого я візьму на роботу. Єдиний, чий батько попередньо мені не телефонував. Ти прийшов сюди сам». І Брюс ніколи не забув цього уроку.

Він вступив до коледжу, а коли йому виповнилося двадцять, одружився з дівчиною, батько якої мав ювелірну крамницю. Брюс почав займатися одним із напрямів — біжутерією. І робив це сім років. Він ненавидів кожну хвилину, однак ця робота навчила його продавати. Йому подобалося керувати бізнесом, просто не подобався сам бізнес.

— Я навчився отримувати задоволення від маржі, — сміється він. — Знайшов своє покликання.

Він мав неабиякі організаторські здібності і брав активну участь у місцевій політиці. Якось навіть організував масштабний вуличний ярмарок, який відвідали 60 000 осіб. Брюс зняв про це документальний фільм, і його показали на місцевому кабельному каналі.

Однак він почувався паралізованим, коли з’явилася необхідність змінити роботу. Ситуація залишалася незмінною, аж доки він не був змушений діяти. Відсоткові ставки зросли на 20 %, а інфляція просто зашкалювала. Ніхто не платив боргів, а постачальники вимагали готівку. Щоб розрахуватися з боргами, йому довелося вдруге закласти будинок. Одного дня йому впало в око оголошення в газеті — шукали виконавчого директора великої синагоги. Брюс надіслав туди резюме. Йому було тільки 27 років, він і гадки не мав, як керувати синагогою, яку відвідували понад 1200 родин. Однак під час організації вуличного ярмарку він навчився шукати волонтерів і працювати з ними, а також займався бухгалтерським обліком у ювелірному бізнесі. Дивовижно, але його таки взяли на цю роботу.

Протягом першого року він почувався розгублено — наче перебував в акваріумі. Він чув, як люди розмовляють одне з одним, але не розумів ані слова. Брюс контролював 15 співробітників, 25 активних комітетів, 2 цвинтарі та сервіс кейтерингу. На цій посаді він працював три роки, а тоді президент його звільнив. Рада директорів знову його найняла, але Брюс усвідомив, що має рухатися далі.

У вихідні він продавав на блошиних ринках залишки біжутерії, а також пропонував її роздрібним крамницям. Намагався виплатити позику, щоб урятувати свій дім, аж доки одного дня йому не зателефонувала теща, щоб повідомити: «Швидше приїзди на роботу. У тебе вже немає бізнесу».

Куди ж поділася вся біжутерія, яку він зберігав у підвалі крамниці свого тестя? Того дня стався прорив магістральної труби, і підвал затопило. Глибина води сягала восьми футів. Усі прикраси зіпсувалися — Брюс втратив усе. Він і досі пам’ятає той запах, бруд, плісняву. Того дня він втратив понад тисячу зразків біжутерії. Страхова компанія запропонувала відшкодувати йому по 50 центів за кожен втрачений долар. «Якщо вам це не до вподоби, можете подати на нас до суду», — сказали вони. Брюс не мав грошей на судові позови, а тому просто взяв гроші.

Він почав продавати стільникові телефони для автомобілів, які в ті часи могли собі дозволити лише багатії. Ціна кожного з них перевищувала тисячу доларів. Три місяці його обирали найкращим продавцем місяця. Протягом четвертого він не досяг необхідного рівня. І наступного — теж. Його звільнили.

Він не може забути той день, коли стояв біля платного телефона-автомата й розмовляв із дружиною, а по його щоках текли сльози. «Мене звільнили», — сказав він. Вони мали двох дітей і жодного прибутку.

Згодом він почав займатися зв’язками з громадськістю та питаннями зміни цільового використання майна в мережі автодилерів. А тоді одного дня вирішив поставити на карту все, що мав, і відкрив власний PR-бізнес. Півроку він майже голодував, перевищив кредитний ліміт на двох картках, почав брати гроші з третьої, щоб вносити мінімальні платежі на дві попередні. Його борги сягнули 25 тисяч доларів, і йому було страшно. А дружина повсякчас повторювала: «Тобі потрібно знайти роботу». Проте він не хотів працювати за низьку зарплату. Брюс прагнув бути чоловіком, який підписує лицьовий бік чека, а не зворотний. Бізнес розвивався. У нього з’явився партнер, і справи пішли вгору. А потім він розлучився, і це теж важко назвати успіхом.

А через два роки Брюс зустрів мене.

Коли ми з чоловіком познайомилися, він був власником маленької PR-фірми, що займалася всім підряд. Він робив усе, починаючи з політичних кампаній і закінчуючи питаннями зміни цільового використання майна. Бізнес був успішним — до терористичних атак 11 вересня 2001 року. Той випадок налякав власників бізнесу по всій країні, і вони з остраху скоротили другорядні видатки. Телефон у компанії мого чоловіка вже не дзвонив. Бізнес просто випарувався. Протягом шести місяців у нього не було жодної оплачуваної години. Він втратив багатьох клієнтів, втратив бізнес. Йому довелося закрити компанію.

В останній робочий день він повернувся додому, мов побитий собака. Коли Брюс почав вивозити речі з офісу, ми з донькою перетворили одну з вільних спалень на його кабінет. З часом він оговтається. Я гадала, що Брюс шукатиме якусь роботу. Минуло кілька тижнів — і він оголосив, що готовий розпочати новий бізнес. Гадаєте, мій чоловік збожеволів?

Він хотів узяти кредит під заставу нашого будинку. Ненормальний?

Після численних молитов і консультацій із друзями я погодилася всупереч власному страху. Скажете, з’їхала з глузду?

Наш хороший друг, Боб Сміт, головний директор великої інвестиційної компанії «Spero-Smith», порадив Брюсові не займатися всім підряд, а зосередити свій бізнес на чомусь конкретному. Протягом багатьох років мій чоловік перестрибував із проекту на проект без чіткого плану. Брюс вирішив, що це буде його остання спроба. Якими навичками він володів? Що йому подобалося понад усе? Кризові комунікації. Ось яким буде його бренд. Адреналін просто зашкалював. Він обере один напрям, звузить і поглибить його — і зробить це краще, аніж будь-хто інший.

Кілька місяців я оплачувала всі рахунки і вірила в те, що все буде гаразд. За два роки він повернув мені всі гроші. Через п’ять він заробляв більше, аніж раніше, і все ще працював у офісі, розташованому в нашій спальні. У нього з’явився партнер, і компанія отримала нову назву — «Hennes Paynter Communications». А через десять років вона настільки розрослася, що вони перемістили її з домівок у ділову частину Клівленда — на 32-й поверх офісного центру «Terminal Tower», бізнес-осередку міста.

Того року економіка була в жахливому стані, однак для них то був найкращий рік. Вони створили бізнес, що не боявся економічного спаду, і мали клієнтів по всій країні.

— Мені подобається те, чим я займаюся, — розповідає Брюс. — Протягом тринадцяти років я ані дня не працював.

Звісно, це зовсім не означає, що він уникає важкої праці. Він працює більше, ніж будь-хто інший, кого я знаю. Дехто навіть може сказати, що мій чоловік просто гарує (наприклад, я).

Містик Джуліана з Норвіча якось сказала: «Спочатку ми падаємо, а потім відновлюємо свої сили після падіння. І те, й інше — Божа ласка». Або, як завжди каже мій друг Боб: «Я падаю і піднімаюсь. В обох випадках це Божа благодать».

І він має рацію. Падіння може стати твоїм найкращим учителем. Якщо твоє життя нагадує суцільний хаос, можливо, це лише тому, що ти стоїш у його центрі. Центр завжди має хаотичний вигляд, і, може, ще зарано говорити, як воно повернеться. Життя Брюса повернуло в такий бік, що про нього годі було й мріяти.

— Кожна людина, яку я зустрів на своєму шляху, кожна робота, на якій працював, кожен мій продаж, кожен досвід — саме їм я завдячую щастям і успіхом, що їх маю сьогодні, — каже він.

Невдачі мають нескінченні переваги. Вони усувають страх. Коли ти падаєш, тобі вже немає чого втрачати. Ти усвідомлюєш, що досі живеш, досі дихаєш, досі є самим собою — життя триває. Коли перемикаєш своє життя на «режим виживання», розумієш, що для того, щоб вижити чи служити іншим, потрібно не так багато. Ти відкриваєш самого себе — ким ти є насправді і що ти сильніший, аніж думаєш.

Урок 19

Твою долю визначає вибір, а не випадок

Як зробити правильний вибір: погодитися на нову роботу чи залишитися на старій, обрати один коледж чи інший, надати перевагу саме цьому покликанню?

Це досить легко, коли один вибір є очевидно правильним, а інший — поганий. Але ж як важко його зробити, коли обидва варіанти однаково гарні або погані.

Я пропрацювала в редакції «Beacon Journal» в Акроні, Огайо, чотирнадцять років. Протягом цього часу встигла вийти заміж і переїхати до Клівленда, тож моє життя вже не оберталося виключно навколо Акрона. Коли працюєш автором газетної колонки, важливо жити поряд із людьми, про яких пишеш, ловити «настрій» міста. Настав час зосередити своє життя в одному місці.

Я звернулася до редакції «Plain Dealer» у Клівленді, і вони запропонували мені роботу колумністки. Погодитися чи ні? Ситуація значно ускладнилася, коли про мої наміри дізнався редактор «Beacon Journal» і запропонував більше грошей, щоб я залишилась, аніж пообіцяв «Plain Dealer», щоб я пішла.

То що мені робити?

Коли йдеться про прийняття рішень, не існує «секретної формули», як не існує й універсальної стратегії, щоб її можна було використати. Чи, можливо, для кожного вона своя.

Але є й простіший шлях. Я могла б крутнути магічну кулю й поставити їй запитання, порадитися зі своїм гороскопом, метати дротики, підкинути монету чи зіграти в «біблійне бінґо». Це коли відкриваєш Книгу на будь-якій сторінці, тицяєш пальцем наосліп у будь-який абзац — і вуаля! — ось вона — відповідь!

А ще є старий спосіб: запиши на аркуші всі «за» і «проти» кожного варіанта, що його можеш обрати, і обери той, де найбільше «за».

Інший спосіб — обрати два найкращі варіанти, а тоді «приміряти» їх на себе, мов нові туфлі, — хоча б на один день, щоб переконатися, що вони тобі пасують. Скажімо, ти хочеш переїхати — до Каламазу або Чикаго. Обираєш одне з цих міст і уявляєш своє життя в ньому протягом одного дня. Прислухаєшся до того, що відчуваєш розумом, серцем, що підказує тобі інтуїція. Наступного дня «приміряєш» другий варіант. Зазвичай уже до обіду другого дня ти знаєш, який із них обрати.

Я чула, що це допомагає відрізнити факт від вигадки. І коли ти це зробиш, відкинь вигадку. Коли в тебе будуть на руках усі факти, відокрем суттєві від несуттєвих. Твоє рішення має ґрунтуватися саме на перших. Не потрібно робити припущень. Один викладач журналістики навчив мене, що кожного разу, коли ти робиш припущення, це може перевернути все з ніг на голову.

Мої друзі, які проходять реабілітацію, навчили мене втілювати в життя чотири абсолютні істини анонімних алкоголіків: чесність, чистоту, доброзичливість і любов. Щоразу, коли вони стоять перед вибором, вони запитують себе: це правда чи ні? Це правильно чи неправильно? Як це вплине на людину, до якої має стосунок? Це гидко чи прекрасно?

Можеш просто прийняти душ. Серйозно. Іноді твоя підсвідомість прокидається, щоб підказати тобі правильне рішення.

Або ж проведи опитування. Порадься з найближчими друзями. Створи власну «раду директорів», до якої належатимуть люди, яких ти поважаєш, і вони допоможуть тобі прийняти рішення.

Ти можеш дозволити долі вирішувати замість тебе. Люди часто кажуть: «Усе так, як має бути». Вони навіть не усвідомлюють, що неприйняття рішення — це теж рішення.

Я найчастіше відмовляюся від «зовнішніх» методів і обираю «внутрішні». Священики, з якими я познайомилася в єзуїтському молитовному притулку в Клівленді, поділилися зі мною догматом святого Ігнатія Лойоли, який започаткував їхній орден. Вони відкидають весь свій страх, тривогу й сумніви і зосереджуються на вірі та служінні Господові. Для них не має значення ані здоров’я, ані багатство, ані слава, ані довголіття. Вони бажають лише того і обирають лише те, що допомагає їм уповні служити Богу й іншим людям.

Мені імпонує ідея обдуманого розпізнавання. Свідомо просити про зрозуміле рішення, а потім чекати на нього. Зазвичай тобі доводиться зачекати, доки стихне весь галас. У деякі дні я почуваюся так, наче в моїй голові почалася шкільна перерва і галасливі діти бігають туди-сюди й верещать.

Потрібно навчитися відрізняти голос Бога від решти голосів. Один священик описав голос Святого Духа як м’яке скрапування води на губку, тож голос Бога не має нагадувати потік бурхливої води, що спадає на скелі. З часом стає легше визначити, що якийсь із голосів не належить Богові. Для мене це галас і «статичні перешкоди», через які я почуваюся засмученою, винною або розгубленою. Голос, почувши який, я відчуваю, що мене притис до землі весь земний тягар, переживаю неспокій та роздратування, не може належати Богові. Розгубленість, галас і зневіра — це три сигнали, які свідчать про те, що слід припинити роздуми. Моя подруга Рут часто нагадує мені: «Припини вірити в усе, що спадає тобі на думку». Мені потрібно зачекати тиші, ясності та спокою, щоб іти далі. Іноді я просто піднімаю руку й кричу: «Стоп!» — і гамір ущухає.

Коли я відчуваю, що мене немовби побили зсередини, «битку» тримає не Бог, а я. Мій Бог неозброєний. Він люблячий, радісний і ніжний. Чистота Божої любові приходить до мене через тихий спокій, який допомагає відкрити щось чи навпаки — закрити. А тоді, незалежно від мого вибору, я підтверджую його з людьми, яким найбільше довіряю, — чоловіком, дітьми та найближчими друзями.

Коли ж я відчуваю, що заблукала, я навчилася чекати, доки все мине. Розгубленість і сумніви зникнуть, подібно до турбулентності під час польоту. І нехай мені доводиться їхати бездоріжжям, я не відхиляюся від курсу. Я не можу дозволити «галасливим пасажирам» вести мене за собою. Найкраще для мене — зачекати. Я не вдаюся до змін, доки все не проясниться. Я молюся про ясність, а тоді медитую, щоб отримати її. І навчилася не приймати рішень розпачу, страху чи втоми.

Це зовсім не означає, що потрібно залишатися бездіяльним, доки чекаєш. Продовжуй молитися, медитувати, роби записи в щоденнику, розмовляй з тими, кому ти небайдужий. А ще можна трохи подрімати. Іноді, перш ніж відпочити, я молюся про духовне пробудження. Кажуть, відповідь завжди з’явиться — якщо ти справді цього хочеш.

Я отримала відповідь, коли припинила боротися зі своїм рішенням. Замість того щоб міркувати над тим, залишитися мені в «Beacon Journal» чи піти працювати у «Plain Dealer», я вирішила взагалі не думати про це протягом наступних 48 годин. Я досить довго молилася й займалася самоаналізом. Я вже попросила ясності й натхнення. Настав час розслабитись, не перейматись і вірити в те, що відповідь з’явиться сама, коли я буду готова її почути.

Я поїхала навідати доньку, яка вчилася в коледжі в чотирьох годинах їзди від нас. Ми провели чудові вихідні — вешталися студмістечком, ходили на шопінг та реготали з її друзями. А коли я почала збирати речі, щоб їхати додому, якоїсь миті зрозуміла, що маю робити. Відповідь з’явилася, коли в моїй душі запанував спокій.

Того ранку я позичила в доньки блузку, щоб одразу поїхати до «Beacon Journal» і повідомити, що звільняюся. Тоді я ще про це не знала, але моя колега і гарна подруга Шеріл, якій теж запропонували роботу в «Plain Dealer», прийняла таке саме рішення. Ми з Шеріл повідомили про це керівника в один і той самий день. І майже однаково вдяглись — у чорні брюки та білі блузки.

Ось так усе й вирішилося.

І ми ніколи не озиралися назад.

Урок 20

Важливим є не те, що можеш зробити ти

А те, що може зробити твоїми руками Бог

Трапляються дні, коли погані новини з усього світу переповнюють тебе хвилюванням.

Бідність. Безробіття. Війни.

Хто зможе виправити все, що негаразд із цим світом?

А тоді ти дізнає́шся про таких хлопців, як Рік Бернс, які просто роблять те, що можуть, там, де вони є.

Компанія «Burns Auto Service» розташована на розі вулиць у маленькому містечку Бей-Вілідж, штат Огайо. Люди привозили сюди свої автівки, щоб відремонтувати глушник чи замінити оливу, а одного дня почали давати гроші, щоб «тюнінгувати» одне життя.

Вивіска на «Burns Auto Service» рекламує глушники й тюнінг. А оголошення, прикріплене до дошки всередині приміщення, інформує відвідувачів про те, що там відбувається насправді.

Рік Бернс має кучеряве волосся, відтінок якого нагадує світло-коричневі іриски. Він носить сині робочі штани — вони аж чорні від оливи та жиру, бо вбирають їх у себе, коли він лагодить автівки ззовні, зсередини і знизу.

Свого часу батько Ріка придбав заправку, а потім позбувся паливних насосів і перетворив це місце на станцію техобслуговування. Десять років тому Рік купив цю станцію у свого батька — якраз тоді в його житті з’явився Браян.

Браянові 37 років, він живе з матір’ю. Його знають майже всі мешканці Бей-Вілідж. У перукарнях йому роблять безкоштовну стрижку, а в кав’ярнях пригощають кавою — теж безкоштовно. Він народився з церебральним паралічем, який заважає йому контролювати роботу своїх м’язів. Три дні на тиждень Браян працює в міській раді. Він прибирає сміття й забезпечує туалети всім необхідним. Міська рада розташована навпроти станції техобслуговування, за милю від його домівки.

Світ Браяна маленький, але напрочуд глибокий — завдяки таким людям, як Рік.

Коли його мама приїжджала на станцію, щоб замінити оливу, хлопець завжди сидів поряд із нею на передньому сидінні. Тоді він і познайомився з Ріком.

Браян не вміє керувати автівкою. Тому зазвичай він просто вештається своїм будинком. А потім хлопець почав приходити до автосервісу, щоб покататися на авто. Браян повільно кульгає. Його тулуб завжди нахилений вліво. Він повсякчас човгає і волочить ліву ногу за собою. Його ліва рука завжди притиснута до тіла, а долоня піднята. Щоразу, коли Рік бачив, як Браян переходить через дорогу, він починав нервувати. І одного дня опублікував у газеті «Villager» оголошення:

Браяна знають усі мешканці Бей-Вілідж. Щоб пересуватися містом, йому потрібний гарний трицикл. Рік Бернс із «Burns Auto Service» на розі вулиць Доувер і Вульф хоче зробити для Браяна найкращий транспортний засіб. Завітайте та зробіть пожертву на цю добру справу.

В оголошенні він не зазначив ані номера телефону, ані сайту, ані адреси. У цьому не було потреби.

Люди, які проїжджали повз автосервіс, зупинялися, щоб віддати йому десять або двадцять доларів, і за три тижні сума сягнула 200 доларів.

Рік купив темно-синій триколісний спортивний велосипед «Schwinn» для дорослих, навіс, який мав захищати Браяна від сонця й дощу, та різні аксесуари на сто доларів. Одна жінка подарувала йому фару. Поліцейські принесли спеціальну помаранчеву світну паличку, а також жердину зі значком інваліда, що відбивав світло та обертався. Хтось приніс американський прапор, а хтось — світловідбивач.

Джейсон Тьюнберґ, який працював із Ріком, зібрав велосипед. Транспортний засіб мав передні й задні фари, гальма, складаний кошик, світні клапани на шинах, спідометр, педалі швидкості і, звісно, дзвінок.

— Він ідеальний для парадів, — зауважив Рік.

Рік дістав із кошика спеціальний замок і ключ.

— Це його система безпеки, — сказав він. — Один ключ зберігається в нас на випадок, якщо Браяну знадобиться допомога.

Дзеркало заднього огляду відламалося.

— Я зачепив ним стіну гаража, — зізнався Браян.

Найбільша швидкість, із якою він може їхати на велосипеді, становить 8 миль за годину.

— Я намагаюся не їхати з гори донизу, — каже Браян.

На прилавку автосервісу акуратно викладено замовлення на ремонт. На полиці, на рівні дитячих очей, стоять іграшкові вантажівки для дітей, яким доводиться чекати разом із батьками. Трохи вище висить дошка оголошень із газетними вирізками про перемоги команди «Cleveland Indians».

Рік прикріпив туди листівку з подякою, яку йому надіслала Браянова мама. А під листівкою — білий аркуш, на якому надрукована місія цього автосервісу. Це не просто місце, де можна відремонтувати глушник чи зробити тюнінг.

Що таке Життя: Життя — це не ті вдихи, що їх робиш. Це ті моменти, від яких тобі перехоплює подих.

— Завдяки нам він зміг вийти за межі свого будинку, — сказав Рік. — Він повернувся на дорогу.

І повернувся до життя.

Коли я написала колонку про Ріка, люди клали гроші в конверти й просовували їх у щілину в дверях «Burns Auto Service». Одна анонімна пожертва склала 200 доларів. А один чоловік пожертвував сто доларів і лишив записку з проханням купити для Браянового трицикла вітрове скло та зимові шини. Ще один чоловік прислав коробку з велосипедним шоломом, рукавичками, радіо та пляшечкою для води.

Хоч куди б Рік пішов, люди завжди казали йому: «Ти той хлопець!» Жінки його обіймали, а чоловіки потискали руку. Він зібрав 1200 доларів. Що ж він робитиме з зайвими грішми?

Якось до автосервісу на своєму трициклі під’їхала Дженнет — той був настільки старий, що шини стали пласкими, ланцюг постійно спадав, а сидіння теліпалося, якщо його не зафіксувати клейкою стрічкою. Дженнет — мати-одиначка, має сина-старшокласника та доньку, яка вчиться в третьому класі. Вона повільно ходить і говорить та вимовляє слова по-своєму. Жінка завжди тримає руки за спиною й похитується, крім випадків, коли їй потрібні руки, щоб «намалювати» слова в повітрі, бо вона погано чує. Дженнет 41 рік, і вона розповідає всім, кому довіряє, що народилася з вадами розвитку.

Дженнет їздить на своєму трициклі на закупи, до банку та до лікаря. Вона не може керувати автомобілем, бо в неї трапляються напади. Коли жінка побачила велосипед, що його Рік розробив для Браяна, то почала молитися про такий самий. Бог відповів на її молитви через Ріка.

Він придбав для неї схожий велосипед. А потім прикріпив до нього рожевий сигнал, фару, рожеві стрічки, радіо, бокове дзеркало, два американські прапори й захисний ковпачок. Коли Рік віддав їй велосипед, жінка затулила обличчя руками й розплакалася.

У своєму автосервісі він тримає швидкозшивач, у якому зберігає всі листи й листівки, які йому надсилали люди. На одній сторінці наклеєні маленькі аркушики з занотованими пожертвами:

Місіс Камрі — 50$

Жінка, яка проходила повз — 50$

90-річний дідусь — 100$

Жіночка з черги у «Walgreens» — 20$

Ден, ландшафтний працівник — 5$

Рік зняв кришку з синьої банки для кави, що стояла на прилавку.

— Поглянь-но сюди, — мовив він, діставши звідти жмуток купюр. — Гроші все ще надходять.

А що далі?

Рік продовжує дарувати людям нові велосипеди, а також ті, якими вже хтось користувався. Разом зі своєю командою він ремонтує їх, фарбує та вдосконалює залежно від потреб конкретної людини.

— Мені це подобається, — зауважує він. — Ми благословенні.

І ми теж — завдяки таким людям, як Рік.

Одного вечора я під’їхала на паркінг коло будівлі, де мала виступати й проводити автограф-сесію. Одна жінка зупинила мене й сказала, що моє заднє колесо майже спустило. Цікаво, процес буде повільним чи швидким? І що мені робити? Я закінчу виголошувати промову о 9 вечора — і на вулиці буде зовсім темно. Я стояла й дивилася на своє колесо, аж раптом до мене підійшов якийсь чоловік і сказав: «Здається, вам потрібна допомога».

То був Рік. Він просто вирішив прийти на зустріч зі мною, а в багажнику його автівки знайшовся повітряний компресор. Він накачав мою шину, і ми пішли до будівлі. Після заходу я знайшла на своєму вітровому склі записку. Рік намалював хрестик і написав: «Із твоєю шиною все гаразд. Перевір її завтра».

У мене ще раз перехопило подих — коли кілька днів потому я відкрила поштову скриньку і побачила там коробку з запискою: «Ось тобі власний компресор, щоб більше не потрапляла в такі ситуації у майбутньому. Можливо, одного дня ти теж допоможеш комусь у скруті».

Урок 21

Не намагайся бути найкращим у світі

Віддавай світові все найкраще, що в тобі є

Хто з журналістів не мріє про Пулітцерівську премію?

Це найвища нагорода, яку можна отримати в галузі журналістики. Принаймні так кажуть.

У нас кажуть, мовляв, якщо ти отримаєш Пулітцерівську премію, можеш вважати, що перший рядок некролога в тебе вже є.

Я двічі наближалася до цієї мрії. Редактори номінували мої роботи на жадану нагороду, і я двічі ставала фіналісткою.

Коли мене вперше номінували на Пулітцерівську премію в категорії «Коментар», у мене аж у голові запаморочилося. Я написала серію із 40 колонок про злочинність у бідних районах міста. Зазвичай суддівське рішення тримають у таємниці, однак інформація про трьох фіналістів кожної категорії «просочується» назовні. За два дні до оголошення переможця — у суботу — я була в кінотеатрі, і мені зателефонувала моя редакторка. Я вийшла до фойє, щоб відповісти на дзвінок. Вона сказала, що я не отримала премії. Ця звістка мене просто розчавила.

Коли ж я прийшла на роботу в понеділок, друзі й колеги навіть не намагалися мене втішати. Вони були такі схвильовані і так пишалися тим, що я стала фіналісткою, — здавалося, я зовсім не програла, а навпаки. І вони мали рацію. Цього було досить, однак моє еґо жадало більшого. Чоловік організував вечірку на мою честь. Мої друзі, рідні та колеги зібралися, щоб відсвяткувати те, що я стала однією з трьох найкращих колумністок країни. Та глибоко всередині я відчувала неабияке розчарування — того року я не стала «першим номером».

Наступного разу я стала фіналісткою завдяки колонкам, які допомогли змінити один із законів в Огайо: прокурори відтоді не мали права приховувати важливу інформацію від адвокатів, які захищали обвинувачених. Для категорії «Коментар» потрібно надати до десяти матеріалів, і ми вирішили надіслати колонки, у яких я писала про рішення моєї доньки зробити подвійну мастектомію у 29 років. Вона успадкувала мутаційний ген BRCA1, який сприяє розвиткові раку грудей, від мене, і їй було непросто поділитися своєю історією з іншими. Я хотіла перемогти заради неї і, звісно, заради власного еґо.

Цього разу я просто не могла програти.

Але програла. І цього разу дізналася про свій програш у присутності всіх колег редакції, коли ми зібралися, щоб святкувати перемогу після того, як оголосять результати. Усі знову казали: «Ти не програла! Ти ж потрапила до фіналу!» Мене пригощали тортом і пуншем, говорили мені теплі слова. Але я маю дуже дивне еґо: якщо я не перемогла — то програла. Тут не може бути проміжного варіанта. П’ятірка або двійка — інших оцінок просто не існує.

Але істина в тому, що жодна нагорода не здатна вгамувати таке еґо. Навіть Пулітцерівська премія. Мій друг Боб — один із найкращих бізнес-репортерів — отримав цю премію. І вона не змогла змусити його внутрішніх демонів замовкнути. У редакції Боб завжди був моїм персональним гуру. Він часто повторював цитату Білла Вілсона, засновника Спільноти анонімних алкоголіків: «Я мушу бути першим у всьому, бо глибоко в моїй зіпсованій душі почуваюся найнезначнішим серед Божих створінь».

Боб допоміг мені усвідомити, що коли ти не залежиш від світу й «аплодисментів», не прагнеш отримати від нього визнання та підтвердження власних талантів, ти стаєш вільним і можеш йому служити. Замість того щоб бути найкращим у світі, будь найкращим для цього світу.

Серед його улюблених прислів’їв є таке: «Краще стояти в темряві, аніж у власному світлі».

Чи не можу я просто постояти у світлі Пулітцерівської премії?

Глибоко всередині мені хотілося бути відомою, важливою, щоб мені робили компліменти, помічали, потребували, поважали, всіляко плекали і хвалили. І щоразу, коли я отримувала щось із цього списку, мені все одно чогось бракувало. Я ставила перед собою мету, досягала її, а тоді ставила ще одну, якої не могла досягти на той час. То була нескінченна гонитва.

Я прагну отримати Пулітцерівську премію, та водночас найважливішим для мене є місце під магнітом на дверцятах холодильника. Для мене велика честь, що люди вирізають мої колонки і прикріплюють їх поряд із найвищою оцінкою сина чи малюнком доньки. Читачі відкривають потерті гаманці і дістають із них вицвілі статті, які їх найбільше вразили, і тому вони вирішили їх зберегти. Якось один суддя покликав мене до свого кабінету після судового слухання, щоб показати вирізку з моєю колонкою, яку він зберігає на столі під склом. На одну автограф-сесію жінка принесла альбом, присвячений життю її маленького сина. Раніше ми ніколи не зустрічалися, однак я запам’ятала усмішку її малюка на світлині, яку опублікували на сторінці з некрологами, коли він помер. Я згадала цю усмішку та його ім’я у своїй колонці, і вона про це не забула. Вона попросила, щоб я поставила на ній свій автограф, а тоді наклеїла її в безцінний альбом, що ілюстрував коротке життя її сина.

Яка покірність долі!

Рядки з Ісаї 49 нагадують мені про те, що дійсно є важливим: «Славетним буду я в очах Господа, і Бог мій буде моєю силою». Саме такої слави я шукаю. Коли ти з Богом, тобі не потрібно доводити, чого ти вартий. Тепер я прагну писати задля возвеличення Господа, а не Регіни.

Еґо — дуже хитра штука. Деякі сприймають його як щось негативне — те, що витісняє Бога з твого життя. Один колега якось сказав мені, що еґо не є поганим, якщо мотивує тебе допомагати іншим. І Бог навіть може вважати його корисною річчю. Люди з великим еґо можуть багато чого зробити, щоб комусь допомогти. Можеш «удосконалити» славнозвісний слоган компанії «Nike»: «Просто зроби це… задля слави Божої». Секрет простий: що в цьому є для Бога? Мені дуже подобається відповідь Матері Терези на слова чоловіка, який сказав, що не зміг би виконувати її роботу навіть за мільйон доларів. Вона сказала, що теж не змогла б. Бо робила це заради Ісуса.

Не треба прагнути бути найкращим — треба прагнути бути найкращим для інших. Завдяки одному читачеві я ніколи не забуваю про справжню цінність своєї роботи. Одного року мене запросили на ярмарок професій для представників меншин — цей захід організувала престижна юридична фірма. Я пішла туди й поговорила з багатьма людьми, а тоді написала колонку про окремих чоловіків та жінок, які шукали роботу. Вона не була блискучою. Не була неперевершеною. Я навіть не певна щодо того, що вона була гарною. За цей матеріал мені б точно не дали Пулітцерівську премію. Але то був найкращий матеріал, який я могла написати, маючи інформацію, якою володіла в ту мить.

Він не отримав жодної відзнаки, однак, як потім з’ясувалося, змінив чиєсь життя.

У своїй колонці я написала, що Тоні Моррісон, рекламний фотограф, скористався можливістю нарешті потрапити до корпоративного світу — завдяки цьому ярмарку професій. Він був чорношкірим, і йому було непросто «пробитись у світ білих хлопців з його усталеними порядками», хоч зазвичай він навіть не вживав таких слів. Він висловив свою подяку за цей захід, коли я брала в нього інтерв’ю: «Нарешті вдалося прорватися через приймальню, — сказав він. — Якщо можеш показати свій продукт, у тебе є шанс. Це як сутичка Давида з Голіафом. Зробивши це, вони „вирівняли“ ігрове поле».

У моїй колонці було близько 600 слів, і 50 з них я присвятила Тоні.

Ці 50 слів змінили його життя. Після того як мою колонку надрукували в газеті, його почали запрошувати як фотографа по всьому місту. Щороку я бачу його на засіданні клівлендської Торговельної палати, де сотні ініціаторів та ідейних натхненників збираються задля співпраці.

Тоні офіційно працює фотографом і фотографує сенаторів, мерів та керівників компаній.

Щороку він підходить до мене, щоб потиснути руку й подякувати за свою кар’єру.

А я дякую йому — бо він нагадує про те, що є дійсно важливим у кар’єрі для мене.

Урок 22

Якщо можеш комусь допомогти — допоможи

Якщо можеш завдати комусь болю — не роби цього

Протягом років на моїй офісній кабінці висіла наклейка для бампера зі словами: «А як ти змінюєш світ на краще?»

Я прикріпила її, щоб підбадьорити себе після того, як багато читачів газети почали скаржитися на колонку, присвячену захисту бідних і слабких людей.

Та наклейка слугувала для мене нагадуванням, що я маю зосередитися на своєму справжньому покликанні — робити те, що до снаги Регіні Бретт. Робота потрібна не лише для того, щоб оплачувати рахунки та заробляти на життя. Завдяки їй ми можемо щось змінити. Який відбиток ти залишиш по собі наприкінці робочого дня? Чи саме таке враження хочеш справити на колег, клієнтів, відвідувачів?

Колись я почула такі слова: «Одного дня ти станеш спогадом для інших. Роби все, що можеш, щоб він був приємним».

Я не завжди впевнена в тому, що стану приємним спогадом. Коли я працювала газетною репортеркою, мені часто давали завдання телефонувати людям, щоб узяти в них коментарі щодо надзвичайних новин. Якось я зателефонувала до одного офісу, щоб зібрати інформацію про чоловіка, який загинув унаслідок нещасного випадку. Дівчина, з якою я розмовляла, не знала, що її друг загинув. Я почувалася просто жахливо, бо хтось знайомий зміг би повідомити їй цю новину більш тактовно і м’яко.

Іншого разу ми висвітлювали наслідки бунтів у в’язниці Лукасвілля, штат Огайо. Щоб придушити бунт у виправному закладі Південного Огайо, викликали Національну гвардію. Тоді загинули семеро в’язнів. Редактор попросив мене зателефонувати до жертви одного з загиблих. Десять років тому він викрав її і зґвалтував, приставивши ножа до горла.

Мені було дуже лячно робити цей телефонний дзвінок. Чи не спричинить він іще більше болісних відчуттів? Перш ніж набрати її номер, я помолилась. А коли запитала, що вона відчуває, дізнавшись про його смерть, пролунав зойк. Вона не знала, що він загинув під час бунту.

Жінка почала сміятися й плакати. З моменту нападу вона завжди боялася, що одного дня його випустять із в’язниці. «Я прокидаюся від власного крику, у мене часто болить голова. Мені сняться жахіття», — розповіла мені вона. Дізнавшись, що його вже немає, вона відчула полегшення. «Це справжнє благословення».

Вона подякувала мені за те, що я повідомила їй про це і змінила її життя на краще. Жінка не звертала уваги на новини, присвячені бунту, і ніхто з її найближчого оточення не знав про зґвалтування, що трапилося десять років тому.

Іноді буває складно визначити, як ти чиниш — добре чи погано? Одного разу я написала колонку, у якій хвалила дитину за те, що вона викликала поліцію, знайшовши у своєї матері наркотики. Можливо, ця мати могла отримати допомогу, і для неї все не закінчилося б так, як для іншої матері-наркоманки, яку вбили. Вона залишила сиротами двох синів. На жаль, у статті я зазначила імена цих хлопчиків. Їхні імена вже потрапляли на сторінки газети, однак мені було не обов’язково робити це знову.

Я зберегла два гнівні листи, що їх тоді отримала. Перший — від учителя п’ятого класу, у якому навчався один із хлопчиків: «Ваша стаття не просто підняла на поверхню жахливі подробиці смерті їхньої матері (дитина навіть про них не знала), це ще й припущення, що хлопчики знали, що відбувається з їхньою матір’ю, і мали б видати її поліції… Я прошу вас не робити таких оцінних суджень у майбутньому, особливо коли йдеться про почуття дітей».

Директор школи теж мені написав. У цілому він погодився з моїм аргументом, але зауважив: «Ви долучилися до того, щоб знову зробити цих дітей жертвами… Те, що ви зазначили їхні імена, звело нанівець місяці роботи психологів, учителів, родичів та друзів, які допомагали загоїти ці рани».

Випадок із тією колонкою став для мене важливим уроком: якщо хочеш комусь допомогти — допоможи. Якщо можеш завдати комусь болю — не роби цього.

Якось я написала веселу колонку про напіврозвалений будинок, у якому моя дочка жила в кампусі з вісьмома студентами й однією жінкою. Холодильник жахливо тхнув, і я пожартувала, що попереднім власником цього житла був Джеффрі Дамер[9]. Мені зателефонував розлючений читач, щоб нагадати, що перша жертва Дамера була з району Акрона. У своїй наступній колонці я вибачилася за цей жарт.

Тепер, коли я закінчую писати колонку, я «пропускаю» її крізь свій «духовний сканер». І молюся над нею. Промовляю молитву святого Франциска і прошу, щоб милість Божа не дозволила мені комусь зашкодити.

Коли якась із моїх колонок допомагає людям, вони носять її у своїх гаманцях, прикріплюють на холодильники, вкладають у Біблію, надсилають її своїм тітонькам чи дядечкам, цитують у проповідях та передруковують в інформаційних бюлетенях або блогах.

Один чоловік, який працював на заводі, зателефонував мені о третій ночі після того, як прочитав колонку, присвячену робочій етиці мого батька — «синього комірця». Він сказав, що усвідомлює той факт, що не зможе залишити своїм дітям великих грошей, однак коли він побачив, що моя колонка віддзеркалює його цінності, то зрозумів, що́ саме вони успадкують. «Мені дуже сподобалася колонка, яку ви присвятили своєму батькові, — сказав він. — Я прикріпив її всередині свого ящика з інструментами, щоб вона повсякчас нагадувала мені, чому я займаюся саме цією справою».

Одна жінка надіслала мені листівку зі словами: «Якби я була письменницею, я б хотіла знати, що люди думають про мою роботу. Той, хто стоїть на сцені, чує аплодисменти; я хочу, щоб ви знали, що у Вустері живе 70-річна бабця, яка вам аплодує».

Один батько запросив мене до себе додому через кілька годин після того, як його сина застрелили. Він довірив мені — незнайомці — розповісти світові про те, якого чудового сина втратив. Я ніколи не забуду, як цей працівник великої електричної компанії почав хлипати, коли відкрив гаманець і показав мені фотографію свого хлопчика.

Жінка в джинсах підійшла до мене, щоб подякувати за критику керівника поліції, якого звинувачували в побитті дружини. Я й гадки не мала, що вона також працює в поліції, доки вона не дістала з кишені свій жетон. Жінка розповіла, що поліцейські, з якими вона працює на одній зміні, високо оцінюють мої колонки.

Ще одна жінка зателефонувала мені, щоб розповісти, що вона знайшла мою колонку з «життєвими уроками» в кишені чоловіка після його смерті. У нього діагностували рак, і після цього він прожив лише 45 днів.

У кожній професії є люди, які роблять усе можливе, щоб не зашкодити іншим, і ті, кому просто байдуже. Я була знайома з одним громадським адвокатом, який називав своїх клієнтів «сміттям», і водночас із тими, хто затримувався на роботі допізна — абсолютно безкоштовно, — щоб витягти своїх підзахисних із в’язниці. Я зустрічала поліцейських, які полюбляли виписувати штрафи, щоб виконати свою норму, і офіцерів, які не штрафували автівки з простроченими номерами в бідних районах, бо знали, що для них стодоларовий штраф — то вартість харчів на цілий місяць.

Я зустрічала суддів, що отримували неабияке задоволення від своїх абсурдних вироків, які виносили публічно, — просто щоб потрапити на телебачення. Але зустрічала й інших, таких як Джоан Сіненберґ, що були суворі, але справедливі. Один чоловік ридав у залі суду, коли йому виносили вирок, бо в нього не було сім’ї і ніхто не писав би йому листи до в’язниці. Вона пообіцяла, що писатиме йому, і робила це щомісяця.

Річ не в тому, яку владу ти маєш на своєму робочому місці, а в тому, як її використовуєш. Я ніколи не забуду листа від жінки на ім’я Барб, яка поділилася зі мною своєю історією. Вона побилася об заклад зі своєю восьмирічною онукою Калістою, що та не зможе вимовити слово supercalifragilisticexpialidocious із «Мері Поппінс». Через два дні дівчинка зателефонувала їй і вимовила це слово. Барб вирішила відсвяткувати це вечерею у ресторані «Macaroni Grill».

Перед вечерею бабуся зателефонувала до ресторану й запитала, чи не міг би офіціант підійти до їхнього столика й запитати: «Дівчатка, ви святкуєте щось особливе?» Людина на тому боці слухавки могла б відмовитися, сказавши, що вони не марнуватимуть час на такі дурниці. Натомість, коли чоловік, якого звали Джим, дізнався про досягнення Калісти, він одразу погодився допомогти. Коли бабуся з онукою прибули до ресторану, він підійшов до їхнього столика й запитав, чи вони святкують щось особливе.

Коли Каліста розповіла йому про своє досягнення, він запитав, чи знає вона, з якого фільму це слово.

— Звісно, це з «Мері Поппінс», — відповіла дівчинка.

— А в тебе є цей фільм? — поцікавився чоловік.

У дівчинки його не було. Вони брали фільм напрокат у бібліотеці.

— Тепер буде, — сказав Джим і простягнув Калісті DVD з рожевим бантиком.

Перш ніж піти додому, Каліста запитала в бабусі, як цей чоловік дізнався, що вони щось святкують. Спочатку дівчинка припустила, що він був шпигуном, а потім вирішила, що то був янгол.

Він і був янголом.

Висновок?

Будь одним із тих, хто допомагає. Моя донька виросла, переглядаючи програму Містера Роджерса. Щодня вона «прикипала» до телевізора, спостерігаючи за цим нудним чоловіком у нудному светрі-кардигані, слова якого лилися неквапно, мов меляса. Одного разу я до нього прислухалася. Чоловік говорив, як проповідник. Лише після його смерті у 2003 році я дізналася, що він був висвячений на пресвітеріанського священика.

Я й гадки не мала, наскільки потужними були його ідеї, аж доки ми не втратили 20 дітей під час стрілянини в школі «Sandy Hook» у Ньютауні, штат Коннектікут. Що ми скажемо своїм дітям? Як їм тепер довіряти життю? Чи ми самі зможемо йому довіряти?

І тоді люди почали активно цитувати Містера Роджерса. Якось він сказав, що коли був маленьким і бачив у новинах жахливі сюжети, його мама завжди казала: «Шукай тих, хто допомагає. Ти завжди знайдеш таких людей». Його слова допомогли нам пригадати, що у світі багато людей, які готові нам допомогти.

У таких ситуаціях у душі починає панувати спокій. Ти відсторонюєшся від тих, хто хоче тобі зашкодити, і шукаєш помічників.

А ще краще самому бути таким помічником.

Урок 23

Важливо знати і свою «суперсилу», і свій «криптоніт»[10]

Одна людина може змінити світ.

Звідки я про це знаю?

Я працюю з Кларком Кентом[11].

Серйозно!

Майкл Санджакомо — енергійний кучерявий чоловік, який береться до всього з ентузіазмом і емоціями десятирічного хлопчика. Майкл працює репортером у газеті «Plain Dealer» і відмовляється дорослішати. Він і досі читає комікси. Придумує комікси. Досі вірить у супергероїв і в те, що Супермен уміє літати.

І це чудово.

Не так давно Майк узявся до сміливої, мужньої і трохи божевільної справи. Він повірив у те, що може врятувати будинок Супермена. Справжнісінький. Справжню будівлю з цегли й цементного розчину — триповерховий блакитний будинок із червоним оздобленням за адресою 10622, Кімберлі авеню.

Чоловік із надможливостями народився в Клівленді, штат Огайо, понад 75 років тому.

Його будинок майже розвалився через недбалість, незважаючи на всі спроби мешканців підтримувати його в нормальному стані. А потім до містечка прибув один письменник. Романіст Бред Мельтцер хотів побачити кімнату, у якій двоє хлопчиків із Ґленвіля створили найвідомішого супергероя людства. Власники будинку влаштували для нього екскурсію. Бред зняв усе на відео і поділився ним на сайті www.OrdinaryPeopleChangeTheWorld.com. Він сказав глядачам: «Я вірю, що звичайні люди здатні змінити цей світ».

Звичайні люди? Не супергерої?

— Хочете дізнатися, як у світі з’явився Супермен? — питає Бред. — Двоє хлопчаків — Джеррі Сіґел та Джо Шустер — були настільки бідними, що їм доводилося малювати на зворотному боці шпалер. Вони придумали чоловіка, якого не бере навіть куля, і назвали його Суперменом.

У цьому відео він заходить до будинку Супермена і, кімната за кімнатою, показує нам, як протягом десятиліть Клівленд не зміг урятувати будівлю відомого героя. Стіни й стеля геть прогнили. Вимикачі тримаються на червоній клейкій стрічці. Сумне видовище, яке супроводжується піснею «Навіть герої мають право на мрії».

Він змусив мене замислитися над тими ночами, коли я ще дитиною уявляла себе сильнішою і кращою, читаючи всі ті комікси під ковдрою.

— Люди переконані, що найважливішим у цій історії є Супермен, — каже Бред. — Та насправді це Кларк Кент.

Той доброзичливий репортер?

— Бажаєте знати, чому? — питає Бред. — Бо Кларк Кент є в кожному з нас. Мені імпонує думка про те, що всі ми — звичайні люди — хочемо зробити щось краще, прагнемо бути кращими, здатні розірвати сорочку на грудях і спробувати допомогти іншим.

У кожного з нас є суперсила. Кожен володіє важливою рисою, що притаманна тільки йому. Та водночас кожен має і свій «криптоніт» — те, що його стримує, позбавляє сили, висмоктує всі соки, робить його слабким за одну мить. Зазвичай наші найсильніші і найслабші риси є двоюрідними сестрами.

Для Супермена то був криптоніт — шматочок його рідної планети Криптона, що вмить позбавляв його сили. Він міг перестрибнути хмарочос одним стрибком, побігти навперейми з потягом і обігнати його, крутнути світ, щоб повернутись у попередній день. Та варто показати йому шматок криптоніту — і він не зможе дійти до кінця кварталу.

Моя найбільша сила — заступатися за інших. Мій криптоніт — це відчуття, що я не маю права висловлювати свою думку. У дитинстві я не наважувалася сказати щось батькові, щоб змусити його припинити бити моїх братів і сестер. Я не могла себе захистити, коли діти в школі сміялися з моєї худорлявості, волосся на руках, великих вух і окулярів. У восьмому класі я не змогла стати на захист дівчинки, яку діти дражнили через те, що вона не користувалася дезодорантом. Я нічого не зробила, коли в старших класах одного учня заштовхували до шафок у роздягальні і постійно штурхали, бо він був гомосексуалістом.

Як колумністка я завжди використовую свій голос, щоб висловити протест проти поганого ставлення до дітей, проти хуліганства й усілякої соціальної несправедливості. Я виступаю проти суддів, прокурорів і губернаторів. Але й досі трапляються дні, коли я не можу віднайти в собі сили, щоб себе захистити, — наприклад коли повинна повернути светр до крамниці і не маю чека.

Моя подруга Бет знайшла свою суперсилу — вона допомагає немовлятам, які мають проблеми зі здоров’ям. Протягом усього життя вона працювала педіатром у дитячій лікарні «Rainbow» в Клівленді й виступала на захист малюків до, під час та після медичних тестувань і процедур. Яким є її криптоніт? Глибоко в душі, під усією радістю, яку вона відчуває, допомагаючи дітям та їхнім батькам почуватися в безпеці у лікарні, ховається жахливе відчуття безсилля, адже вона втратила власного новонародженого сина й не принесла його додому з лікарні. Бет хворіла на діабет, і він настільки ослабив її організм, що вона не змогла виносити дитину. Її малюк народився надто рано. Втрата єдиної дитини і є тим моментом, коли Бет отримала і свою суперсилу, і свій криптоніт.

У мене є хороший друг-перфекціоніст. Ця риса водночас є і його суперсилою, і криптонітом. Він страждає від обсесивно-компульсивного розладу. Коли ми їдемо у відпустку разом, він бере із собою купу спеціальних засобів, щоб оббризкати спальню й ванну кімнату. Чи є з цього користь? Він заробляє цим на життя: йому платять за те, щоб він знаходив недоліки в приміщеннях, які здають в оренду.

Мій чоловік керує компанією, яка спеціалізується на кризових комунікаціях. Він просто обожнює допомагати людям проходити через найгірші моменти в їхньому житті. Одного разу в хімічній компанії трапився витік хімікатів, і її представник зателефонував йому о другій годині ночі. Брюс кілька годин розмовляв із ним по телефону, спокійно пояснюючи, кому слід телефонувати й що казати працівникам, ЗМІ та місцевим жителям, яких треба було евакуювати. У кризових ситуаціях він просто неперевершений, однак слабким його робить найгірший момент його життя — та криза, яку він так і не зміг подолати.

Коли Брюсові було 22 роки, йому зателефонували, щоб повідомити, що його мама померла. Вона розмовляла по телефону з подругою і раптом впала на підлогу. Барбарі виповнилося 45 років. Коронер установив причину смерті — атипова пневмонія. Ніхто й гадки не мав, що вона хворіла. Ця криза вразила всю їхню родину. Коли мама померла, Брюс мав дбати про брата, який щойно закінчив коледж, а також про брата й сестру, які навчалися в середній школі. Того тижня, коли вона померла, вони якраз продали свій будинок і збиралися переїжджати. Не буває дня, коли б він за нею не сумував, не буває тижня, коли б він не жалкував про те, що не міг зробити для своєї сестри і братів більше в той жахливий час.

Його брат Ґері не зміг оговтатися після смерті матері й втрати домівки протягом одного тижня. Зараз він є власником і керівником компанії «Gary Hennes Realtors», яка допомагає людям знайти домівки, про які вони мріють, на південному узбережжі. Він хоче, щоб вони знайшли своє місце в цьому світі — місце, яке він і досі не може знайти для самого себе. Його суперсила полягає в тому, що він робить будь-яку будівлю чи кондомініум, із якими стикається по роботі, ще кращими, допомагає створити «ідеальний дім» згідно з потребами кожного клієнта. А як щодо криптоніту? Це чудова жінка Барбара, яка займає в його серці стільки місця, що годі впустити туди когось іще.

Ми всі володіємо суперсилою — навіть найбільш звичайні люди.

Саме так закінчується відео, присвячене порятунку будинку Супермена. Його намагаються врятувати звичайні люди, подібні до Кларка Кента.

— Знаєте, хто його врятує? — питає Бред. — Ми. Прості й звичайні люди.

Такі, як він. Такі, як Майк. Такі, як ми. Наприкінці фільму ми бачимо ряд людей, які вигукують: «Я Супермен!»

Ми всі Супермени.

Усередині мене, усередині тебе, усередині кожного з нас є сила. Сила, завдяки якій ми можемо змінити цей світ — чи принаймні той його куточок, у якому перебуваємо зараз.

Урок 24

Бог завершує нашу роботу

Терміновий дзвінок пролунав, коли я перебувала в машині «швидкої допомоги» й поповнювала запаси бинтів на полицях над койкою. «Імовірно, серцевий напад».

Ми поїхали на виклик до Етвотера — фермерської спільноти, розташованої у 15 хвилинах їзди від міста. Летіли на швидкості 80 миль за годину, ввімкнувши сирену та блимавки. Ми пролітали повз кукурудзяні поля й сараї, повз жінок, які розвішували випрану білизну, і дітей, які ганялися за колі. У моїй голові проносилися всі знання, які я отримала під час підготовки до роботи у «швидкій допомозі», а тілом розтікався адреналін. «Прочистити дихальні шляхи, перевірити життєво важливі реакції, історію серцевих хвороб тощо». Коли ми дісталися туди, я була готова подбати про цього чоловіка і його серце.

Але я не була готова до того, що це буде маленький хлопчик.

На дорогу вибігли люди — вони махали нам руками. А потім відвели нас до саду позаду будинку, де навколо тіла вже зібрався невеликий натовп. Я продерлася крізь нього, і в цю мить хтось відкинув ковдру. Я очікувала побачити старого чоловіка, а натомість мій погляд упав на кросівку, меншу, ніж моя долоня. Хлопчикові було років сім, він мав біляве волосся і був одягнений у блакитні джинси. Він не дихав. Я підняла його маленьку голівку і притисла свої пальці до його шиї. Пульсу не було. Я відкинула його голову назад, затисла носа і видихнула повітря в його рот. Його груди напнулися, як повітряна кулька. Інший працівник «швидкої допомоги» вже почав серцево-легеневу реанімацію і голосно рахував: «Тисяча один, тисяча два…»

Я кинула оком на садок. Під найближчим деревом лежала мотузка. Ніхто не знав, хто цей хлопчик і що з ним трапилося. Моє серце кричало: «Де його батьки? Як його звуть? Хто він — цей малюк?» Я хотіла погладити його по білявій голівці, обійняти, повернути до життя своєю любов’ю, однак у мене не було вільної руки, щоб пригорнути його, і мені забракло подиху для слів. Коли я відкинула його голову назад, то помітила на шиї червону смугу завширшки з дюйм — вона тяглася від вуха до вуха. Я перевірила його зіниці й зазирнула в блакитні очі — такого відтінку я ще ніколи не бачила. Блакить розчинялася в темряві. Його шкіра була ще тепла і дуже, дуже ніжна.

З кожним вдихом я видихала молитву: «Господи, не дай цій дитині померти. Прошу Тебе — нехай він живе». Якби ж то я могла повернути його до життя своєю волею, молитвою, подихом…

Наша поїздка до лікарні була нескінченною — і водночас здавалося, що вона тривала лише мить. Коло входу на нас уже чекали троє лікарів та п’ятеро медсестер. Вони схилилися над хлопчиком, а я стояла в коридорі й молилася, сподіваючись на диво. Я навіть не могла згадати в молитві його ім’я. Ми й гадки не мали, хто він і що з ним трапилося. Лікарі робили йому масаж серця, накачували його киснем, понад годину розтирали його кінцівки, однак червоне кільце навколо шиї не блідло. Воно нагадувало посмішку смерті, яка брала нас на кпини. Весь екіпаж «швидкої допомоги» залишався там, доки ми не побачили, як його вкрили білим простирадлом. Ми програли.

Я подумала про його батьків — як вони повернуться додому, як пролунає телефонний дзвінок. Для них це стане кінцем світу. Байдуже, чим вони володіють, де працюють, які прибутки отримують. Їхній син помер. Я гепала кулаком по стіні туалету у відділенні «швидкої допомоги», а другою рукою витирала сльози. Наступного дня я прочитала в газеті, що цей хлопчик випадково задихнувся, граючись із мотузкою на дереві.

У жовтні я завжди згадую цього малюка. Останній подих, що злетів із його вуст, нагадував аромат помідорів, які достигають під промінням сонця. Восени, коли цей аромат нагадує мені про нього, я надсилаю йому повітряний поцілунок, де б він не був, і молюся за його батьків.

У житті бувають моменти, коли ти робиш усе, на що здатний, але цього все одно мало. Годі й мріяти про «щасливий кінець». Ти не отримуєш роботи, про яку мрієш, або підвищення, на яке заслуговуєш. Тобі не кажуть: «Дай п’ять», не поплескують по спині, не стукають кулаком об твій кулак на знак підтримки. Ти приходиш додому, почуваючись розчавленим, засмученим, виснаженим, і не можеш зрозуміти: що, чорт забирай, сталося? А відповіді нема. Тобі просто доводиться повернутися до роботи і робити все якнайкраще — знову й знову, навіть якщо почуваєшся абсолютним невдахою. Бог завершує нашу роботу і робить це у спосіб, який нерідко залишається для нас таємницею — ми не здатні її розкрити, а можемо лише прийняти.

У моїй журналістській кар’єрі мені часто доводилося питати людей про найгірший день у їхньому житті. І йдеться не про звичайні негаразди на роботі, коли зламався принтер, накричав керівник чи торговельний автомат «проковтнув» твій долар. Ідеться про випадки, коли помирає пацієнт, невдало приземляється літак, а «поганого хлопця» не вдається зупинити вчасно.

Я ніколи не забуду бортпровідницю, яка поділилася зі мною історією виживання. Вона показала мені уніформу, яка була на ній того дня, коли борт 232 авіакомпанії «United Airlines» упав на кукурудзяне поле в Сіу-Сіті 1989 року. Я говорила з нею через півроку після катастрофи — того тижня вона мала повернутися до роботи. Жінка тримала в руках уніформу, яку вдягала в день аварії. Вона вирішила не прати брудну білу блузку з синьо-золотими погонами. Кров на цій блузці була не її. То були плями від крові пасажира, який її обіймав.

Сьюзен розповіла мені про обличчя загиблих пасажирів. То не були незнайомці: з цими жінками вона теревенила під час польоту, чоловікам поправляла подушки, дітям наливала лимонад і дарувала усмішки. Вона пам’ятала всіх людей, чиї сльози не могла спинити. Вони кричали: «Невже ми всі загинемо?» Сьюзен невпинно повторювала: «Я не знаю. Моліться». Незрозуміло як, але того дня 112 людей загинуло, а їй вдалося вижити.

А ще був начальник поліції з Брімфілда, Огайо, який розповів мені про найгірший день на роботі. «21 січня 2005 року, — сказав Девід Олівер. — То був не просто найгірший робочий день. То був найгірший день у моєму житті».

Одна жінка з його маленького містечка, де живе 10 тисяч людей, намагалася втекти від свого жорстокого хлопця. Рене Бауер одягла пальто, спакувала речі і вже була готова тікати зі своїм семирічним сином Дакотою. Джеймс Трімбл зупинив її, погрожуючи рушницею. Вона намагалася закрити сина своїм тілом, однак кулі пройшли крізь неї і вбили хлопчика. Рене та Дакота поховані на цвинтарі позаду брімфілдського відділку поліції. Щотижня шеф поліції навідує їхні могили.

— Так я відчуваю, що хоча б тепер можу про них подбати, — каже він.

Чоловік, який їх убив, утік із місця злочину ще до прибуття поліції і взяв у заручники студентку Кентського державного університету. Шеф Олівер пригадує, як вів переговори, щоб той її відпустив. Він і досі чує, як жінка повільно, літера за літерою, вимовляє своє прізвище телефоном. Сару Позітано застрелили, перш ніж поліція змогла до неї дістатися. Трімбла заарештували, судили, а потім винесли йому смертний вирок.

Шеф каже мені, що досі любить свою роботу, однак для того, щоб її любити, доводиться миритися з тим, що ти не в змозі змінити, збирати докупи всю свою мужність, щоб змінити те, що тобі до снаги. Ти просто продовжуєш робити те, що можеш, — коли тобі випадає така нагода. Він активно працює над тим, щоб упіймати якнайбільше «поганих хлопців». А ще — щоранку приходить до початкової школи, щоб привітатися з кожною дитиною, яка туди йде. Він організовує заходи на кшталт «Шопінгу з копом», під час якого кожна дитина отримує 100 доларів і може купити все, що заманеться. Або акцію «Заповни поліцейське авто» — коли поліцейські паркують свої автівки коло місцевих супермаркетів і жителі заповнюють їх іграшками та продуктами для спільного обіду. Він снідає з сотнями стареньких, щоб їхня старість не була такою самотньою.

Найгірший день на роботі може залишити шрам на все життя, однак він не повинен відлякувати тебе від того, що ти любиш. Якщо дозволиш цьому шраму зробити себе сильнішим, пізніше він зробить сильнішим світ довкола тебе.

Урок 25

Не все, що зараховується, можна порахувати

Більшість із нас не здобудуть слави, та хіба ж не чудово бути незабутнім?

Чи залишити по собі слід, що не зникає?

Таких людей називають учителями.

Енді Руні казав, що про більшість людей пам’ятає лише дехто, тоді як учителі залишаються в пам’яті тисяч людей до кінця життя.

Якось я написала колонку, у якій заохочувала читачів написати мемуари, що складалися б із шести слів. Нотатки нижче надіслали вчителі:

Змінювати світ на краще. Залишити слід.

Формувати майбутнє зараз — саме цієї миті.

Потрібні вчителі: терпіння — обов’язково, розсудливість — бажано.

Сподівався змінити цей світ. Змінився сам.

Я просто хочу вчителювати. І крапка.

Останній рядок могли б луною повторити вчителі в будь-якій точці світу.

На жаль, для багатьох важливіші тести, а не викладання. Тепер ми оцінюємо вчителів не за тим, який відбиток вони залишають у житті учня, а за оцінками, які той отримує за тест. І дуже часто цінність учня — то цифра на бланку державного іспиту, випускного тесту, атестата чи вступних іспитів.

Мені дуже сподобався лист із вибаченнями, що його написав батькам директор школи Рокі-Рівер в Огайо Девід Рут, коли в червні вони отримали табелі з оцінками.

У цілому у 2008 році діти добре впоралися з обов’язковими іспитами штату Огайо, які складають щороку, щоб оцінити успіхи учнів 3–8 класів з математики, читання, природознавства, соціальних наук та письма. Школа отримала рейтинг «Відмінно» згідно з обов’язковими вимогами «адекватного річного прогресу». Але яку ціну заплатили учні та вчителі за те, що протягом року їм доводилося так зосереджуватися на цих іспитах? Можливо, насправді вони щось втратили? У багатьох класах учителі тільки те й роблять, що готують дітей до державних іспитів. Директора засмучувало те, що їх не вчать головного, що вони не отримують досвіду та знань, які неможливо виміряти чи порахувати за допомогою цифр.

Незважаючи на всі ці досягнення, директор хотів сказати всім учням, працівникам і мешканцям Рокі-Рівер лише одне: «Пробачте».

Містер Рут написав цей лист. Він надіслав його мені для публікації — він був надрукований на двох аркушах з одинарним інтервалом. Його вибачення змусило мене замислитися над тим, як ми можемо віддалитися від справді важливих речей, якщо почнемо вимірювати успіх за допомогою лінійки.

Він скаржився на те, що його вчителі витрачали менше часу на викладання американської історії, бо значна частина тестування із соціальних наук складалася із запитань стосовно інших держав.

Він просив вибачення за те, що не відсторонив від навчання одного з учнів за те, що той здійснив напад на іншого, бо винний міг пропустити важливі дні готування до тесту.

Він вибачався за те, що доводилося відривати дітей від їхніх улюблених занять: мистецтва, музики й спорту, — щоб вони засвоїли стратегії складання тестів.

Перепрошував, що змушений пропонувати учням тести, до яких не може дати пояснень, коментарів, щоб допомогти їх зрозуміти; за те, що не може поділитися з учнями результатами, щоб вони могли вчитися на своїх помилках.

Директор просив вибачення за те, що тримав учнів у класі після того, як їм ставало зле під час тесту, бо якби вони його не закінчили, це означало б, що вони не склали іспиту.

Вибачався за те, що чесність учителів була пов’язана виключно з результатами одного тесту.

Директор вибачався за те, що учні втратили вісім днів навчання через те, що мали складати ці іспити.

За те, що доводилося сприймати будь-які збори, екскурсії та музичні заходи як час, що «відриває» учнів від читання, математики, соціальних наук та письма, адже ці «розваги» могли негативно вплинути на результати тестів.

Директор вибачався за те, що деяких учнів доводилося зараховувати до «групи ризику», — і про це знали їхні однокласники. Їм доводилося складати іспити в маленьких групах, щоб підвищити шанси школи на успішне тестування.

За те, що як директор зосереджувався не на тому, щоб допомогти своїм підлеглим краще навчати учнів, а на тому, щоб допомогти їм навчити тих, хто «покаже результат».

Містер Рут не проти тестів. Він за тести, які допомагають виміряти прогрес і встановити навчальні цілі. Та, на його думку, державні тести запроваджено виключно для засобів масової інформації, щоб ті могли публікувати рейтинги шкіл.

Під час нашої розмови з’ясувалося, що він працює директором уже 24 роки і половину цього часу провів у школі Рокі-Рівер, а решту — у Гадсоні, Альянсі й Зейнсвіллі, штат Огайо. Він обожнює працювати з учнями шостих, сьомих і восьмих класів. «Я співчуваю тим, кому доводиться відчувати на собі вплив пубертату», — жартує він.

Його учні, підлітки від 11 до 14 років, хвилюються, що вчителів, яких вони так люблять, оцінюватимуть за рівнем їхньої успішності. Один із них навіть запитав директора: «Якщо я погано складу тест, ви звільните вчителя?» Серце директора стислося, коли він почув, як інший учень сказав: «Я дуже хочу гарно скласти цей тест, але я не такий розумний».

Він хоче, щоб діти вчилися думати, а не складати іспити.

— Ми більше не навчаємо дітей, — каже він. — Ми вчимо їх складати іспити. Усе, що ми робимо, — це готуємо учнів до них. Я сумую за часами, коли ми просто вчили дітей.

Те, як ми оцінюємо вчителів, нагадало мені цитату, яку приписують Альбертові Ейнштейну: «Не все, що зараховується, можна порахувати, і не все, що можна порахувати, зараховується».

І це справді так — особливо коли йдеться про вчителів. Але не тільки — це справджується й для кожного з нас.

Надто часто роботодавці вигадують способи, щоб порахувати й виміряти нашу цінність, однак зазвичай ці методи дуже далекі від того, що насправді важливе. Нас «вимірюють» звітами, атестаціями, критикою, кількістю вироблених деталей, цифрами продажів, кількістю відвідувачів, яким надано послуги, кліками на сайті. Я пам’ятаю редактора, який рахував підписи під газетними статтями, щоб дізнатися, скільки матеріалів написав той чи інший автор. Це змушувало репортерів тремтіти від страху. Чи справді цифри такі важливі? Звітність багато важить, однак не все можна порахувати.

Те, чого ми варті, прагнуть виміряти не тільки наші керівники. Іноді ми робимо це й власноруч. Ми постійно знаходимо способи вимірювати власну цінність поза межами себе, і нам ніколи не вдається виправдати власних сподівань. Ми повсякчас перевіряємо кількість друзів та фоловерів у Facebook і Twitter. Колись я рахувала кількість телефонних дзвінків та електронних листів, які отримувала після виходу колонки, щоб зрозуміти, наскільки вона важлива. Та насправді неможливо виміряти любов, яку ми вкладаємо у свою роботу, або цінність, що її бачать у кожному з нас інші.

Не все, що зараховується, можна порахувати. На початку моєї журналістської кар’єри один редактор дав нам прочитати історію, яку я ніколи не забуду. Її передавали численним журналістам для ознайомлення. Якось на Різдво репортер Ел Мартінес допізна працював у редакції «Oakland Tribune». Він писав про хлопчика, який помирав від лейкемії. Хочете дізнатися, про що мріяв цей хлопчина? Про свіжі персики.

Таке просте й маленьке бажання.

То була ідеальна жаліслива історія для читачів, які читатимуть газету різдвяного ранку. Репортер набирав текст на комп’ютері, коли об 11-й вечора задзвонив телефон. Редактор відділу міських новин запитав, над чим він працює. Репортер розповів про хлопчика, який помирає, про персики, про те, що зараз знайти свіжі персики неможливо, однак історія хороша. Для цієї статті відвели місце на першій сторінці — те, на яке прагне потрапити будь-який журналіст, справжнє мірило величі, якої можна досягти в редакції.

Редактор запитав, скільки часу залишилося в цього хлопчика. Репортер відповів: «Мало. Можливо, кілька днів». Після довгої паузи редактор мовив: «Знайди для хлопця персики».

Репортер уже пробував це зробити. Він обдзвонив усі крамниці, але для персиків був не сезон. Однак редактор наполягав. Обдзвони весь світ, якщо треба. Зроби все, що можеш.

Репортер поспіхом телефонував, дедлайн був близько, і нарешті трапилося справжнє диво: він знайшов персики і домовився, що їх доправлять літаком. У нього майже не лишилося часу, щоб дописати статтю. Дедлайн висів над ним, мов меч, коли редактор знову зателефонував і попросив відвезти персики хлопчикові. Репортер сказав, що не має часу, адже йому треба було починати писати нову статтю, щоб вона потрапила до газети.

«Я не казав тобі, що мені потрібна стаття. Я сказав, що потрібні персики для хлопчика», — зауважив редактор.

Хлопчик отримав свої персики. Читачі — історію. Репортер — статтю зі своїм підписом. А ми — важливий урок: зазвичай зараховується не наша робота, а людяність, яку ми в неї вкладаємо.

Урок 26

Не плутай свою роботу зі своєю цінністю

Дивовижно, як непомітно підкрадається до тебе День батька, коли твого тата вже немає поряд.

Ти забуваєш про наближення цього дня, а тоді — гоп! — і він уже настав. Ти проходиш повз секцію з листівками в крамниці, зупиняєшся, щоб вибрати листівку, а тоді усвідомлюєш, що тобі нема кому її надіслати.

Мого тата немає на цьому світі вже 16 років, але я досі чую його голос і відчуваю його — всюди. Ніколи не забуду зимовий вечір, коли я позичила в нього машину й пізно поверталася додому. Надворі була справжня хурделиця, і дороги майже не було видно. До нашого будинку залишився один квартал, коли я побачила ледь помітну фігуру, яка брела посеред дороги. Той, хто вийшов надвір у таку негоду, мав би бути несповна розуму!

То був мій батько.

Він ніс обігрівач родині, яка мешкала за кілька кварталів від нашого дому. У них не було опалення. Вони покликали тата полагодити котел, однак йому не вдалося це зробити, і він відніс їм один із наших обігрівачів.

Ось таким батьком він був.

Його сестра Кейт якось розповіла нам, що в нього зовсім не було дитинства. Він завжди працював — навіть коли був малим. У сім’ї він був найстаршим сином, і це означало, що тягар відповідальності завжди лягав на його плечі. Якось на нього накричали за те, що він дав коням зайве зерно, коли вони голодували під час Великої депресії. Мабуть, його серце просто розривалося, коли він бачив, як вони змарніли.

Мої тьоті розповіли мені про той день, коли вони втратили свою ферму. Вони сиділи в будинку і слухали, як аукціоніст продає все, що їм належало і що вони так любили, починаючи з будинку та коней і закінчуючи кукурудзою, що росла на полях. Цю кукурудзу посадив мій батько, Том Бретт. Тоді йому було лише двадцять. Аукціоніст сказав, що 690 доларів із продажу кукурудзи належать татові.

Він витратив ці гроші на перший внесок за напіврозвалений будинок біля залізничних колій на вулиці Сікамор у Равенні, штат Огайо. Вони могли дозволити собі лише таке житло. Сусіди навіть не могли припустити, що хтось наважиться туди переїхати. Мій тато з братами вигнали з хатини всіх «тварюк», а потім викопали погріб. На другому поверсі була одна спальня, і вони перетворили її на три кімнати.

Час спливав, а мої тато й мама продовжували жити в тому будинку. Батько добудовував нові кімнати, коли в сім’ї народжувалися діти.

Мій батько ніколи не думав про те, щоб продовжити навчатися. Він залишив школу після восьмого класу, щоб підтримувати родину. Усе своє життя він носив сорочки із синіми комірцями, а з задньої кишені штанів завжди стирчала червона хустина, якою він витирав із лоба піт. Лише одного разу він покинув своє маленьке містечко — щоб узяти участь у великій війні. Під час Другої світової він був стрільцем хвостової вогневої установки і здійснив понад 30 вильотів. Він не міг стримати сліз щоразу, коли хтось із нас від’їжджав до великого міста, наприклад Нью-Йорка, Фінікса, Чикаго чи навіть Клівленда. Якби його воля — ми б усі й досі жили в Равенні.

Мій батько був справжнім трудоголіком. У нього не було хобі. Він невпинно працював і очікував, що ми робитимемо так само.

Якщо нас карали не паском, то, безперечно, роботою. Підмести підлогу. Вимити вітальню. Сортувати цвяхи в «майстерні». Він завжди називав свій гараж «майстернею». То був справжній домашній склад усякої всячини. Неймовірно, але він знав, де має лежати кожна викрутка, болт і цвях. П’ятеро моїх братів також це знали. Щоразу коли вони робили щось погане, наприклад розбивали лампу, влаштувавши боротьбу у вітальні, батько гиркав: «Я приготував для вас трохи цвяхів, які потрібно посортувати», — і вів їх до верстата, на якому стояла велика банка з-під маринованих огірків, ущерть заповнена цвяхами найрізноманітніших розмірів.

Якщо ми гралися, він кричав: «Ану йдіть допоможіть матері!», — а якщо вмощувалися, щоб почитати, казав: «Книжки вас нічого не навчать». Ми страшенно боялися його слів: «Я маю для вас роботу».

Робота визначала його життя. Коли він її втратив, це його просто розчавило. Я й досі не знаю, що тоді трапилося. Він змушував мене друкувати — сторінка за сторінкою — гнівні звернення до профспілки, компанії — до всіх, хто відібрав у нього сенс життя. Він не зміг повернути собі цю роботу. Мій батько, чоловік заввишки шість футів, зменшувався на очах. Він був абсолютно розгублений. Щоб оплачувати рахунки, мама влаштувалася на вечірню роботу в транспортному суді.

Це просто вбило батька. Дружина працює, а він — ні.

Коли вона почала підробляти прибиральницею в церкві, він розлютився і почав звинувачувати її в тому, що вона проводить забагато часу на роботі. Дуже сердився. Він сприймав це так емоційно, немовби вона завела з кимось роман. Із ким — з Богом?

Нарешті він почав працювати на себе, і в його світі запанував лад. Він набрав собі команду з моїх братів, які допомагали йому лагодити дахи, трубопроводи та печі. Неймовірно, але й тут він працював більше, ніж вони.

Мій батько ніколи не брав відпустки. Жодного разу. Навесні, коли в нас були канікули, ми теж не відпочивали. Ми не їздили на пляж чи в Диснейленд. Ніколи. Протягом цього тижня ми вичищали морозильник у підвалі, шкребли стільці в їдальні — усі тринадцять! — або вимивали дерев’яні панелі у вітальні.

Чи подобалася батькові його робота? Ми про це так і не дізналися. Тоді не ставили таких запитань. Йому не подобалося бути бідним. Не подобалося бути голодним. Йому подобалося робити наше життя кращим, аніж його власне.

Коли у віці 70 років у нього стався серцевий напад, перш ніж поїхати до лікарні, він зняв дерев’яні драбини з кузова свого фургона, щоб мамі не довелося їхати назад із драбинами на даху.

І хоч його робоча етика викликала в мене щире захоплення, вона водночас була і благословенням, і прокляттям. Такою вона є і дотепер. Іноді ти отримуєш від батьків уроки, про які потім доводиться забувати. Мені знадобилося чимало часу, щоб усвідомити, що моя робота не є моєю цінністю.

Але мені все ще важко розслабитися. Я й досі почуваюся винною, коли беру відпустку. Мені й досі важко відпроситися додому з роботи, коли я хвора. Навіть якщо я телефоную на роботу і кажу, що захворіла, усе закінчується тим, що я починаю займатися пранням, витираю пил із меблів, наводжу лад у шухлядах свого столу, щоб відчути свою користь. Навіть того року, коли в мене діагностували рак грудей, я перенесла дві операції, чотири місяці хіміотерапії та шість тижнів щоденного опромінення, я була відсутня на роботі тільки протягом двох тижнів. Я планувала сеанси хіміотерапії згідно з робочим графіком, і навіть якщо на вихідних мені буде зле, то в понеділок я зможу вийти на роботу. Я плакала, коли мені довелося зателефонувати й повідомити, що найближчим часом я не зможу працювати, бо надто виснажена. Хто я, якщо не працюю?

І хто ж? Боже дитя, яке вже є саме по собі цінним. Пам’ятаю, як мене вразили слова одного священика, який зауважив: Богові байдуже, чим я займаюся. «Бог радіє з твоєї присутності», — сказав він.

«Але ж я можу дати Богові щось більше, ніж це», — подумала я.

«Твоя присутність важить більше, аніж твоя робота», — не вгавав священик.

Ось що було найважливішим, коли йшлося про мого батька. Його присутність, а не робота.

Моменти, коли він був поряд із нами і катав нас на металевій «тарілці» по снігу, відривався від роботи, щоб пограти з нами в м’яч, брав нас на риболовлю з бамбуковими вудками й поплавками, а ще всі ті випадки, коли він приходив додому щасливий і гукав, відчиняючи двері: «Вам пощастило — я вже вдома!»

Так, нам пощастило.

Я подумала про це, коли одного дня потрапила до «майстерні» й відчула аромат тирси від оцупків дерева, які ми разом із ним перетворювали на шпаківні, побачила ті самі вудки й стареньку, вичовгану «тарілку» для катання.

Я оглянула його верстак і знайшла коло нього великий паперовий пакунок. А коли зазирнула всередину, то не повірила власним очам.

Там були всі листівки, які ми надсилали йому на День батька.

Колись я хвилювалася, що час поступово знищить усі дахи й печі, які встановлював мій батько, і результати його роботи щезнуть. Щоразу, коли ми їхали містом, він показував мені кожний дах, немовби то був справжній витвір мистецтва. Однак він залишив у спадок не роботу.

«Сині комірці» — такі, як мій батько, — зовсім не прагнуть залишити свій слід у цьому світі. Вони ніколи не зосереджувалися на кар’єрних щаблях, щоб досягти якоїсь великої мети або знайти «святий ґрааль». Ці люди надто заклопотані — вони завжди піднімалися вгору справжніми щаблями, драбинами, щоб лагодити дахи над головами своїх родин. Мій тато тримав драбину для нас — щоб ми могли піднятися вище, ніж він.

Його «ґраалем» були ми.

Він залишив свій відбиток на кожному з нас, і завдяки цьому його можна помітити в кожному відбитку, який я (і мої брати та сестри) залишаємо на цій землі.

Урок 27

Розчисть шлях для того, хто йде за тобою

Яку пораду ти хотів би отримати, але не отримав, перш ніж розпочати свою кар’єру?

Джессіка Томас відповіла на це запитання в кишеньковому довіднику під назвою «Поради про коледж для моєї молодшої сестрички». Вона надрукувала його і вручила сестрі як подарунок на честь закінчення школи.

Коли Джессіка вирішила «розчистити шлях» для сестри, їй було 23 роки і вона закінчувала Державний університет штату Огайо за спеціальністю «біохімічна інженерія». Рейчел було 18, і вона збиралася вступати на перший курс Весліанського коледжу Огайо. Вони обидві народилися в містечку Норт-Олмстед, штат Огайо. Джессіка зібрала все, чого навчилася протягом чотирьох років, і виклала цю інформацію на п’яти сторінках.

«Найважчий момент — це коли твої батьки від’їдуть, — писала вона. — Але пам’ятай: це майже та сама ситуація, як тоді, коли тобі було 2 роки і тебе вперше залишили з нянею. Десять хвилин вередувань — і все гаразд. Коли батьки від’їжджають, ти починаєш панікувати: „Ой, тепер я зовсім сама!“ А потім відчуваєш радісне хвилювання й думаєш: „Ого — тепер я зовсім сама!“

Протягом першого року ти можеш почуватися, ніби заблукала й геть розгубилася. Та наступного року все змінюється. Ти ловиш себе на тому, що кажеш батькам: „Я їду додому“, — і йдеться не про батьківський дім, а про твою кімнату в гуртожитку».

Як дбайлива старша сестра, Джессіка хотіла полегшити цей перехідний період для Рейчел. Вона написала про те, що свого часу хотіла б знати сама. Коли я читала її «довідник», то теж жалкувала, що не отримала такої інструкції від моїх чотирьох старших братів та сестер і не написала її для шістьох молодших.

Після того як я завагітніла у 21 рік і вилетіла з коледжу, я працювала в кількох місцях, щоб оплачувати оренду квартири, і врешті-решт стала секретаркою. Я ніколи не забуду той день, коли моя найстарша сестра Тереза переконала мене закінчити коледж. Вона зробила це, поставивши мені одне-єдине запитання: «Невже ти хочеш бути секретаркою до кінця життя?»

Звісно, якщо тобі подобається бути секретарем і в тебе це гарно виходить, ти можеш голосно й радісно вигукнути: «Так!» Однак мені ця робота остогидла, і я її просто ненавиділа. Водночас я розсердилася на сестру за те, що вона змусила мене відчути себе такою нікчемою. Як вона могла так мене образити? Насправді ж ніхто не може змусити тебе відчути себе нікчемною, «маленькою» людиною. Сестра нагадала мені, що я почуваюся саме так, бо вдовольняюся чимось незначним — набагато меншим, аніж моя мрія.

Нас не вчили мріяти. Нас учили виживати. Батько не мав часу на мрії. Він покинув школу після восьмого класу, щоб допомогти родині, яка втратила все під час Великої депресії. Усе своє життя він носив дошки для покрівлі й лазив по драбинах під пекучим сонцем. Узимку він ремонтував печі, у яких було повно азбесту, і останній став причиною його смерті. Він сподівався, що п’ятеро його синів успадкують його бізнес — «Brett Metal Sheet». Та вони не хотіли займатися виснажливою роботою, яка погано оплачувалась і забирала всі сили.

Мама ніколи не вчилася в коледжі. Вона працювала помічницею медсестри, аж доки не познайомилася з моїм батьком. Він був симпатичним холостяком — і пацієнтом лікарні. Вона випадково (а може, й навмисно) обпекла його гарячою грілкою, і йому довелося затриматися в лікарні. Вони одружилися, домовилися народити десятьох дітей, а в результаті вийшло одинадцятеро. Один із нас був «випадковістю». Вони так і не зізналися, хто саме.

Їм було непросто, коли перша дитина поїхала до коледжу. Гадаю, вони почувалися покинутими або зрадженими. Батьки хотіли, щоб ми жили вдома чи принаймні в нашому містечку все життя. Коли моя сестра Патриція отримала стипендію Єльського університету, вони говорили про це дуже тихо й шепотіли одне одному: «Навіщо їй їхати з Огайо?» Вони й гадки не мали, яким великим досягненням це було для неї.

Мої брати й сестри торували власні шляхи. Я пам’ятаю свою сестру Терезу в негарній уніформі, яка додавала їй віку. Вона носила її, коли працювала в продуктовій крамничці «Acme» в нашому місті, розносячи товари, щоб оплатити навчання в коледжі. Вона першою вступила до коледжу, однак їздила на заняття з дому. Тереза змінила кілька професій. Останньою була робота медсестри у відділенні інтенсивної терапії, де вона рятувала життя, аж доки не вийшла на пенсію.

Моя сестра Джоан першою поїхала з рідного дому, щоб жити в гуртожитку. Батьки хотіли, щоб ми вступали до найближчого і найдешевшого закладу — Кентського державного університету, розташованого за шість миль від нас. Джоан перша накинула оком на Державний університет Огайо, до якого треба було діставатися дві з половиною години. Це означало, що їй доведеться туди переїхати і повністю себе забезпечувати. Джоан отримала ступінь доктора філософії за спеціальністю «організаційна психологія» в Нью-Йоркському університеті і працює викладачем в Арізонському державному університеті.

Мій брат Майкл здобув ступінь МВА в Державному університеті Огайо й отримав диплом бухгалтера. Мері, яка багато років працювала на одному з заводів «General Electric», щоб оплатити навчання в коледжі, отримала два магістерські ступені і врятувала чимало людей, які страждали від домашнього насильства, наркоманії та алкоголізму.

Том, який багато років працював, лагодячи дахи з моїм батьком, закінчив Кентський державний університет, а зараз займається оцінюванням нерухомості і працює в департаменті транспорту Огайо.

Морін вступила до Державного університету Боулінг-Ґрін і отримала диплом журналістки. Тепер вона займається рекламою будинків і послуг для спільноти пенсіонерів, яка допомагає людям похилого віку почуватись у цьому світі як удома.

Патриція вступила до Державного університету Огайо, а потім отримала диплом магістра з архітектури в Єлі. Я обожнюю проходити повз будівлі, які вона проектувала в Нью-Йорку. Згодом вона створила свою лінію купальників «Вероніка Бретт», про які розповідав журнал Опри Вінфрі.

Марк отримав диплом фізіотерапевта в Державному університеті Огайо, а потім — ступінь МВА. Тепер він керує кількома лікарнями в Мічиґані. Джим має диплом бухгалтера Кентського державного університету, він приєднався до Корпусу миру і служив в Узбекистані. Зараз працює бухгалтером у Вашингтоні.

Метью, наймолодший з-поміж нас, протягом усього дитинства малював комікси. Те, що він був останнім із 11 дітей, додавало йому неабиякої сміливості. Якось він сказав батькам, що їде до кемпінгу, а сам вирушив до Нью-Джерсі на концерт Брюса Спрінгстіна. Іншим разом сказав, що йде рибалити, а сам стрибнув із парашутом. Він закінчив Кентський державний університет і отримав диплом графічного дизайнера. Я й гадки не мала, наскільки важко йому було торувати свій шлях, аж доки кілька років потому він не відкрив власну компанію з графічного дизайну «Субстанція» в Чикаго.

Коли він ще жив разом із мамою і татом, його запросили на співбесіду до Чикаго. А тоді запитали: «Ви зможете вийти на роботу через два тижні?» Він погодився, але навіть не уявляв, як повідомити батькам новину про те, що через два тижні він поїде. Як сказати тим, хто виростив одинадцятьох дітей, що їхнє родинне гніздечко скоро спорожніє? Як він шукатиме квартиру? Як організує переїзд? Як звикатиме до нового місця? Переїзд із Равенни (з населенням 12 тисяч людей) до Чикаго (кількість населення — 2,7 млн) може видатися польотом на Місяць, якщо робиш це вперше в житті.

Якби ж то я могла тоді йому допомогти! Але тоді я була надто розгублена, щоб зрозуміти, як треба розчищати шлях для того, хто йде за тобою. Я навіть не усвідомлювала, що то мій обов’язок. Тепер я це знаю. Ми всі знаємо. Кожен із моїх братів і сестер допомагав розчищати шлях для племінників і племінниць, які йшли за нами.

Ми з чоловіком перетворили третій поверх нашого старого будинку на стартовий майданчик — спочатку для власних дітей, а потім для нашої племінниці Рейчел, яка покинула роботу в Дейтоні й переїхала до Клівленда. У результаті вона отримала роботу в «Залі слави рок-н-ролу». У неї з’явилася власна квартира, вона зустріла своє кохання і зараз мешкає неподалік разом із чоловіком та сином.

Мій племінник Майкл готується захищати докторську дисертацію. Він знає, що це можливо, бо його тітка теж отримала ступінь доктора наук. Його сестра Лія грала в оркестрі у Ґарреттсвіллі, Огайо, де населення становить лише 2329 людей. У результаті вона стала музикантом духового оркестру університету Нотр-Дам і виступала на національному телебаченні перед мільйонами глядачів. Вона щойно отримала диплом магістра за спеціальністю «танцювальна терапія» в Бостоні. Її брат Люк брав участь у виставах шкільного театру, а потім провів одне літо з нами, працював у театральному таборі й написав п’єсу. Протягом ще одного літа він вивчав театральне мистецтво в студії Стелли Адлер у Нью-Йорку. Він закінчив Університет Болдвіна Воллеса за спеціальністю «театральне мистецтво».

Я й досі в захваті від того, що всі десятеро моїх братів і сестер поїхали з рідного дому і втілили свої мрії в життя. Є гарне прислів’я, яке описує кожного з них: «Цілься в Місяць — навіть якщо не влучиш, то принаймні опинишся серед зірок». Для мене вони — зірки, які сяють для наступного покоління майбутніх зірок.

Урок 28

Якщо хтось іде іншим шляхом, це не означає, що він заблукав

Коли моїй доньці виповнилося 23 роки, у неї почалася депресія.

Подруга, яка жила на Мангеттені, розповідала, що планує переїхати до Лос-Анджелеса. Ще одна подруга, яка виросла в Кенті, збиралася до Атланти. Двоє її друзів збиралися одружитись і думали тільки про свої стосунки. Подруги з дітьми поринули в материнство.

Ґабріель відчувала, що застрягла в «кризі чверті життя». Ця криза може настати після досягнення 20-річного віку, коли ти намагаєшся зрозуміти, чого хочеш від життя, і чуже життя завжди видається кращим, аніж твоє власне. Спочатку я думала, що в такій непростій ситуації опинилася тільки моя донька. Та потім вона показала мені анонімний електронний лист, який її друзі надсилали одне одному. Він давав відповідь на питання: «Як зрозуміти, що ти подорослішав?»

«У твоєму холодильнику більше їжі, аніж пива. У ліфті ти чуєш свою улюблену пісню. Тепер ти не пам’ятаєш, о котрій годині зачиняється служба доставки „тако“. Ти більше не лягаєш подрімати після обіду до шостої вечора. Твої канікули тепер тривають не 130 днів, а тільки 7».

Останнє твердження просто вбило мою доньку. Вона працювала щоліта — над своєю засмагою. Уперше в житті вона мала роботу з дев’ятої до п’ятої і не могла засмагати між дванадцятою і другою годинами дня. Робота їй подобалась, однак її жахала думка, що тепер вона працюватиме за таким графіком до кінця свого життя. Я пам’ятаю той день, коли вона усвідомила, що закінчила школу, і спитала: «Ти хочеш сказати, що тепер мені доведеться працювати протягом усього літа до кінця життя?»

Моя донька закінчила коледж і заручилася з гарним хлопцем. Вона планувала знайти перспективну роботу, на якій могла б застосувати свій диплом з комунікацій (на її навчання ми витратили 50 тисяч доларів), і жити з нами, заощаджуючи гроші на весілля, що мало відбутися восени. Кажуть, що життя — це те, що трапляється з тобою, коли в тебе зовсім інші плани. Трапилося життя. Через чотири місяці вона звільнилася з роботи, де доводилося працювати по 12 годин на день, тоді як оплата була стандартною — за 8-годинний робочий день. А потім, у якусь мить між орендою залу для церемонії та вибором весільної сукні, вона вирішила, що не готова виходити заміж, і повернула обручку.

Ґабріель знайшла нову роботу, але й гадки не мала, що буде далі. Вона шукала квартиру, але могла дозволити собі небагато. Усіляко намагалася вибудувати своє життя, однак його не вдавалося розпланувати. У цілому ж вона просто пливла за течією.

Я спробувала стати їй якорем, однак це тільки заважало їй рухатися вперед. Мені було приємно, що вона жила вдома і ми могли разом переглядати серіал «Друзі», експериментувати з новими рецептами страв і ходити на довгі прогулянки. Одного разу я злякалася, побачивши, що вона шукає рейси до Атланти та Нью-Йорка. Я хвилювалася, що вона може піддатися спокусі переїхати, і запропонувала їй для початку знайти квартиру тут.

— Я не хочу застрягнути в цьому містечку на все життя, — зітхнула Ґабріель.

Застрягнути в цьому містечку? Я нагадала їй, що це Клівленд — місто можливостей, «Залу слави рок-н-ролу», фешенебельного району Флетс, команди «Cleveland Indians», а не якась діра, де нема чого робити. Вона закотила очі. Будь-яке місто, де живуть твої батьки, — це маленьке містечко.

Якщо доросла людина надто довго живе в батьківському домі, вона може деградувати. І її батьки теж. Якщо надто довго опікуватимешся дитиною, це може зашкодити її соціальному життю, знищити мотивацію до розвитку. Я думала, що допомагаю доньці з «фінансовою подушкою». З’ясувалося, що вона від неї задихалася. Я хотіла сказати їй, що це нормально — зазнати невдачі, ризикнути, вибрати щось — місто, кар’єру, хлопця — і будувати своє життя. Воно не буде ідеальним. Ніхто з нас не живе ідеальним життям.

Життя — це суцільний хаос. Плани на наступні п’ять років переоцінюються. Більша частина з того, що я планувала протягом життя, так і не здійснилася. Більша частина з того, що здійснилося, не була запланована. Та в результаті моє життя виявилося набагато кращим, аніж я будь-коли могла уявити. Одного дня моя донька усвідомить, що світ належить їй. Але тоді перлини моєї мудрості були їй не потрібні. То був час, коли вона мала знайти власні перлини, — і вона робила це, а я не мала креслити для неї мапу. Ґабріель торувала власний шлях, прислухаючись до свого серця, а не мого.

Іноді, щоб віднайти себе, потрібно спочатку заблукати. Мій племінник Майкл саме це й зробив — після того як закінчив коледж. У нього був план: троє друзів, мікроавтобус і мапа доріг. Для мене то був не зовсім план, але Майкл розраховував на те, що дістанеться з Огайо до університету Нью-Мексико. Він дуже хотів туди потрапити. І сказав, що на те, щоб дістатися з провінційного Ґарреттсвілля в штаті Огайо до Альбукерке, підуть тільки три дні.

Я бачила надто багато зразків «незалежного кіно», щоб вважати це вдалою ідеєю. На шляху до Нью-Мексико може статися будь-що — особливо з патлатим хлопцем на автівці з номерами штату Огайо і трьома гітарами. Я хотіла його врятувати, адже дорогою машина могла зламатися, він міг загубити гроші або й узагалі заблукати. А тому запропонувала йому дещо. На честь закінчення школи я подарую йому квиток до Нью-Мексико. Коли я запропонувала йому цей варіант, то відчула легке запаморочення від захвату.

Але він відмовився — навідріз. Вони хотіли подолати цей шлях разом — у мікроавтобусі його друга.

Скільки миль «пробігло» це авто?

Він не знав.

Воно застраховане?

Він не мав жодного уявлення.

У якому воно стані?

Хтозна.

У моїй уяві зринали картини того, як він блукає десь далеко від нас.

Але я не могла його зупинити.

А тоді ми вирішили поїхати на узбережжя. Мій чоловік не хотів, щоб ми заблукали, як це трапилося минулого року, коли я була за кермом, і купив GPS-навігатор. Хіба я мала право з ним сперечатися? Адже саме я пропустила потрібний поворот і проїхала ще кілька миль, перш ніж це усвідомити.

GPS-навігатор нагадував крихітний телевізор, прикріплений до нашого вітрового скла. Коли починаєш їхати, на його екрані поступово розгортається мапа. Якщо повертаєш не туди, він каже тобі розвернутися. Жіночий голос постійно вказує тобі шлях. «За 800 ярдів поверніть ліворуч на автостраду», — каже він. Через двадцять хвилин я вже сама хотіла сказати їй, куди їй треба «їхати». Мені страшенно не подобається, коли кожні п’ять хвилин хтось розповідає мені, куди треба їхати, особливо якщо цей «хтось» говорить із британським акцентом і кожну дорогу називає «автострадою».

— Хіба не чудово? — тішився чоловік.

Аж ніяк. Я зненавиділа цю річ. Він заснув на пасажирському сидінні, довіривши наш маршрут анонімному «компасу».

Хіба заблукати — погано? Я надулася. Це ж просто робить відпустку тривалішою. Одного літа ми заблукали, але знайшли чудове місце, де можна було помилуватися долиною Шенандоа. Іншого року ми опинилися на вузесенькій дорозі, яка на мапі була не товща, ніж волосина. Ми побачили дороговказ із літерою Л. Ми заблукали?[12] Виявилося, що то виїзд на стару дорогу Лінкольна. Мій чоловік схвилювався. Його двоюрідний дід, Майк Сінгер, ішов цією дорогою від Нью-Джерсі до Сан-Франциско в 1914 році. Тоді йому було 18 років. Мабуть, то була неймовірна прогулянка! Величезна гора попереду вже не була такою загрозливою, коли ми уявили, як він на неї видряпується.

На жаль, тепер GPS-навігатор не дозволяв нам збитися зі шляху. Мій чоловік був щасливий, а відчувала, що ця «ідеальна штука» мене пограбувала. Адже в Америці стільки місць, які можна досліджувати! З електронними мапами, пошуковим сервісом Google та GPS-навігатором «мистецтво губитися» перетворюється на «загублене мистецтво». Я сумую за тими днями, коли ми довіряли паперовим мапам і «чоловіку з автозаправки», які вказували нам шлях. Або ж можна було просто стрибнути в машину й довіритися внутрішньому компасу.

Я думала про це, коли прощалася з Майклом. До того часу його плани трохи змінилися. Замість трьох хлопців і мікроавтобуса з’явилися двоє хлопців і легковик. Власник мікроавтобуса передумав. Та замість того, щоб давати якісь поради, я віддала Майклові атлас доріг зі штатами, у яких мріяла побувати. Я більше не боялася, що він заблукає.

Якщо чесно, я йому заздрила. Він запхав усі свої речі на заднє сидіння «доджа неона», і ніхто не казав йому, де він має повернути, щоб виїхати на «автостраду».

Вони й справді заблукали — вже за годину, навіть не встигли виїхати за межі Огайо. А потім вийшли з ладу кермове управління з підсилювачем та кондиціонер, і вони просто плавилися від спеки на шляху до Альбукерке.

Так, він заблукав, але водночас знайшов себе в цій подорожі. Зараз Майкл закінчує магістратуру з філософії й готується до написання дисертації. Він іще не знає, де це робитиме, однак торує власний шлях — і робить це по-своєму.

Урок 29

Розширюй власну зону комфорту, щоб інші теж почувалися комфортно

За кілька хвилин до того, як я піднялася на сцену, щоб виступити на бізнес-конференції, до мене підійшла одна жінка, яка хотіла дещо спитати.

Вона була перекладачкою на конференції, яку проводили в місцевому університеті, і поцікавилася, чи не буду я проти, якщо вона перекладатиме мій виступ жестами для тих присутніх, які мають проблеми зі слухом. Жінка не хотіла мене відволікати, але бажала, щоб ці люди мене теж почули.

Я переконала її, що зовсім не проти. Попередила, що говорю досить швидко, тож мене непросто наздогнати. Вона ж лише розсміялась у відповідь.

У мене було кілька вільних хвилин, і я запитала, що змусило її зацікавитися мовою жестів. Я гадала, що, можливо, хтось із її батьків був глухим або ж у її теперішній сім’ї є людина, яка має проблеми зі слухом.

Жінка розповіла мені прекрасну історію, яку я ніколи не забуду.

Їй було 14 років, і влітку вона працювала в кафе, де продавали морозиво. Одного разу туди зайшов чоловік, який підняв табличку з написом «один великий шоколадний ріжок». Вона подумала, що це досить дивно, але приготувала ріжок і віддала цьому чоловікові. Коли б він не приходив, він завжди тримав у руках табличку з тим самим написом: «один великий шоколадний ріжок». Нарешті дівчина здогадалася, що чоловік глухий.

Вона взяла книжку в бібліотеці й почала вивчати мову жестів. За півгодини вона вивчила одне запитання, яке хотіла поставити відвідувачеві. Коли чоловік знову прийшов до кафе, вона жестами запитала: «Чим я можу вам допомогти?»

Він просто завмер на місці.

Чоловік був настільки вражений, що просто вибіг із кафе, не забравши свого шоколадного ріжка. Невже вона вжила неправильні слова? Невже образила його?

Та за кілька хвилин чоловік повернувся. І привів із собою компанію глухих друзів.

Коли вони зайшли до кафе, він поглянув на неї й почав спілкуватися з ними мовою жестів. Його друзі подивилися на дівчину і заплакали. Я теж заплакала, коли дізналася, що ця жінка стала професійною перекладачкою і працювала викладачкою в коледжі, заробляючи собі на життя мовою жестів.

Трапляються справжні дива — і в нашому житті, і в житті інших людей, — коли ми розширюємо зону свого комфорту, щоб інші почувалися комфортніше. Іноді нам не потрібно шукати кар’єрний шлях — він сам знаходить нас поза межами нашого комфорту.

Аннетт Фішер почувалася досить комфортно як власниця крамниці весільних суконь, аж доки не запропонувала подбати про тварин на фермі своєї подруги, поки та у відпустці. Коли вона годувала тварин, то помітила в хліві темний куток, заснований павутиною. Вона змахнула павутину й побачила в кутку свиню-каліку. Про пузату свинку всі забули, і скидалося на те, що в неї зламані ноги. Вона була геть лиса й не могла ходити. Раніше свинка була товстенькою і щасливою — аж доки хтось не впустив її на землю, дістаючи з вантажівки.

Кар’єрна стежка Аннетт привела її в графічний дизайн. Одинадцять років вона була власницею рекламної агенції, вийшла заміж, придбала кілька акрів землі і відкрила крамницю для наречених. До 26 років вона вже досягла всіх цілей, але чогось бракувало. «Момент прозріння» настав тоді, коли вона взяла хвору свиню з собою на роботу, щоби вчасно давати їй ліки. Одна з майбутніх наречених скаржилася, що сукня від Альфреда Анджело не пасує до її туфель і сумочки. Аннетт поглянула на жінку в дизайнерській сукні, а потім на свиню і зрозуміла, що воліла б працювати зі свинями.

— Коли бачиш життя як одну велику картину, байдуже, чи пасують твої туфлі до сукні, — зауважила Аннетт.

Коли власниця ферми повернулася з відпустки й запитала, скільки має заплатити Аннетт за те, що вона доглядала тварин, та відповіла: «А можна мені забрати оту свиню-каліку?»

Думка про свиню переслідувала її. Аннетт замислилася над тим, скільки ще таких тварин живуть на фермах — побиті, скалічені, покинуті в темних і брудних хлівах. Вона зачинила крамницю весільних суконь і відкрила притулок для фермерських тварин «Щасливі стежки».

Аннетт плекала свою свинку Дженіс сім років — аж до її смерті у 2007 році. Вона називає її засновницею «Щасливих стежок». Аннетт пригощала свинку м’ятними цукерками, і Дженіс щасливо жила в крихітній дерев’яній хатинці з обігрівачами. Вона спала під товстим рожевим пледом, а на стіні над нею висів календар зі свинками.

З того часу Аннетт значно розширила свою ферму і відкрила один із притулків у містечку Равенна, штат Огайо, де я виросла. Щойно мешканці міста про це дізналися, як Спільнота гуманності, Ліга захисту тварин і поліцейські почали приносити до притулку покалічених і занедбаних тварин. У її хлівах повно-повнісінько свиней, коней, качок, гусей і курей. Завдяки «Щасливим стежкам» було врятовано понад чотири тисячі тварин. Ця некомерційна організація допомагає фермерським тваринам знайти нові домівки. Волонтери чистять хліви, лагодять паркани, будують нові навіси та розвантажують сіно. Місія цієї ферми — рятувати, реабілітувати, а потім знаходити нових господарів для врятованих тварин, яких їм приносять поліцейські. Таких тварин ображають, про них не дбають або жорстоко з ними поводяться. Саме це трапилося з 40 півнями, яких поліція забрала від господарів, які організовували півнячі бої в Клівленді.

Один чоловік знайшов у кемпінгу Вілбура — поросятко, яке мало такий вигляд, ніби його били ногами, мов футбольний м’яч. Курку Бронсон підібрали на шосе в Клівленді. Барні — кінь, який тягав важезні колоди амішів, — пошкодив спину й більше не міг працювати. Маленька свинка Марія втекла з бійні в Моґадорі. Поросятко на ім’я містер Бо Джанґлс узимку залишили на шкільному паркінгу.

Аннетт провела для мене екскурсію своєю фермою, розташованою на десяти акрах землі. Вона показала мені свиню в спальному мішку. На череві Есбері є заглибина, яку залишив шланг. Хтось прив’язував її за допомогою шланга і не знімав його. Коли вона виросла, він уп’явся в її тіло, і його довелося видаляти.

Я познайомилася з Джой — теличкою голштинської породи, яка уявляла, що вона — поні. У віці п’яти тижнів її знайшли примерзлою до землі. Вона втратила частину хвоста. Моє серце стискалося, коли я бачила, як Аннетт дбає про кожну з цих тварин. Вона повертає їх до життя своєю любов’ю і знаходить людей, які готові подарувати цим тваринам новий дім.

Аннетт завжди дякуватиме Дженіс — свині, яка змінила її життя, розширивши зону її комфорту. Ця жінка фарбує губи блискучою рожевою помадою, підводить очі темним олівцем, одягає срібні сережки, запилюжене блакитне пальто і робочі чоботи, вкриті… краще тобі не знати чим. Вона далеко відійшла від крамниці весільних суконь, але їй це подобається. Можна навіть сказати, що тепер вона живе в раю для свинок.

Урок 30

На яхті не скиглять

Перш ніж учергове поскаржитися на рутину, що її називають роботою, поміркуй ось про що: яким би було твоє життя, якби ти не міг працювати?

Усі ми чули цей старий афоризм: «Я не знаю жодної людини, яка на смертнім одрі сказала б: „Якби ж то я проводив більше часу на роботі“». Я й сама частенько це повторювала, аж доки не зустріла одну жінку, яка поклялася, що її останні слова такими точно не будуть.

Усе своє життя Сюзан прагнула лише одного — працювати. У той час, коли інші дівчата-підлітки фантазували, який вигляд матимуть у весільних сукнях, Сюзан уявляла себе в темно-синіх брюках або картатій спідниці, білій блузці, піджаку та з портфелем у руках.

— Зі шкіряним портфелем із монограмою, — уточнила вона. — Ось ким я мріяла стати. Я ніколи не хотіла стати чиєюсь матір’ю чи дружиною, хоч і не маю нічого проти цього.

Сюзан отримала два дипломи — з історії та комунікацій — в Ітакському коледжі Нью-Йорка, а тоді вирішила вчитися далі, щоб отримати ступінь МВА в Університеті Нью-Гемпширу. Через чотири тижні після початку занять лікар сказав, що в неї діагностували розсіяний склероз. Їй було 25 років.

— Земля розверзлась і проковтнула мене повністю — за мить, — говорила жінка, виштовхуючи кожне слово так, немовби її вдаряли в живіт.

Її життя змінилося назавжди.

Коли я з нею познайомилася, їй було 49 років і вона їздила на чорному інвалідному візку своїм будинком у Шейкер-Гайтс, штат Огайо. Вона мало нагадувала ту жваву жінку-кар’єристку, яка полюбляла купувати шкіряні портфелі й ділові костюми з краватками-метеликами від Джозефа Бенка. Швидше скидалася на дівчинку в яскраво-жовтій сукні, шкарпетках того самого відтінку і сніжно-білих кросівках без жодної подряпини. Оскільки тепер вона вже не може супроводжувати свої слова жестами, її карі очі й чорні брови постійно підстрибують, підкреслюючи кожну фразу.

— Мої обмеження? Навіть не знаю, з чого почати. Я завжди була правшею, а тепер доводиться їсти лівою рукою. Я не можу стояти. Потребую сторонньої допомоги й догляду. Не можу розрізати їжу на шматочки. А з 1982 року не можу застебнути свою блузку, — сказала вона.

Сюзан не може самостійно пересуватися на інвалідному візку, не може розпечатати конверт, керувати автівкою, підняти ручку, якщо та впаде на підлогу. Після паузи вона порахувала всі свої можливості й зробила висновок: «У мене є великий рот і одна рука».

— Послухайте, я не вважаю себе жертвою. То був не мій вибір, — підкреслює жінка. — Так, мене пограбували, але в цілому життя несправедливе. Робиш усе, що можеш. Я не заздрю іншим людям та їхньому життю, але мені потрібне було моє власне.

Вона таки отримала ступінь МВА і використала свої знання, працюючи в комп’ютерному відділі клівлендської клініки. Її батькам доводилося приходити до неї о 6 годині ранку, щоб допомогти вдягтись, а потім сісти в авто. На роботі хтось мав допомогти їй вилізти з авто й дістатися до кабінету.

— У моєму відділі працювали просто надзвичайні люди, — каже жінка. — Без них я нізащо б не впоралася.

Вона покинула роботу понад 10 років тому, коли їй стало надто важко.

Оскільки робота більше не є стрижнем її життя, Сюзан почала працювати волонтеркою по всьому місту. Коли її питають, чого їй найбільше бракує зі світу роботи, на її обличчі з’являється умиротворення — немов солодкі спогади про втрачене кохання.

— Там була гідність, елегантність… і сережки з перлами… такі маленькі, такі вишукані. Там у тебе був авторитет. Ти гарно виконувала свою роботу, — каже вона, немовби розповідаючи про зовсім іншу людину. Утім, так воно і є.

— Людині завжди потрібне місце, яке є чимось більшим, аніж вона сама, щоб йому належати. Мені бракує ідей і мотивації. Бракує прийняття рішень. Завдяки роботі ти маєш право на існування. Я сумувала за своїми контактами. За нормальним життям.

Вона має одну пораду для тих, хто звик скаржитися на дорожні затори, нескінченні робочі години, жахливих босів: «Цінуйте те, що маєте».

Знайомство з цією жінкою змусило мене по-новому поглянути на свою роботу — і в мене з’явилося нове почуття вдячності. Цікаво, який вигляд мала б наша робота, якби ми дивилися на неї виключно з вдячністю?

Якби кожний наш день минав під гаслом вдячності і ми бачили всіх і все як дари — а так воно і є! Мабуть, тоді ми усвідомили б, що, порівняно з рештою світу, пливемо на розкішній яхті.

Більшість із того, на що ми звикли скаржитися, радо хотів би мати хтось інший. Тривала поїздка на роботу через затори? Нестерпний керівник? Колега, який дратує? Маленька зарплата? Це великі дари для того, хто не може працювати або знайти роботу.

Хтось створив чудовий фільм про людей із країн «третього світу», які зачитують скарги мешканців розвинених країн, і розмістив його на сайті waterislife.com. Хлопчик сидить у купі багнюки й каже: «Ненавиджу, коли шкіряні сидіння не прогріваються». Жінка стоїть біля річки, у якій інші жінки перуть білизну, і каже: «Терпіти не можу, коли забуваю білизну в пральній машині і вона починає смердіти». Хлопчик із козою вигукує: «Я постійно забуваю свій зарядний пристрій на першому поверсі». Наприкінці цього фільму звучать слова: «Проблеми розвинених країн — це не проблеми».

Моя подруга Конні повсякчас нагадує мені: «На яхті не скиглять!» Ось де перебуває більшість із нас порівняно зі значною кількістю людей у цьому світі — особливо з тими, хто не має роботи і ледве тримається на плаву. Трапляються дні, коли я починаю скиглити через те, що редактор вніс правки в мою статтю, тоді як мала б дякувати за те, що можу заробляти на життя писанням. А ще часто скаржуся на те, що маю заповнювати щомісячні звіти про свої поїздки, тоді як мала б радіти, що мені компенсують транспортні витрати.

Якщо дивитися на світ із вдячністю, твоя робота заслуговує на похвалу й подяку. Можливо, вона зовсім не схожа на яхту, а радше на маленький катер, каное або пліт. У будь-якому разі саме завдяки їй ти тримаєш голову над водою. І якщо не опускатимеш її, з кожним днем краєвид ставатиме мальовничішим.

Урок 31

Ніхто не може спустошити тебе без твого дозволу

Рахунки за газове опалення нашого старого будинку росли, і ми вирішили з’ясувати, де втрачаємо тепло, щоб утеплити стіни та запобігти цим «витокам».

До нас прийшов мій друг Білл зі своїм інфрачервоним термометром, схожим на маленький жовтий пістолет. Він наводив його на стіну, там з’являлася червона цятка, і температура в цьому місці реєструвалася на дисплеї.

Білл навів «пістолет» на підлогу коло задніх дверей. Пристрій зафіксував температуру +6 °C. Холодне повітря просочувалося до будинку з підлоги. На одній стіні він зафіксував +11 °C, а на іншій +20 °C. За допомогою цього пристрою було дуже легко знайти «енергетичні витоки».

Коли ми знайшли всі ці місця, то почали замазувати щілини, ізолювати й додавати герметичні прокладки. Наш рахунок за газ зменшився зі 185 до 118 доларів. Протягом усієї зими нам було тепло й затишно.

Було б чудово, якби кожен із нас мав пристрій, який міг би перевірити все життя і з’ясувати, у яких місцях із нього витікає енергія. Уяви, наскільки продуктивною була б твоя робота, якби тобі вдалося позбутися всіх «енергетичних втрат». Уяви, як би ти почувався або почувалась, обираючи лише ті проекти, які заряджають тебе енергією. Якби можна було вибирати лише тих друзів, партнерів і колег, котрі «запалюють» тебе замість того, щоб гасити.

Трапляються дні, коли я переживаю особисту енергетичну кризу. Дні, коли відчуваю, що життєва сила мене залишає, а я ловлю себе на тому, що кажу: «Я така розгублена… така виснажена… абсолютно спустошена».

Я чула, що те, як ти витрачаєш свою енергію, є важливішим, аніж те, як ти витрачаєш час. Замість тайм-менеджменту люди тепер звертають особливу увагу на «енергетичний менеджмент».

То куди ж зникає вся енергія? Коли знайдеш місця «витоків», їх можна «утеплити». Мені не знадобилося багато часу на те, щоб знайти свої, коли в мене виникло бажання їх відшукати.

Я витрачаю свою енергію на те, щоб знову й знову перевіряти свою електронну пошту, Facebook і Twitter. Я втрачаю енергію, коли пропускаю сніданок або обід.

Енергія витікає з мене, коли я пліткую, скаржуся, критикую, звинувачую та маю сумніви. Вона зникає, коли я надто бурхливо реагую і влаштовую сцену замість того, щоб перечекати й відреагувати спокійно. Енергія зникає, коли я знов і знов перекладаю папери на своєму столі з одного місця на інше. Вона витікає через усі непотрібні й необов’язкові «мозкові штурми», які заволоділи моїми думками і моїм робочим столом.

Я спустошую себе, коли вчасно не лягаю спати, а розгадую судоку чи дивлюся фільм, який бачила вже разів двадцять, — «Пропозиція», «Милий дім Алабама» або «Весілля мого найкращого друга». Коли я всім кажу «так» і перевантажую своє втомлене «я» ще більше. Коли читаю жахливі новини, які не зможу викинути з голови кілька годин. Коли слухаю про драми, до яких не маю жодного стосунку.

Я постійно намагаюся вичавити максимум із себе та свого календаря, наче день може тривати довше, ніж 24 години, а в тижні може бути більше ніж 7 днів. І я не самотня. Ми схильні поважати наші електронні пристрої більше, ніж власні тіла. Щовечора ставимо телефони на зарядку, але рідко дотримуємося режиму сну, щоб «зарядити» себе енергією.

Але є гарна новина: коли знайдеш свої місця «витоку енергії», їх можна «закрити». Ось що допомагає мені.

Молитва й медитація. Щоранку я беруся до важливої справи — підключаюся до джерела божественної енергії, яке є нескінченним.

Я прикріплюю записки з позитивними твердженнями на свій робочий стіл, у машині, на дзеркалі. Вони нагадують мені, як бути кращою версією себе.

А ще важливо обрати правильний саундтрек свого життя. Я обожнюю пісні в стилі кантрі. Але в них так багато розбитих сердець, брехні, обману, обра́з. Колись ми жартували: що трапиться, якщо послухати пісню в стилі кантрі ззаду наперед? До тебе повертається твій собака, твоя вантажівка, твоя дружина. Пісні в стилі кантрі, які я слухаю зараз, наповнюють мене надією і радістю.

Також я намагаюся займатись тільки однією справою. Якщо обідаю — це означає, що я обідаю. Тепер під час їжі я не читаю газету і не перемикаю канали по телевізору, не заглиблююся в Інтернет, айфон чи айпад.

А ще мені допомагають вигадані дедлайни. Якщо в мене немає чіткого дедлайну, я вигадую його, щоб не марнувати цілі тижні, коли треба зробити якийсь проект, написати колонку чи розділ книги. Я не сиджу в Інтернеті годинами, якщо не маю в цьому потреби.

ГЗСВ. Не треба бути надто голодним, надто злим, надто самотнім і надто втомленим. Цього мене навчили друзі, які перебувають на реабілітації. Забагато людей щодня пропускають обід. Вони надто заклопотані, щоб поїсти. Насправді це дурниця.

Я завжди раджуся зі своїм внутрішнім «я», перш ніж погодитися на ще один проект, «мозковий штурм» або справу, яка забере в мене чимало часу. Моя сестра Джоан допомагає мені звертати увагу на факти, а не здогади щодо моєї здатності робити те, що я хочу, а не те, що «маю» зробити. Мені імпонують слова Анни Ламотт: «Я живу згідно з твердженням, що слово „ні“ — це закінчене речення». Амінь, сестро!

Я навчилася казати «ні» всім тим речам, які висмоктують мою енергію і мій час, коли йдеться про роботу:

Електронна пошта. Замість того щоб постійно її перевіряти навіть тоді, коли я не маю можливості відповісти на листи (а це означає, що мені доведеться їх перечитувати), я читаю листа, відповідаю, а тоді видаляю його.

Паперова робота. Чому купа паперів на робочому столі росте так швидко? Якось мені дали гарну пораду: щоразу, коли береш до рук якийсь документ, прикріпи до його кутика скріпку. Якщо знайдеш папірець із купою скріпок, це означає, що ти уникаєш справи, яка з ним пов’язана. Або зроби це, або просто порви його.

«Енергетичні вампіри». На кожній роботі завжди є кілька персонажів, які просто «висмоктують» весь кисень у кімнаті. Їх відчуваєш навіть раніше, аніж бачиш. Вони повсякчас створюють проблеми з нічого — пліткують, заздрять, прагнуть втягти тебе в боротьбу з уявними ворогами в їхніх головах. Зберігай ясність думки, не бери в цьому участі, тримайся якнайдалі.

Коли кажеш «так» із метою справити на когось враження. У моєму житті траплялися ситуації, коли я пропонувала нові проекти лише тому, що хотіла вразити інших під час зустрічі. А потім ішла звідти й розуміла, що в мене немає ані часу, ані бажання, щоб утілювати їх у життя.

Прокрастинація. Я надто часто уникаю важливих справ через свій страх. Тривога, пов’язана з їх виконанням, наростає в моїй голові, мов шторм; мене огортають хмари сумнівів, які заважають тверезо оцінити те, що потрібно зробити. Тепер я маю звичку братися до складних справ насамперед, щоб упоратися з ними якнайшвидше.

Якщо ти не можеш сказати «ні», проведи своєрідний аудит, щоб визначити, чого варте твоє «так». Тобі завжди доведеться за нього заплатити — або часом, або енергією, або тим і іншим. Коли я була перевантажена виступами (окрім двох щотижневих колонок, радіопрограми та роботи над новою книжкою), я запитала Джоан, як можна відмовитися від деяких запрошень. Джоан вислухала мої скарги на те, як важко сказати «ні» спільнотам та організаціям, друзям та членам родини, які займаються важливою справою і хочуть, щоб я підтримала їх як промовець. Та забагато добрих справ — це таки забагато.

Мій чоловік якось сказав мені: «Забагато шоколаду». Що?! «Один шматочок — це прекрасно. Два — ще краще. Три — трохи забагато. Чотири — забагато. П’ять — це вже біль у шлунку». Навіть якби я встигла відвідати всі ці заходи, мені б це не пішло на користь. У мене не було б життя — я жила б виступами.

Ти не можеш устигнути все. Джоан запропонувала мені просте математичне рішення: скільки тобі це коштуватиме — від дверей до дверей? Включно з дорогою, готуванням, привітанням, автографами, подяками? А тепер поглянь на те, що ти втрачаєш: час, який би могла провести зі своїми онуками або чоловіком, хобі тощо. Після цього занотуй усі переваги. Наприклад, до скількох людей ти донесеш сказане? Якщо тобі немає сенсу казати «так», але ти почуваєшся винною, виміряй відчуття провини. Склади шкалу з позначками від одного до десяти. Познач на ній свою провину. І коли ти це зробиш, то чітко зрозумієш, що дозволяєш провині приймати рішення замість себе й висмоктувати з тебе життя. Провина — це жорстокий тиран, який ніколи тебе не відпустить.

Джоан запропонувала намалювати ще одну шкалу, щоб вимірювати ентузіазм. З одного кінця напиши «ні», а з другого — «так». Якщо я скажу цьому завданню «так», моє серце співатиме чи я занепаду духом? Чи перехоплює в мене від нього подих? Якщо ні — просто скажи «ні», і крапка.

Є й інші способи, які мені не вдається застосовувати повністю, але я до цього прагну:

Установи конкретний обмежений час, який витрачатимеш на перевірку електронної, голосової пошти, Facebook і Twitter.

Харчуйся здоровою і поживною їжею замість тієї, що не приносить користі тілу, на кшталт газованих напоїв, чіпсів та морозива.

Частіше обідай із друзями, щоб просто з ними поспілкуватись, а не обговорювати ділові питання.

«Забудь про багатозадачність і став більше запитань» — чудова порада від мотиваційного спікера Колетт Карлсон. «Тайм-менеджмент — це не рішення. Рішення полягає в тому, щоб керувати собою». Вона запропонувала складати списки справ, до яких не варто братись, і заносити туди всі «не завадило б». І це не егоїзм — це потрібне для того, щоб залишатися здоровою людиною. А ще мені імпонують її варіанти сімейних обідів. «Злакові пластівці — чудово, — каже вона. — Або „Макдональдс“. Недарма ж у них є „геппі-міл“».

Припини дріб’язково опікуватися чоловіком, дітьми й колегами. Не потрібно звертати увагу на кожну деталь. Звісно, вони не здатні зробити все ідеально — як ти. Вони зроблять це по-своєму і, можливо, навіть краще.

Приборкай «вимогливих». Хто це? Усі люди, які вимагають від тебе все більше й більше часу. Це може бути твій чоловік, твоя дитина або твій бос. Та хто б це не був, навчись казати «ні». Якщо не можеш це сказати, потренуйся казати «потім». Ніхто не може тебе спустошити без твого дозволу. Залишайся поряд із людьми, які тебе наповнюють, а не спустошують. Мені подобаються слова, що їх надіслала мені в електронному листі моя подруга: «Ніхто не може звести тебе з глузду, якщо ти не даси їм ключа».

Одна подруга з релігійного притулку навчила мене отримувати приплив енергії, поплескуючи себе по різних частинах тіла. Знаєш, як горили б’ють себе в груди? Спробуй — це заряджає неабиякою енергією.

Коли дізнаєшся, де втрачаєш свою енергію, можна починати лагодити ці «отвори». І коли ми це робимо, у нас з’являється більше часу та енергії для найбільш важливих роботи та людей — починаючи із самих себе.

Урок 32

У житті багато цікавого — тож не треба його пришвидшувати

Коли я побачила цей плакат, то просто завмерла: «Не плутай свою кар’єру зі своїм життям».

Байдуже, як ми заробляємо на життя, якщо нам бракує на нього часу.

Іноді найкраще, що ми можемо зробити для себе й для інших, — це натиснути на гальма і скинути швидкість. Чи навіть зупинитися. Насправді ж існує Міжнародний день відпочинку, але я щороку його пропускаю, бо надто заклопотана.

Хіба не чудова ідея — взяти паузу, подумати й розважитись? А як щодо цілого сезону дозвілля? Стривайте, а хіба це не літо?

Життя пролітає так швидко, що мимоволі думаєш: невже хтось прискорює обертання земної кулі? Чи вириває аркуші з календаря? Ураховуючи наш темп життя, можна припустити, що однією з десяти заповідей є: «Не відпочивай».

Навіть у Бога був вихідний.

У більшості з нас їх немає.

Байдуже, що ти шануєш — суботу чи неділю, — колись це були дні, коли весь галас довкола тебе стихав. Альберт Швейцер радив людям не дозволяти нікому забрати в них суботу, бо якщо в душі не буде суботи, вона стане сиротою.

Ми — нація сиріт.

Щосуботи наші діти грають у бейсбол, футбол і хокей. Під час богослужінь наші магазини продають спиртні напої та пиво. Великі й малі торговельні центри, продуктові крамниці, універмаги вщерть заповнені відвідувачами. Коли я була маленькою, у вихідні неможливо було знайти автозаправку і більшість крамниць були зачинені, бо шанували заповідь: «Пам’ятай день суботній, щоб святити його».

Ми ходили до церкви, а коли поверталися, то збиралися за обіднім столом усією родиною. Ми навіть не називали це «застіллям» — звісно, ми сиділи за столом і не вставали, аж доки всі не пообідають. Якщо хтось у цей час телефонував, це вважалося поганим тоном. «Скажи, щоб передзвонили. Ми обідаємо», — бурчав батько.

Після обіду ми зазвичай ходили в гості до дядька Джо або їхали на ферму дідуся й бабусі. Чистили боби. Затискали довгі травинки між двома великими пальцями і свистіли. Ми їли зігріті сонцем огірки та помідори просто з грядки. Ніхто нікуди не поспішав. Не було куди йти — усе зачинене.

Тепер «день суботній» — це ще один звичайний день. Люди займаються хатніми справами, ходять до крамниці, працюють. Вони настільки заклопотані, що їм навіть бракує часу на те, щоб прочитати недільну газету. Що ж трапилося з днем, коли ми маємо відпочивати?

Ми заповнюємо неділю проектами та роботою. Хизуємося тим, які ми молодці, коли нас везуть до кардіологічного відділення. Безперервно говоримо про свою «багатозадачність», аж доки не згадуємо, що забули забрати дітей із футбольного тренування.

Ми перевантажуємо власних дітей, вихваляючись, до скількох спортивних секцій ходить Джейсон і скільки гуртків відвідує Бетані, яка почала займатися балетом, гімнастикою, вивчати німецьку та грати на фортепіано ще до того, як пішла в дитсадок. Ми вчимо наших дітей бути «багатозадачними». Вчимо завантажувати вихідні справами й відкладати радість на потім — до пенсії. Коли твої діти востаннє грали в гру «Захопи чужий прапор»? Коли проводили вечір на веранді, милуючись зірками? Коли востаннє ловили світлячків? Лазили по деревах? Читали комікси? Влаштовували бої в сіні? Бігали під поливальними пристроями? Ти хоч колись брав чи брала їх із собою на риболовлю? На прогулянку, щоб купити морозиво? У похід?

Якщо ми не навчимо їх витонченого мистецтва байдикування, хто зробить це за нас?

Може, краще припинити розплановувати кожну їхню хвилинку і дозволити їм трохи «понудитися», щоб їхня уява запрацювала? Це корисно зробити й нам.

Якщо в тебе є сильна робоча етика, час подбати й про ігрову. Забудь про всі розваги, записані до твого п’ятирічного плану. Як щодо плану на найближчі п’ять годин?

Колись Інтернетом кружляла анонімна електронна розсилка з порадами щодо того, як підтримувати здоровий рівень безумства. Там пропонували поставити на свій робочий стіл кошик зі сміттям і написати на ньому «Вхідні листи». Підстрибувати замість того, щоб ходити. Заснувати свою робочу кабінку сіткою від комарів і слухати звуки тропіків.

Чому б не доповнити цей список? Постав коктейльну парасольку в чашку з кавою, зніми взуття і ходи кабінетом босоніж. А коли повернешся додому після важкого робочого дня, лягай у гамак і називай себе шефом «Хмарного патруля».

Забудь про телевізор. Вимкни комп’ютер. Конфіскуй усі мобільні телефони, відеоігри та айпади. Вижени дітей на вулицю. І себе теж.

Запроси сусідів пограти у квача з ліхтариками. Шукайте скарби, влаштуйте виставку домашніх улюбленців, шоу талантів. Пограйте в шаради на газоні. Змайструйте музичні інструменти з непотребу, що його знайдете на кухні чи в гаражі. Не читайте дітям лекцій про те, яким чудовим було життя, коли ви були дітьми. Вийдіть на вулицю і покажіть.

Не називайте це «марнуванням часу».

Бо це і є життя.

Урок 33

Замість того щоб планувати краще життя, почни ним жити

Одного разу я організувала «вечірку жалю», на яку не прийшов ніхто, крім мене. Моє письменництво завело мене в глухий кут. Переді мною на столі лежав готовий рукопис, однак мені було страшно надсилати його агентові або видавцю — я страшенно боялася, що його відхилять. Я хотіла зрозуміти ідеальний шлях Бога, перш ніж зробити принаймні один хиткий крок неправильною стежкою.

Чоловік сказав мені: «Ти шукаєш знак, але він у тобі самій. Тобі вирішувати. Поки що ти нічого не зробила для того, щоб твою книжку надрукували. І нічого не робиш, а просто чекаєш, щоб рішення підказав Бог. Можливо, я і є тим знаком — надсилай книжку».

Я зробила це і досі перебуваю під враженням від того, що її видали у 26 країнах світу.

Один старенький аміш якось сказав мені: «Можеш молитися про картоплю, але бери до рук мотику». А один мій друг із програми реабілітації завжди повторював: «Бог зробить для нас те, що ми не здатні зробити, однак він не робитиме того, що ми маємо зробити самі».

Більшість із нас схильні до прокрастинації не тому, що ледачі. Ми відкладаємо якусь справу, бо боїмося зробити неправильний крок, а тому не робимо жодного.

Як той, хто молився Богові, щоб Господь допоміг йому виграти в лотерею, але цього так і не сталось. І одного дня під час молитви він почув голос Бога, що прогримів із неба: «Купи лотерейний квиток!»

Якщо хочеш виграти в лотерею — купи квиток. Хочеш зібрати врожай картоплі — можеш про це молитись, але бери до рук мотику. Ти можеш вірити в Бога, але цю віру треба зміцнювати діями — хай навіть незначними. Ти маєш робити те, що можеш зробити.

Якась часточка мене бунтує проти дії. Я хочу дочекатися слушного моменту, ідеальної сюжетної лінії, яка продумана від початку й до кінця ще до того, як я надрукую перше слово. Я хочу гарантій, що це правильна ідея — від самого початку і до кінця. Як я можу діяти, перш ніж відчую, що готова? А може, бути «готовим» узагалі неможливо?

Я часто намагаюся себе обдурити — коли змушую себе думати, що вже дію, тоді як насправді лише планую, організовую або читаю про те, як маю діяти. Я накупила книжок, присвячених фізичним вправам, і прочитала їх, не напруживши жодного м’яза.

Щоразу, коли я хочу дізнатися щось нове, я з кимось консультуюсь або купую книжку — замість того щоб просто взятися до справи й зробити це. Одного разу я прочитала чотири книжки про те, як покращити свою гру на фортепіано. Зібрала всі свої ноти в папку-швидкозшивач. Гадаєте, я почала грати гами та мелодії? Дзуськи. Жодної ноти.

Багато людей, які кажуть мені, що мріють стати письменниками, записуються на численні тренінги та відвідують конференції, але при цьому не беруть ручки до рук. Безпечніше залишатись у своїх мріях про п’єсу або роман і насолоджуватися можливостями, аніж спробувати й зазнати поразки. Я обожнюю людей, які готові ризикнути й зробити щось неідеально — замість того щоб ідеально нічого не робити.

В одній із молитов, яку я почула в релігійному притулку, були такі слова: «Господи, я витратив усе своє життя на те, щоб наструнчити свою ліру, замість того щоб співати Тобі». Гадаю, Бог хотів би просто чути наш спів, навіть якщо ми геть не потрапляємо в ноти. Отець Клем Мецґер був директором єзуїтського молитовного притулку. Я пам’ятаю воістину прекрасний момент, коли він попросив одну жінку почитати під час меси. Коли вона швиденько промовляла рядки з Біблії, то мала зляканий вигляд. А тоді попросила його про допомогу — почала наперед питати, як вимовляти окремі слова. «Ой, затинайтеся на здоров’я», — сказав він.

Затинайтеся на здоров’я.

Яка чудова порада!

Усі ми спотикаємося на життєвому шляху. Однак дехто з нас майстерно вдає, що нічого не сталося.

Якось я відпочивала в одному місці, і Франсуаза Адан читала нам лекцію, що мала назву «Як нести спокій ізсередини назовні». Вона народилася в Італії, а виросла в Бельгії. Вона отримала диплом лікаря й вирішила допомагати людям дбати про їхній розум, тіло і дух. Зараз Франсуаза працює директором Мережі інтегративної медицини Коннора в мережі університетських лікарень, а також асистентом професора в медичній школі Західного резервного університету Кейса. Її називають «чемпіоном здорового способу життя», і я розумію чому.

У залі було багато ділових жінок, які взяли вихідний, але більшість із них намагались її ошукати, ховаючи під столами айфони та планшети. Вона закликала нас припинити цю нескінченну діяльність. Спочатку змусила дихати, причому видих мав бути довшим, аніж вдих. Вдихнути, рахуючи до чотирьох, видихнути, рахуючи до шести.

А потім попросила всіх поставити собі таке питання: «Що найкраще вплине на мій добробут?»

У кімнаті стало тихо. І мені спала на думку ідея: припини планувати й почни жити. Що мені треба зробити, щоб довіритися життю і поринути в нього на сто відсотків просто тут і просто зараз? Що трапиться, якщо я припиню цю гонитву за «ідеальністю» і просто повірю, що завершеність — це теж добре?

Намагання жити ідеальним життям насправді відволікає мене від самого життя. Я забагато думаю. Забагато планую. Забагато організовую.

А тоді вона змусила всіх нас зробити вправу, якої я ніколи не забуду. Жінка тримала в руках боа з пір’я і розповідала, що ці пір’їнки легкі й невагомі — на противагу важким цілям, які тягнуть нас за собою. Вона попросила нас уявити терези, де на одній шальці лежатиме те, чим ми хочемо займатись, а на другій — те, чим ми займатися не хочемо. Замість того щоб ховати себе під тягарем нескінченних цілей, можливо, краще зробити один маленький учинок — легесенький, мов пір’їнка? Якщо покладеш пір’їнку на одну шальку, спершу нічого не трапиться. Але якщо додаси ще одну, а потім іще…

Лише одна пір’їнка здатна схилити баланс на твою користь. Якою буде твоя? Та справа, яка зможе перехилити терези? Яку пір’їнку ти маєш сьогодні?

Вона передала це боа до залу й попросила кожну жінку висмикнути з нього пір’їнку, а потім розповісти, яку пір’їнку — який учинок — ми можемо зробити чи, навпаки, не зробити, аби змінити своє життя.

Ми по черзі висмикували пір’їнки й розповідали свої історії. Жінки обіцяли проводити більше часу з друзями, написати про те, що вони в собі цінують, просити про допомогу, не затримуватися на роботі після шостої вечора. Вони присягалися не перевіряти електронну пошту так часто, піти на йогу, найняти персонального тренера, знайти в робочому графіку півгодини на себе. Обіцяли, що плануватимуть зустрічі з подругами за «маргаритою», вранці читатимуть афірмації, спатимуть удень.

Я поїхала звідти з простенькою синьою пір’їнкою, пообіцявши собі припинити додавати пункти до списку обов’язкових справ. Те, що я туди додаю, має бути вартим мого життя, бо саме цим і є мій час — моїм життям.

Урок 34

Світ потребує людей, які живуть повним життям

Завжди сідлай власного коня.

Я згадала це гасло дівчат-ковбоїв, коли підтягувала шкіряні паски, намагаючись зафіксувати їх якомога щільніше, щоб не впасти. Піді мною не було коня, але все одно було дуже страшно.

Коли я прочитала некролог, присвячений Конні Дуґлас Рівз, найстаршій жінці-ковбою країни, то вирішила, що час жити на повну. Ця техаська жінка, якій виповнився 101 рік, наполовину глуха й майже сліпа, померла від того, що її скинув додолу кінь, Доктор Пеппер.

Дивовижно. У 101 рік вона все ще сідала на коня.

Багато хто з нас ніколи не наважується осідлати коня. Ми живемо надто обачно, боїмося завдати собі шкоди. Колись я думала, що найкращий спосіб померти — це постаріти, заснути й більше не прокинутись. Однак ця жінка-ковбой змусила мене передумати. Не треба йти до смерті навшпиньках. Іди з життя ефектно. Іди живою.

Не те щоб я планувала піти з життя найближчим часом, але хотіла збадьоритись. У небі, на висоті 800 футів, пристебнувшись до параплана, схожого на промисловий вентилятор, прикріплений до візочка з двома пасажирськими сидіннями та парашутом.

Я щойно прочитала чергову книжку, яка закликала мене вийти із зони комфорту, відчути страх і все одно зробити це, — коли мені зателефонував мій друг Гел Бекер. То був не перший дзвінок — він телефонував тижнями, залишаючи на моєму автовідповідачі радісні повідомлення: «Погода просто чудова… Тут так класно… Подзвони мені».

Я хотіла піднятися в небо, точніше я хотіла хотіти піднятися, бо ніколи не катаюсь ані на «чортовому колесі», ані на американських гірках, ані на інших атракціонах. Однак згадала про сміливу жінку-ковбоя і сказала «так».

Ніщо не могло її зупинити. В Інтернеті було чимало історій про те, як вона вирощувала худобу, каструвала баранів та вбивала гримучих змій. У 86 років вона зламала ногу — її хвицнув кінь. Ще один кінь скинув її на землю, потрапивши в гніздо шершнів. Тоді вона зламала кисть, п’ять ребер, а ще проштрикнула легеню.

Якось вона розповідала репортерові «Associated Press» про свою братову, на 10 років молодшу, яка весь свій час проводила перед телевізором. «Хіба це можна назвати життям? Треба виходити у світ і насолоджуватися його дивами».

Саме це й пообіцяв мені Гел. Дивовижний краєвид.

І я довіряла його думці про цей світ.

У віці 28 років у Гела діагностували рак ІІІ ступеня. За прогнозами, він міг прожити не більш ніж три місяці. Рак яєчок поширився на черевну порожнину, груди та мозок. То було у 1983 році. Він і досі носить із собою своє фото, на якому важить 42 кілограми, а на його руках можна помітити опіки від хіміотерапії.

Гел став письменником, гуру тренінгів із продажів і міжнародним спікером. Він насолоджується життям так само старанно, як і працює. Можливо, навіть старанніше. Цей чоловік пережив рак і як ніхто знає, що в нас немає гарантій на довге життя, а тому намагається отримати від нього максимум. Він грає в музичному гурті, займається аерофотозйомкою і за можливості милується заходом сонця. Він використовує кожний момент. І завжди каже: «Ця мить — неповторна».

Хіба ж я могла йому відмовити? Коли ми стояли на шкільному футбольному полі, він підкинув угору жмут трави, щоб перевірити вітер, усміхнувся і сказав: «Чудовий вечір для польоту».

Він розпакував веселковий нейлоновий парашут, розплутав мотузки (самі лише мотузки!), прикріпив їх до візка, а тоді дав мені шолом.

— Маєш щось у передніх кишенях? — запитав він, бо не хотів, щоб щось потрапило в пропелер. Я швиденько дістала все з кишень.

Я підтягнула паски на плечах, вдягла шолом і зробила глибокий вдих. Гел умостився на передньому сидінні, і параплан почав стрибати по траві на трьох гумових колесах. Раптом ми опинилися в повітрі!

Гел попередив, що перша хвилина польоту може дезорієнтувати. Але я б назвала це словом «затероризувати». Однак він мав рацію. Уже за хвилину моє тіло звикло до свисту вітру, до відчуття, що я не маю за що триматись, але й не маю чого боятись.

Ми пролітали над пишними кронами дерев, блакитними басейнами, смарагдовими ставками, коричневими спинами оленів — простісінько до заходу сонця. Коли ми м’яко приземлилися на траву, Гел запитав:

— Тепер відчуваєш?

Хтось назвав би це сплеском адреналіну. Але я гадаю, це щось інше. Потік радості струменів кожною моєю веною. Б’юсь об заклад, що саме так почувалася та жінка-ковбой після кожної поїздки верхи. Вона казала репортерам, що ніколи від цього не відмовиться. «Це в мене у крові», — говорила.

І вона говорила не про катання верхи на конях. Ішлося про життя.

Один зі способів «перезапустити» своє життя — це написати власний некролог і втілити його в життя, поки ти ще живий. Саме це зробила Ненсі Лі Гіксон. Я ніколи не була з нею знайома, але навіть пожалкувала про це, прочитавши її некролог у газеті «Plain Dealer», де я саме працювала.

Ця жінка дійсно написала власний некролог і редагувала його протягом семи років. Ненсі було 65 років, і вона жила настільки повним життям, наскільки це було можливо. Вона померла рано-вранці 30 червня 2009 року. Ось що вона хотіла розповісти про своє життя. Її родичі казали, що це чиста правда:

Окрім того, що вона була матір’ю, яка не вживала спиртного і не любила займатися хатніми справами… вона часто виступала в ролі омбудсмена для підлітків із неблагополучних родин, допомагаючи їм знаходити фінансування для коледжу. Відчиняла двері свого дому для багатьох бідних дітей і підготувала декого з них до успішного дорослого життя, хоч їм і не хотілося дорослішати.

Вона насолодилася довгим життям, сповненим пригод, про які не варто говорити. Зізнавалася, що бунтівним підлітком устигла побувати бібліотечним клерком, безталанною студенткою коледжу, яка жила на стипендію, хіпі, яка тікала з дому, героїчною вчителькою недільної школи, лідеркою дівчат-скаутів, лектором у «Grange», влучним стрільцем, офіціанткою, дружиною (кілька разів), зварювальником, художницею та письменницею.

Вона була головним менеджером навчального центру з дозвілля на свіжому повітрі й жила у віддаленій і крихітній однокімнатній кабінці в національному парку Долина Каяхоґа. Незважаючи на брак місця та обіднього столу, їй вдавалося влаштовувати обіди для друзів і родичів, і вона могла посадити на своє ліжко до двадцяти осіб.

Останні 23 роки вона прожила на фермі «Winter Spring» біля Денвіля, штат Огайо, де збудувала власний Стоунгендж, висадила й допомогла врятувати від зникнення близько 50 видів давніх яблунь. Казали, що її домашній сидр та вино просто валили з ніг.

Вона була справжнім другом для бродячих собак, котів, коней і навіть кіз. Вона була справжнім кошмаром для мисливців і часто захищала непопулярні, але справедливі справи. Загалом, до кожної справи вона бралася з неабияким ентузіазмом, але ніщо не робила ідеально. Після переїзду до Денвіля ця жінка мужньо боролася з гострою і серйозною недугою і протягом десяти років опиралася лімфомі, яка зрештою й забрала в неї життя.

Часто вона навіть не могла вийти з дому, але продовжувала займатися волонтерством і жертвувати свої обмежені кошти на користь бідних підлітків. Її завжди тішили їхні маленькі і великі перемоги. Імовірно, тепер цих пожертв і співчуття буде ще більше.

У некролозі згадали живих родичів Ненсі, а тоді там були такі слова: «Протягом тривалого часу вона була членом Американського союзу захисту громадянських свобод, Демократичної партії та некомерційної організації MENSA. Замість того щоб надсилати квіти, будь ласка, помоліться за Конституцію Сполучених Штатів».

Яке життя!

Це нагадало мені сильну цитату Говарда Турмана, який сказав: «Не питай, чого потребує світ. Запитай, що робить тебе живим, — і роби це. Бо насправді світові потрібне лише одне — люди, які живуть».

Що робить живим тебе?

Можливо, це не робота. Це може бути будь-що, що її оточує.

Урок 35

Найкращий спосіб використання життя — любов

Моя донька одружилася з чоловіком, який виріс із 63 братами та сестрами.

Його батьки, Елсі й Кевін Саллівени, мали трьох власних дітей, а потім стали батьками ще для 60 малюків.

Вони зробили своєю кар’єрою любов до чужих дітей. Стали «екстреними» прийомними батьками для немовлят, яких забирали від батьків через насильство, недбалість або з медичних причин. Я навіть уявити не можу, скільки підгузків їм довелося замінити, скільки разів погодувати, збити температуру… У своїй рідній домівці мій зять отримав ступінь доктора філософії з любові.

Якось я брала інтерв’ю в хлопчика, який хотів, щоб його всиновили. Після розмови з Морісом у моєму серці залишилася глибока рана. Я познайомилася з ним багато років тому, коли йому було 12 і він майже втратив надію. Він розумів, що більшість людей хочуть усиновити немовля або маленьку дитину. Але все одно дуже хвилювався, коли його світлина з’явилася в рубриці «Plain Dealer» «Дитина чекає». Його персональне оголошення про пошук батьків змальовувало його як розумного, креативного й талановитого хлопчика, який живе в інтернаті через недбале ставлення і насильство з боку батьків. Він написав, що свого часу стане першим чорношкірим президентом Сполучених Штатів.

Ось тільки ніхто не зателефонував.

Моріс був досить дорослим, щоб розуміти, що він нікому не потрібен.

— Дуже важко бути терплячим, коли час спливає, — тихо казав він. — Чому ніхто не телефонує?

Що він сказав би тому, хто хотів би його взяти? Моріс усміхнувся так широко, що його очі за пухкими щічками перетворилися на дві чорні щілинки з коштовними оніксами.

— Навіть не сумнівайтеся, — мовив він голосом досвідченого продавця, — це хороший вибір! Ви просто не можете втратити таку можливість!

З точки зору дитини легко повірити в те, що тебе ніхто не хоче всиновити, бо ти є відповідальним за помилки своїх батьків. Тебе охоплює лють, ти гостро реагуєш, а тоді стає ще важче переконати когось тебе всиновити. Коли я познайомилася з Морісом, він разом із 42 іншими дітьми жив в інтернаті «Beech Brook» у Пеппер-Пайк, штат Огайо. Він пробув там найдовше — два роки. Я запитала в нього, у скількох прийомних родинах він побував.

— Ого, — сказав він і почав подумки рахувати. — Як мінімум у дванадцяти.

Моріса забрали в батьків, коли йому було сім. Дві його сестри жили в прийомних сім’ях. Він теж хотів би потрапити в таку сім’ю, хоч люди його лякали.

— Ти постійно нервуєш, — каже хлопчик, заламуючи руки. — Нікого не знаєш. Не знаєш, де кухня, де ванна кімната. Наче немовля, яке щойно народилося на світ. І не знаєш, як воно буде далі.

А ще ти ніколи не знаєш, як довго проживеш у цій родині. Хлопчик сподівався, що останні прийомні батьки залишать його в себе. «Вони сказали, що хочуть мене всиновити, — каже Моріс. — Мабуть, я зурочив».

Він замріяно розповідає про те, як вони грали в хованки. А коли йому треба було від’їжджати, на його честь улаштували вечірку, а прийомна мати плакала, коли вони прощалися.

— Я навіть не пам’ятаю номера їхнього телефону чи адреси, — сказав хлопчик, не відводячи очей від своїх кросівок.

До початку терапії Моріс поводився в прийомних родинах як руйнівник. З часом він навчився не жбурляти стільці й не лаятись, коли злиться, а просто казати про те, що тебе засмутило. Його історія відлякує людей, і вони не бачать того, яким він є зараз і яким може стати.

Однак він мав останній промінець надії. У Моріса був наставник, який навчав його практикувати свої нові навички в реальному житті. Девід, археолог Клівлендського музею мистецтв, брав його до себе щосуботи.

— Він чудовий, — розповідав мені Девід. — Дуже розумний, і з ним весело. Він потребує прив’язаності. І готовий налагодити стосунки з ким завгодно.

До того, як у його житті з’явився цей наставник, Моріс утратив будь-яку надію. Він казав психотерапевту: «Я не хочу жити. Мені буде краще на небесах». Моріс не вимагав нічого особливого від родини, яка могла б його всиновити.

— Я хочу мати родину, у якій не вживають наркотиків і не б’ються, — казав він.

Йому було важко бачити, як усиновлюють інших дітей, як вони покидають інтернат. Щоразу, коли він це бачив, його біль посилювався.

— Господи, мене всі покидають, — казав хлопчик, хитаючи головою. — Щоразу, коли мене покидає мій найкращий друг, я намагаюся завести нового.

Наскільки мені відомо, Моріса так і не всиновили до досягнення повноліття. Я не знаю, де він тепер, але його серце сповнене болю. І він не один. Якось я брала інтерв’ю в групи дітей у таборі для тих, хто був надто дорослим для всиновлення. То були діти у віці від 13 до 17 років, і вони говорили про «хороше життя» — той час, коли мали мам і татусів, братів і сестер, незмінні спальні й подвір’я.

Вони говорили й про те, як отримали погані новини. Хтось із батьків помер чи потрапив до в’язниці, а потім не повернувся. Вони розповідали про свою реакцію на цю новину. Один закричав. Іншого знудило. Хтось не міг вимовити ані слова. А хтось сказав: «Я й досі не можу в це повірити». Вони говорили про те, як їх охопив гнів, коли довелося попрощатися з молодшими братами й сестрами та з друзями; про те, що одному з них цілий рік не казали, що його сестру вдочерили; про те, як за ними стежать у прийомних сім’ях; про кузенів, тіток і дядьків, які ніколи до них не приїжджають.

Вони ділилися своїми обітницями: «Якщо я буду відмінником, гарно поводитимусь, стану спокійним, можливо, тоді мені вдасться повернутися додому». Кожен із них зізнавався, що вважає себе не досить хорошим, щоб його хтось міг полюбити. Волонтерка з табору просила кожного з дітей запалити свічку, щоб нагадати собі, що вони все ще мають надію і ніхто не може змусити її згаснути. Вона хотіла, щоб вони усвідомили той факт, що, можливо, ніколи не повернуться до «гарного життя», але можуть створити нове.

Якби ж то у світі було більше таких людей, як Джин і Чак Геррели, що пропонують дітям нове життя! Вони одружені вже майже 60 років і за цей час виховали близько 300 дітей. Любов до чужих дітей перетворилася на життєву місію. Вони називають це «служінням». То була ідея Джин.

— Нам довелося молитись багато, — каже вона.

Вони мали трьох дітей, а тоді вирішили стати прийомними батьками. Навіть якщо в Чака й були якісь сумніви, Джин розвіяла їх своєю молитвою.

— Гаразд, просто зробімо це, — сказав він одного дня, і з того часу вони не зупинялися.

Коли я востаннє з ними говорила, йому виповнився 81 рік, а їй — 78.

Їхнє життя було чудовою мандрівкою.

У їхньому будинку в крихітному містечку Рутстаун, штат Огайо, проживало дев’ятеро дітей. У місті було тільки два світлофори. Їхня домівка стала справжньою оазою для дітей, які постраждали від домашнього насильства або недбалого ставлення. Одного разу вони запросили до себе цілу сім’ю. Ця родина їхала з іншого штату й потрапила в аварію. Батьки опинилися в лікарні, а дітей залишили в Чака і Джин. Того дня, коли діти мали від’їжджати, один із хлопчиків пішов досліджувати парк уздовж дороги. Він знайшов там старий туалет, зайшов туди і провалився. А коли повернувся, від нього страшенно смерділо. Джин поспіхом відмивала його, адже скоро по нього мала приїхати тітка.

— Ми так сміялися, — каже Джин.

А іноді й плакали.

— Деякі діти мають проблеми. Медичні, фізичні, поведінкові, — розповідає Джин.

Усі діти залишили слід у їхніх серцях, але один хлопчик, Айзек, — найглибший. Одного разу їм зателефонували зі служби захисту дітей округу й попросили взяти до себе малюка. Його сильно струснули, і мозок дитини постраждав. Джин і Чак поїхали до лікарні, щоб подивитися на малюка і зрозуміти, чи зможуть вони про нього подбати. Їм сказали, що дитина, швидше за все, не виживе. Але вони все одно його взяли.

— Ми отримали єдину інструкцію — телефонувати, якщо дитина помре, — каже Джин.

Вони просто огортали цього малюка любов’ю — щомиті.

— Ми молилися, молилися і робили все можливе, щоб він одужав, — каже жінка.

Айзек частково втратив зір. Він не міг ані говорити, ані сидіти. Його потрібно було регулярно водити до лікарів. Вони годували його через трубку, возили на фізіотерапію, давали ліки протягом дня. Його імунна система була настільки слабкою, що їм довелося відмовитися від відвідування церкви, щоб не наразити його на небезпеку.

— Цей малюк був особливим дитям Божим, і Бог був не проти, щоб ми пропускали служби, — каже Джин. — Ми робили те, чого хотів Господь.

— Він міг тільки лежати на спині, але бачили б ви його усмішку, — згадує Джин. — Він розмахував ручками й ніжками. То була найщасливіша дитина у світі.

А ще він міг відчувати любов. Саме це його врятувало. Їхня любов.

Він прожив із ними три роки, а потім його всиновила інша сім’я.

— Він був чистою радістю, — каже Джин.

А тепер став радістю для когось іншого.

Урок 36

Щоб зрозуміти, хто ти, відмовся від того, ким ти не є

Якщо ви виросли на телевізійному шоу «Давай домовимося» («Let’s Make a Deal»), то добре знаєте, як важко обрати правильні двері.

Учасники цього шоу мають можливість обміняти приз, який вони вже виграли (наприклад, телевізор або мікрохвильову піч), на те, що заховане за дверима номер 1, 2 або 3. Зазвичай вони пристають на пропозицію поставити на кін увесь виграш, щоб отримати якийсь із невідомих призів, а за одними дверима ховається «утішний приз».

Що там — за дверима номер 1? Це може бути поїздка на Гаваї, розкішна автівка або столовий набір. Або ж там може бути віслюк, старий драндулет чи річний запас поліролю.

У реальному житті ми намагаємося якнайдовше триматися за те, до чого звикли. І надто часто, коли одні двері зачиняються, ми продовжуємо стояти й бити в них кулаком, ніби цей шум і наші зусилля змусять їх знову відчинитися. Тим часом інші двері вже можуть бути відчиненими — навіть навстіж, однак ми відмовляємося відступати від зачинених дверей.

Багато років я була ведучою радіопрограми, присвяченої громадським справам, на місцевому клівлендському радіо. Мені подобалося працювати на радіо. Я настільки обожнювала цю роботу, що вела цю програму безкоштовно щоп’ятниці о 9 годині ранку. Та з часом у мене виникло бажання торкатися тем, що зосереджені на серці й душі, — я називаю це «внутрішніми» справами. Отож я склала план окремої радіопрограми, яка називалася б «Внутрішні справи». У мене було чимало аркушів із темами та ідеями, які можна було б використати в програмі, і я не могла дочекатися, коли ж нарешті зможу презентувати їх керівникам.

Їх це не зацікавило.

Нікого.

Натомість вони хотіли звузити фокус моєї програми до тем, пов’язаних із бізнесом, економікою та політикою. Жодна з цих тем не змушувала моє серце співати, як і мій ентузіазм — зашкалювати. Одного тижня ми робили програму, присвячену працівникам автомобільної промисловості, однак нашими гостями стали аналітики цієї індустрії, а не звичайні працівники, як це запропонувала я.

Одного разу мені запропонували обрати тему для програми — або азіатські коропи озера Ері, або будівництво Іннербелтського мосту. Я обрала міст і провела жваву дискусію, однак глибоко всередині розуміла, що якби була слухачкою, мені це не було б цікаво.

Тоді я усвідомила, що я — той самий квадратний гвинт, який намагається пролізти в круглий отвір. Мені треба було вести програми, які я сама хотіла б слухати, однак менеджери надавали перевагу тим, які подобалися їм. Ми вже не були творчим тандемом. Настав час піти. І я пішла.

А що ж робити з моїми ідеями? Я віднесла їх на іншу місцеву радіостанцію. Представникам WKSU-FM вони дуже сподобалися. Мені запропонували вести власну щотижневу програму «Шоу Регіни Бретт». Я знайшла те, що шукала, — однодумців. Гаслом програми були слова: «Розумне серце». Вони казали мені: «Будь собою. Ми хочемо, щоб у цьому шоу було більше тебе». Більше мене? Це ж треба! Тепер усе зрозуміло. Я опинилася в правильному місці.

Іноді двері перед нами зачиняються з таким грюкотом, що він іще довго лунає у наших вухах, і ми не чуємо, як тихенько відчиняються інші двері. Ми часто чуємо прислів’я: «Коли Бог зачиняє перед тобою одні двері, Він відчиняє інші». Але ми рідко чуємо слова, які продовжують цю фразу. Гелен Келлер додала до них важливу частину, сказавши, що коли зачиняються одні двері щастя, відчиняються інші, але замість того, щоб увійти, ми продовжуємо стояти перед зачиненими дверима й не бачимо тих, що вже відкриті для нас.

Іноді доводиться відмовлятися від того, ким ти є, щоб зрозуміти, яким є твоє справжнє покликання. Нам доводиться відмовлятися від чогось хорошого заради прекрасного. Мій друг Адам Шапіро саме це й зробив — обміняв хороше на прекрасне. У Клівленді він був на вершині слави, вів власну програму «Доброго ранку, Клівленде» на телеканалі WEWS-TV (ABC). А ще він був ведучим вечірньої програми, що мала назву «Живи на п’ять». Він здобув чимало нагород і як ведучий, і як репортер.

Його друзі, включно зі мною, були просто ошелешені, коли він вирішив покинути цю роботу й підкорити «Велике Яблуко». Адам їхав туди не на вже відому наперед роботу, а лише на пошуки можливості працювати. Він завжди мріяв жити в Нью-Йорку. І йому це вдалося. У результаті він отримав посаду репортера загальних новин ранкової програми «Сьогодні в Нью-Йорку» компанії WNBC-TV, а потім працював у «FOX Business Network».

Криза середнього віку?

Зовсім ні. Він назвав це корекцією середнього віку.

Іноді життя коригує твоє життя замість тебе. Протягом років мою колонку друкували в розділі міських новин. Та я поступово припинила писати колонки на тему злочинності й корупції в нашому місті, щоб зосередитися на матеріалах, які мали надихати й піднімати настрій. Кажуть, що успіх — це коли ти займаєшся тим, що вмієш робити найкраще. Настав час узятися до справи, яку я могла робити найкраще — і відчувала неабиякий ентузіазм.

Одного разу я прийшла на роботу схвильована — тоді якраз побачила світ моя збірка натхненних есе «Будь дивом». Я принесла примірники книжки, щоб подарувати кожному редакторові. Коли я простягла книжку головному редактору, він попросив мене присісти. Він повідомив, що мою колонку знято з першої шпальти. Сказав, що вона не підходить до розділу міських новин і тепер виходитиме на сторінці А-2. На якусь мить мені аж подих перехопило. О ні, тепер мої статті не з’являтимуться на головній сторінці — найціннішому місці будь-якої газети? А тоді я усвідомила: «Стривайте, та це ж подарунок!»

Переді мною відчинялися нові двері. За ними я матиму можливість писати більше колонок, які надихатимуть людей, і не обмежуватися місцевими новинами. Тепер від мене не чекатимуть коментарів із приводу злочинності та корупції. Я «відпустила» свою стару роботу, відчула себе вільною і помолилася: «Господи, дякую Тобі за все, що Ти мені дав; дякую Тобі за те, що Ти забрав у мене; але найбільше я хочу подякувати за те, що Ти мені залишив».

Тепер я бачу себе письменницею, яка надихає, а не журналісткою. Я більше не прошу вибачення за те, ким я є, а ким — ні. Я навчилася казати впевнене «ні» всьому, що не є моїм покликанням. Якщо в цьому немає відчуття радості, немає усмішки — я просто цього не робитиму.

Тобі не треба бути найкращим або найкращою в усьому. Якщо спробуєш бути такою людиною, то, найімовірніше, залишишся «середнячком». Лео Бускалья колись розповів чудову історію про те, що нам слід цінувати власну унікальність. Якось звірі зібралися разом і вирішили організувати школу. Кожна тварина відіграла свою роль під час розроблення навчального плану. Кролик хотів, щоб там обов’язково був біг, пташка пропонувала додати польоти, риба — плавання, а білка — стрибки з дерева на дерево.

І що ж було потім? Очікувалося, що кожен покаже чудові результати в усьому, однак нікому це було не до снаги. Кролик був прекрасним бігуном, але впав із дерева, коли намагався на нього видряпатись, і поранився. Це завадило йому показати гарний результат із бігу, тож коли їм видали табелі успішності, він не отримав «відмінно» з бігу і взагалі не впорався зі стрибками по деревах. Пташка зламала крило, намагаючись вирити ямку в землі, і в результаті отримала трійку з польотів і не впоралася з риттям нір.

Для мене мораль цієї історії в тому, що коли намагаєшся бути «другосортною версією» когось іншого, то водночас і не можеш бути «першосортною версією» самого себе. Усе, чого хоче від мене Бог, — щоб я була собою, тобто саме те, від чого я постійно тікаю, бо вважаю, що цього не варта. Бог знає про це, але так не думає.

Щоразу, коли я відчуваю себе дивачкою у світі журналістики, завжди перечитую листа, який надіслав мені один із читачів. Пол написав його після того, як прочитав мою колонку про загиблого солдата. На похороні донька несла його «Пурпурове серце»[13].

Шановна місіс Бретт! Кожна людина народжується з Божим даром. Дехто вміє готувати так, що можна проковтнути язика. Інші шиють чи виготовляють прекрасні речі з дерева. Деякі жінки народжуються мамами, що вміють висушити сльози та спекти пиріг. А Ви, шановна, справжній митець. Я ніколи не думав, що клавіатура може стати інструментом митця. Але у Ваших руках кожна подія перетворюється на картину, а щоденні справи — на часточку серця людини, яка про них читає.

Я глибоко вражений тим, як Вам вдається донести свою думку до людей і торкнутися необхідних струн у їхніх серцях. Сьогодні Ви мене вразили. Стає зрозумілим, що Божі дари, про які я згадую, існують не тільки для того, щоб ми ними володіли. Ми повинні ділитися ними, щоб зробити життя якомога більшої кількості людей повним і цілісним. На мою думку, Бог мав би бути цілком задоволений тим, як Ви користуєтесь Його даром.

Коли я припиняю бути кимось іншим і намагаюся бути собою, у моєму житті і в житті інших людей стаються дива. Мені дуже подобається цитата: «У світі, де можна бути ким завгодно, залишайся собою».

Просто будь собою. Адже саме до цього тебе закликає Бог. І цього досить.

Урок 37

Спочатку налаштуйся, а тоді дій

На заняттях зі стрільби з лука був важкий день.

Мої стріли летіли куди завгодно, але не туди, куди я цілила, — у центр мішені з маленьким хрестиком.

Я стояла, тримаючи в руках лук, із сагайдаком стріл, і цілила в жовту мішень, розташовану на відстані 18 метрів від мене. Щоразу, коли я відтягувала тятиву, фіксувала свій погляд на мішені і відчувала, що час стріляти, — результат був непоганий. Та щоразу, коли я відчувала, що не зможу гарно поцілити, я замість того, щоб опустити лук і почати все спочатку, все одно стріляла. Пускала стрілу навіть тоді, коли чітко чула слово «стоп» у своїй голові. І щоразу стріли поціляли далеко від внутрішнього кола. Чорт! Чому сьогодні мені так важко стріляти? З кожним пострілом я починала нервувати ще більше.

Жінка, яка стояла за кілька лучників від мене, продовжувала влучати в «яблучко». Коли я дивилася на її мішень, виникало відчуття, що це так само легко, як дихати. Вона навіть поцілила в хрестик — двічі поспіль. Невже вона знає те, чого не знаю я? Яку секретну техніку вона застосовує? Я мала це з’ясувати.

Я випустила три стріли й почала за нею спостерігати. Жінка стояла на лінії стрільби, відтягувала тятиву, робила паузу, а тоді опускала лук і починала все спочатку. Знову і знову вона опускала лук, не роблячи жодного пострілу. Саме цьому я й опиралася. Вона зупинялась, налаштовувалась, а тоді починала все знову. Ось як їй вдалося поцілити в усі мішені. Вона жодного разу не пустила стрілу, не усвідомивши, що вже готова це зробити.

Ми обидві знали, коли не були готові вистрелити. Тільки одна з нас прислухалася до своїх відчуттів і налаштовувалась. А друга — я — все одно стріляла.

Лучники кажуть, що кожен постріл починається з твоїх ніг. Перш ніж стрельнути, ти маєш зайняти правильну позицію. І перш ніж щось зробити, потрібно поступово налаштуватись. У твоєму тілі має розвинутися м’язова пам’ять. Коли стріляєш із лука, то вчишся, повторюючи одні й ті самі дії. Спочатку потрібно зрозуміти, які рухи є правильними, а потім повторювати їх знов і знов, доки тіло їх не запам’ятає. Тоді тобі навіть не потрібно буде думати про постріл — тіло зробить усе необхідне. Коли ж пускаєш стрілу і вона вціляє в мішень, слід одразу про це забути, очистити свої думки — і стріляти знову.

Ти накопичуєш і передаєш свою енергію лукові, а він — стрілі. Найкращі лучники завжди візуалізують кожний постріл — вони бачать його ще до того, як випустять стрілу. Спочатку налаштовуються, а тоді діють. Коли я пам’ятаю про це й практикую такий підхід, мої результати кращають і я отримую більше задоволення від стрільби.

Цей підхід варто використовувати і в житті.

Коли я налаштовуюсь і зосереджуюсь духовно, коли я емоційно спокійна й фокусуюся на чомусь подумки, ніщо не може стати мені на заваді. Та коли я не налаштована щось робити, будь-який поштовх може змусити мене втратити рівновагу, будь-яка образа може мене знищити.

Як мені вдається залишатися налаштованою? За допомогою медитації та щоденної молитви. Я називаю їх «духовними вправами». Вони сприяють розвиткові теж такої собі «м’язової пам’яті», тож коли життя підкидає тобі сюрпризи, ти завжди пам’ятаєш, де твій справжній центр і твоя мішень. Як у лучному спорті, так і в житті: коли ти налаштований, тобі значно легше поцілити в мішень, бо ти вже знаєш, куди маєш влучити.

Коли я працювала репортеркою у «Beacon Journal», один редактор вирішив, що нам треба більше зосереджуватися на тому, що ми пишемо. У газеті запровадили правило: під час написання кожної статті потрібно було написати кілька речень, які ілюструють її основну думку. Це допомогло б авторам заголовків добирати правильні слова. Якщо поміркувати, заголовок і справді є найважливішою частиною статті. Він або заохотить людей її прочитати, або ні.

Спочатку я бурчала та опиралася цьому, бо не хотіла писати два дурнуватих речення на початку своєї статті. А потім мені це почало подобатись. Коли я пишу довгу колонку чи статтю і «гублюся», то завжди можу повернутися на початок і прочитати «резюме» статті, щоб не втратити фокус. Це допомагає мені відкинути зайву інформацію, яка не принесе користі ні статті, ні читачеві.

Компанії роблять те саме — формулюють свої місії. Це своєрідний «компас» для всіх, хто працює в компанії, починаючи з директора і закінчуючи секретаркою, який забезпечує рух в одному напрямку.

Мій чоловік колись керував PR-компанією, гаслом якої були слова: «Ми будуємо стосунки». Його візитка могла легко збити з пантелику — таких я ще не бачила. На ній зазначалися всі послуги, що їх надавала компанія: зв’язки з владою, з громадськістю, з медіа, з бізнесом… Він займався найрізноманітнішими речами, і ніхто — навіть я та діти — ніколи не знали напевне, як він заробляє на життя. Його вступна промова була чудовою, якщо клієнт мав час на те, щоб доїхати з фойє на 32 поверх і витратити 20 хвилин на те, щоб його вислухати.

Бізнес рушив уперед, коли Брюс вирішив зосередитися на одному напрямі та обрав кризові комунікації. Якщо намагаєшся бути для всіх усім одночасно, у результаті тобою взагалі ніхто не зацікавиться. Та якщо робиш щось одне, але робиш це першокласно, перетворюєшся на важливого фахівця.

Добре мати «фокусну точку», яка допоможе зосередитися саме на одному напрямі. Коли я три роки вела власну радіопрограму, я не хотіла втратити своє бачення «Шоу Регіни Бретт». Щоб допомогти собі зосередитися на моїй персональній місії, незалежно від теми чи гостей, я склала список власних «10 заповідей» для цієї програми

1. Будь цікавою. Дивуй слухачів.

2. Будь оригінальною.

3. Будь собою. Будь Регіною Бретт на всі сто.

4. Насолоджуйся роботою.

5. Став непрості запитання з повагою до співрозмовника.

6. Передусім поважай слухача.

7. Надихай усіх учасників знаходити й використовувати свою внутрішню силу, щоб створювати краще життя для себе і для інших.

8. Даруй людям надію.

9. Працюй у команді, щоб робити тільки те, що можна зробити гарно й узгоджено.

10. Роби все якнайкраще кожного тижня, а потім «відпускай» зроблене.

Перед початком програми я завжди заходила до кімнати відпочинку, щоб налаштуватись. Я складала руки в молитві, а тоді торкалася ними чола і просила Бога благословити всі мої думки ясністю; прикладала руки до рота і просила Творця благословити мої слова співчуттям; а тоді прикладала руки до серця і просила Бога благословити моїх гостей, мою команду та моїх слухачів. І коли я налаштовувала себе на це, можна було не хвилюватися про те, що буде далі.

Мій друг Террі Плуто є автором спортивної колонки, а також веде колонку, присвячену вірі, у «Plain Dealer». А ще багато років тому ми разом працювали в «Beacon Journal». Він писав напрочуд сильні статті про свого батька, який усе життя працював на складі, а потім вийшов на пенсію. Після серцевого нападу він втратив здатність ходити й ледве говорив. Усе, що він міг, — це щось белькотіти й вимовляти слово «man»[14].

Террі прийшов на мою радіопрограму й розповів вражаючу історію про свого батька, а також про те, як важливо залишатися духовно налаштованим. У 1998 році Террі провів кілька днів із батьком у Флориді, допоміг йому виписатися з лікарні та відвіз додому. Коли йому потрібно було повернутися додому, до Акрона, він найняв доглядальницю, яка мала дбати про його батька.

У лютому Террі мав їхати до Японії, щоб висвітлювати зимові Олімпійські ігри як спортивний журналіст. Це велика честь для будь-якого спортивного репортера й велике досягнення для газети. Газета вже придбала для нього квиток на літак та оплатила готель. Перш ніж їхати до аеропорту, Террі зателефонував доглядальниці. Усе було гаразд. Дорогою до аеропорту Террі молився за батька, аж раптом почув голос: «Не їдь».

Він почув його так чітко, немовби хтось вимовив це в дійсності. Ці слова не залишали його — і він загальмував край дороги, щоб знову зателефонувати доглядальниці й запитати, як там батько. Усе було гаразд. Террі заплющив очі й почав молитися про ясність. І знову почув ці слова: «Не їдь». Він зателефонував своєму начальникові з газети і сказав, що не може летіти до Японії. Йому було дуже незручно, адже стан батька не змінився, він не лежав у лікарні і не був при смерті, а газета витратила на поїздку Террі тисячі доларів. Террі сказав начальнику, що має таке відчуття, ніби йому не варто їхати. І тоді бос сказав, щоб він не їхав.

Террі повернувся додому і, перш ніж лягти спати, зателефонував батькові, котрий, як завжди, повторював: «Man, man…» А потім Террі заснув.

О четвертій ранку йому зателефонував брат. Тієї ночі їхній батько помер.

Гадаю, Террі почув слова Бога, бо він завжди налаштовує себе на те, щоб Його почути. Він практикує молитовне слухання, тому, коли Бог говорить до нього, він Його чує. Ці два слова — «не їдь» — могли б легко загубитися серед щоденних думок, якби він не був правильно налаштований.

Найкраще, що я роблю для самої себе, — це щоденне налаштування під час ранкової медитації. Одного разу, коли я хотіла виїхати з бічної дороги на шосе, я почула голос: «Зупинись!» Якусь мить я вагалась, а тоді натиснула на гальма. Мені пощастило. Тієї ж миті повз мене на великій швидкості промчала вантажівка з причепом. Вона перебувала в моїй «сліпій зоні». Якби я рушила вперед, вона б мене просто розчавила.

Іншого разу я їхала по шосе, а в моїй голові «дзижчало» багато найрізноманітніших думок. До чого братися в першу чергу? А тоді поглянула вгору і побачила рекламний щит із написом: «Сфокусуйся».

І це мене сфокусувало якнайкращим чином.

Урок 38

Найважливіший начальник, перед яким ти звітуєш, — це твій внутрішній голос

Тобі доводилося працювати з пихатим начальником?

Хто ж із такими не працював…

Є навіть шкала, створена спеціально для того, щоб виміряти, наскільки пихатий твій бос. Її називають ГРОЗА (Градус РОбочої ЗАрозумілості).

Стенлі Сілверман працює виробничим й організаційним психологом в університеті Акрона. Щоразу, коли він питає в людей, які сидять у залі, чи доводилося їм працювати з пихатим начальником, усі піднімають руки. Цікаво, скільки рук у такому випадку належать самим начальникам, які не усвідомлюють, що вони і є цими пихатими керівниками.

Гадаєш, пихатість твого боса зашкалює так, що ніяка ГРОЗА її не виміряє?

Можеш перевірити. Стенлі та дослідники з Мічиґанського державного університету розробили спеціальну шкалу після того, як провели інтерв’ю із сотнями працівників та зібрали всі риси їхніх керівників, які вони вважали ознаками пихатості.

Згідно з цією шкалою, твій керівник пихатий, якщо він або вона…

…приймає рішення, які негативно впливають на інших, і не слухає, що говорять підлеглі;

…витріщається на людей або кидає сердиті погляди, що змушує їх некомфортно почуватися;

…критикує або принижує;

…прилюдно висміює їхні ідеї;

…має нереалістичні вимоги щодо термінів виконання роботи.

А ось іще кілька ознак, які могли б додати до списку всі ми: кричить, свариться, звинувачує, присоромлює; поводиться так, ніби він усемогутній, непереможний і вищий порівняно з іншими.

У кожного з нас є історія про «поганого боса». Колись у мене був керівник, який змусив одну співробітницю працювати в комірчині, бо вона, бачте, повільно працювала. Він заборонив нам із нею розмовляти. Це було принизливо для всіх нас. Бідолашна жінка робила все можливе, щоб упоратися з роботою.

Коли я тільки починала працювати журналістом в одній газеті, ми дізналися, що наш конкурент написав про те, що нашу газету продають. Ми втратили довіру до власника нашої газети, коли дізналися, що він не довіряє нам. Він зібрав увесь колектив у редакції новин і сказав усім присутнім журналістам: «Не потрібно вірити всьому, про що читаєш у газетах». Чудово. Ми, репортери, працювали у виданні, власник якого не довіряє репортерам.

Деякі боси полюбляють «мікроменеджмент» — звертають увагу на всі деталі. З такими керівниками я не можу працювати продуктивно. Коли я бачу, як вони до мене підходять, мені хочеться вистрибнути з власної шкіри. Під час кожної розмови я відчуваю, що починаю задихатись, і мені хочеться закричати: «Дайте мені спокій, щоб я могла зробити свою роботу!»

Деякі керівники полюбляють коригувати твою роботу ще до того, як ти її закінчиш. В одній редакції новин редакторка читала все, про що я писала, буквально стоячи в мене за спиною. Я набрала статтю на своєму робочому місці, а потім надіслала їй кінцевий варіант. Вона ж у відповідь прокоментувала попередні версії статті — ті, які я вже встигла видалити. З’ясувалося, що редакторка могла бачити те, про що я пишу, з власного комп’ютера, а я про це навіть не знала. У мене склалося враження, що за мною спостерігає «Великий Брат».

Один редактор отримував неабияке задоволення від того, що знищував усі мої найпоетичніші рядки. Він отримав прізвисько «Капітан Закреслення». Цей чоловік починав редагувати твою статтю, не дочитавши її до кінця. Разючий контраст з одним із найкращих редакторів у моєму житті — Стюартом Ворнером! Той створив абсолютно нову модель того, яким має бути редактор і керівник. Коли я здавала йому статтю, він читав її, потім робив кілька зауважень, уставав з місця і пропонував мені посидіти в його кріслі. Ми вносили зміни разом, але я робила це власноруч. Абсолютно протилежний підхід! Завдяки його делікатності будь-яка стаття ставала кращою.

Мені знадобилося чимало часу, щоб повірити в те, що я можу довіряти своєму керівникові. Але й зі мною було не так легко працювати. Колись над моїм робочим столом висіла наклейка зі словами: «СУМНІВАЙСЯ В АВТОРИТЕТАХ». Так я й робила.

Протягом досить тривалого часу я терпіти не могла авторитетів. Кожен керівник перетворювався на батька, якому я не могла догодити, а догодити моєму батькові було непросто. Що б я не робила, поки дорослішала, — це завжди було не досить добре, і він пояснював це за допомогою паска або своєї люті. Його крик і досі звучить у моїх вухах: «Та що з тобою таке? Чому ти нічого не можеш зробити як слід?» Гадаю, в дитинстві він постійно чув ці слова від свого батька. Кажуть, що коли знаєш, як зробити краще, то й робиш краще. Мій батько просто не знав, яким це «краще» має бути.

Якщо ти не вирішив проблему з авторитетом твого батька чи матері, кожен керівник перетворюватиметься на неприємного «батька», якому неможливо догодити. Одного разу в моєї колеги почалися проблеми з нашим босом. Жінка поскаржилася репортерові, який сидів поряд, що не може йому догодити. Той засміявся й відповів: «Татусь просто тебе не любить. Не переймайся».

Мені знадобилося чимало часу, щоб усвідомити: мої керівники не мають на меті мене покарати. І досі, коли бос питає: «У вас є хвилинка?» — моє серце починає калатати, і я боюся найгіршого. Що я зробила неправильно? Як мене покарають?

Навіть якщо так і стається, це аж ніяк не покращує ситуацію. Одного разу, багато років тому, редактор викликав мене до себе. Перш ніж увійти до його кабінету, я зупинилась, помолилась і нагадала собі, що привід може бути радісним, наприклад підвищення зарплати. Але ж ні. Хтось написав гидкий лист із приводу моєї роботи, і редактор покликав мене, щоб повідомити про те, що опублікує його. Він не мав наміру боротися за мене, не стояв за мене горою. Коли я вийшла з кабінету, то відчула себе геть побитою — до синців, — як у дитинстві.

Коли я пішла з «Beacon Journal», щоб працювати колумністкою в «Plain Dealer», я вирішила почати все спочатку. Була переконана, що це буде легко. Я вже працювала колумністкою, вміла писати, здавала роботу вчасно, у мене були національні журналістські нагороди. Тоді чому за тиждень до виходу на роботу мене охопила така паніка? У цьому не було жодного сенсу. Я робитиму те саме, тільки з іншими людьми.

Зрозуміла! Чи зможу я догодити своєму новому керівникові? Це питання натиснуло на мою «дитячу кнопку» — страх, що батько не оцінить моїх старань. А тоді один мій друг із реабілітації поділився зі мною цитатою з «Великої книги» Товариства анонімних алкоголіків. Це дозволило по-новому поглянути на те, хто насправді є начальником. У цьому уривку описано «третій крок» анонімних алкоголіків:

Ми вирішили віддати нашу волю й життя в руки Бога, як ми Його зрозуміли…

Вирішили, що віднині в драмі життя нашим Режисером буде Бог. Він наш Директор, ми ж — Його працівники. Він Батько, ми — діти… Коли ми щиро обираємо таку позицію, наше життя сповнюється прекрасними подіями. У нас є новий Роботодавець. Він усемогутній, а тому забезпечує нас усім необхідним, якщо ми тримаємося ближче до Нього й гарно виконуємо роботу, яку Він нам дає.

У книзі є навіть молитва, яка має супроводжувати цей крок. Я часто її використовую, особливо коли йдеться про робочі моменти. Ось кілька рядків, які зазвичай спрямовують мене в потрібному напрямку: «Боже, я доручаю себе Тобі, щоб Ти будував із моєю допомогою і діяв із моєю допомогою, якщо на те буде воля Твоя. Звільни мене від тенет мого „я“, щоб я могла втілювати в життя Твою волю».

Коли я «капітулюю», мені вже нема чого боятися. Завдяки тому, що тепер я все бачу по-новому, у мене є лише один керівник — Бог, який любить мене і хоче для мене найкращого.

Щодня я консультуюся з Ним з приводу моїх завдань, інструкцій, моєї ідеальної мети. Розуміння не приходить до мене, мов удар молотком чи ураган. Воно приходить не через мого земного керівника, а через найважливішого Начальника — тихий внутрішній голос. Для мене то голос Бога. Для інших це може бути внутрішньою ясністю та спокоєм, які з’являються, коли ти знаєш, приймаєш і любиш себе таким, як ти є, і цінуєш цей голос більше, аніж усі інші — нині, і повсякчас, і на віки вічні.

Урок 39

Сила — це внутрішня робота

Жінці, яка виступала на сцені, було байдуже, чи помітить хтось, що вона спітніла.

Вона витерла чоло і запевнила нас, що то не клімактеричний приплив.

— Це приплив сили! — вигукнула вона.

Усі ми відчували неабиякий приплив енергії під час бізнес-конференції «Дух жінки» в Кентському державному університеті. На цьому заході, що тривав цілий день, були присутні понад 300 жінок, які хотіли дізнатися, як використовувати свою силу. Спочатку ми слухали Делорес Пресслі — мотиваційну спікерку і тренерку, яка закликала жінок бути «безперечно могутніми».

— Жінки дбають, чоловіки керують, — казала вона. — Чоловіків учать просити вибачення за свою слабкість, а жінок учать просити вибачення за свою силу.

І справді. Пам’ятаю, як я сиділа поряд із групою колег на національній конференції колумністів, і мій сусід запитав про мої плани на майбутнє. Він був приблизно на десять років старший за мене і писав колонки довше, ніж я. Я сказала, що в майбутньому планую вести авторську колонку, проводити натхненні зустрічі й писати книжки.

— Це ж треба — отакі амбіції! — форкнув він, а потім відвернувся й почав розмовляти з іншими чоловіками, які сиділи за столом. Він сказав це таким тоном, що його слова зовсім не звучали як комплімент. Це було щось на кшталт: «Хто ти така, щоб про це мріяти?» Це змусило мене відчути себе дрібною.

Я й досі шкодую, що тоді не виструнчилася, не підняла голову й не відповіла: «Так, я щаслива і вдячна за те, що мене благословили таким честолюбством, пристрастю й ентузіазмом, щоб доносити свою думку до всіх, хто її потребує або хоче почути».

На жаль, я була надто ошелешена і присоромлена, щоб одразу йому відповісти. Якби ж то я процитувала Тімоті Лірі, котрий сказав: «Жінкам, які прагнуть рівності з чоловіками, бракує амбіцій». Або слова Маріанни Вільямсон, які варто було б запам’ятати всім: «Ти дитя Боже. Якщо ти себе применшуватимеш, то не зможеш служити світові. Немає нічого доброго в тому, щоб зіщулитися, бо люди не почуватимуться впевнено поряд із тобою».

І вона має рацію. «Применшення» не робить світ величнішим. Мій успіх іде на користь іншим, а успіхи інших людей збагачують мене. Нам потрібно припинити боятися не лише темних закутків власного «я» та наших слабкостей. Ми не повинні боятися світла, що його випромінюємо, нашої сили й того, що трапиться, якщо ми до неї під’єднаємося — якнайглибше, аж до того ядерного реактора, яким є Дух Божий, що живе всередині кожного.

Так, усі ми народилися задля того, щоб славити Бога, який живе й перебуває в кожному з нас. Ми живемо, щоб використовувати кожну часточку цієї сили, енергії, пристрасті та світла. І коли ми сяємо, світ стає світлішим не тільки для нас, але й для інших.

Такі люди, як Делорес, нагадують нам про це. Вона закликала нас знайти наставника або тренера. Що більше людей на твоєму боці, то краще. Позбудься мовчазних переконань, голосів, що повсякчас лунають у твоїй голові: «Ти не зможеш це зробити… Ти невдаха… Ти зазнаєш поразки».

Жбурни свій страх за борт. «Коли страх грюкає у твої двері, не давай йому ключа», — казала вона.

Мені потрібно змінити замки.

Під час цієї конференції ми насолоджувалися виступами інших спікерів. Барбара Блейк із «Longview Associates and Shepra Coaching» вчила нас бути власними коучами. Лідерство — це стан розуму, а не назва професії. Побач лідера в собі, навіть якщо цього не бачать інші.

Ми часто чуємо фразу: «Тобі потрібно вийти з зони комфорту». Барбара сказала: «Плекайте свою зону комфорту». Це звучить приємніше й не відлякує.

Вона порадила нам запитати себе: «Що я маю припинити робити?» «Сила полягає в можливості зупинитися», — сказала вона. Я завжди думала, що сила — це нові проекти й плани. Але для початку нам слід припинити скиглити, скаржитись і сумніватись. Не перебивати інших, не перекрикувати й не боятись успіху.

Барбара закликала нас припинити використовувати слово на літеру «З».

Ні, це не про заразу і не про задню частину тіла, у якій, буває, ми опиняємось.

Це слово типове для всіх жінок: «здається».

Не потрібно казати раді директорів: «Здається, нам варто було б інвестувати більше». Не кажи клієнтові: «Здається, ми могли б збільшити продажі». Не кажи підлеглим: «Здається, ми зможемо досягти успіху». Не кажи начальникові: «Здається, ми робимо все, що можемо».

Позбудься всіх цих «здається» і висловлюй думку чітко: «Ми повинні… ми можемо… ми зробимо… ми є».

А потім Леслі Унґар, президент компанії «Electric Impulse Communications», розповіла, як розвинути в собі внутрішню приму, зірку. Ніхто й ніколи не дозволяв мені бути примою. Я відчула неабиякий захват.

Колись примами називали виключно славетних співачок, найталановитіших жінок. Мені сподобалась ідея прославити свою внутрішню зірку і звільнити її.

Щоб відчути свою силу, з’ясуй, що тобі для цього потрібне. «Усі ми чогось потребуємо», — сказала Леслі. Це можуть бути плічка в піджаку, краватка, червона помада, намисто з перлів або татуювання. Вона розповіла історію про те, як один чоловік зробив їй зауваження з приводу високих підборів. Леслі відповіла, що вони допомагають їй почуватися сильною. Він відповів, що не потребує нічого, аби почуватися сильним. Вона запитала, яка в нього машина.

— BMW, — відповів той.

— Ось це і є те, завдяки чому ви почуваєтеся сильним, — сказала вона.

Ми засміялися. Пара туфель від «Маноло Бланік» — це набагато дешевше!

Що означає бути примою? Щоразу, коли ти маєш можливість вийти «на сцену», не втрачай її. Користуйся своїм майном, офісом, кабінетом, своїм робочим місцем. Переконай людей, що без тебе вони не впораються. Будь досить упевненою, щоб ставити запитання, висловлювати свою думку, питати про все, що може тобі знадобитися під час роботи та поза нею. Створи свій «бренд» і рекламуй його. Вирізняйся з-поміж інших. Коли стоїш у світлі прожекторів — сяй. Це не означає, що ти маєш зосереджуватися виключно на собі. Зосереджуйся на тому, наскільки кращими стануть інші люди, почувши тебе або познайомившись із тобою.

І якщо вони побачать, що ти спітніла, нехай це буде ознакою твоєї сили, а не страху.

Урок 40

Запуск твого життя залежить від тебе

На моїй улюбленій листівці зображений біплан у повітрі, а під ним є цитата:

«Орвілл Райт не мав ліцензії пілота».

А коли відкриваєш цю листівку, бачиш слова: «Зміни цей світ».

Саме це й зробили брати Райти. Вони змінили світ кожної людини, щойно їхній літак відірвався від землі. Вони стали першими пілотами, які підкорили нову стихію — повітря.

Я згадую про це щоразу, коли дивлюся на свою дошку візуалізації. На ній є картинка з літаком.

Я вірю, що ми вміємо літати. Чому? Я народилася в Огайо.

Ми не просто перші, коли йдеться про польоти. Огайо посідає і перше, і друге, і третє місця.

Це колиска авіації. Орвілл та Вілбур Райти будували аероплани в Дейтоні. В Огайо народився Джон Ґленн — перший американець, який облетів Землю. А потім у «Каштановому штаті» народився Ніл Армстронґ, нога якого вперше ступила на Місяць.

У моєму рідному штаті ми робимо неможливе можливим.

У восьмому класі я мала честь познайомитися з Джоном Ґленном. Тоді цей астронавт із ластовинням був головним героєм країни. А коли ми вивчали історію штату Огайо, то дізналися про невгамовних братів, які відкрили в Дейтоні велосипедну крамницю. Орвілл та Вілбур не просто створювали велосипеди. Вони виготовляли ґлайдери та повітряних зміїв, мотори й пропелери. Вони збудували першу аеродинамічну трубу, щоб випробовувати крила своїх аеропланів.

Після історичного польоту в Кітті-Гоук вони повернулися до Огайо, щоб удосконалити свій літак, і завдяки цьому створили перший надійний аероплан. Перед їхнім першим аеропланом, який зберігається у Смітсонівському інституті, можна побачити табличку:

Перший у світі механічний апарат, важчий за повітря, завдяки якому людина змогла здійснити вільний, контрольований і безперервний політ. Винайдений і збудований Орвіллом та Вілбуром Райтами. Перший політ було здійснено 17 грудня 1903 року в Кітті-Гоук, Північна Кароліна. Брати Райти провели оригінальні дослідження та відкрили принципи польоту. Винахідники, механіки й пілоти, вони вдосконалили аероплан, навчили людей літати і започаткували еру авіації.

Вони відчинили двері і для Ніла Армстронґа, який отримав свою ліцензію пілота у віці 15 років — ще до того, як навчився керувати автомобілем. Він народився в місті Вапаконіта, штат Огайо, де кількість населення становить менш ніж 10 тисяч. Цей тихий і скромний чоловік був інженером та бойовим пілотом військово-морського флоту, а також здійснив 78 бойових вильотів під час Корейської війни. Коли люди вперше подолали звуковий бар’єр, він учився в коледжі. І дуже розчарувався, бо пропустив те, що, на його думку, було найзахопливішою пригодою у світі польотів. Тоді він і гадки не мав, що чекало на нього попереду.

У 1969 році цей чоловік узяв всіх нас із собою на Місяць на космічному апараті «Аполлон-11». Я ніколи не забуду, що він сказав, коли дістався поверхні Місяця: «Г’юстон, це база Спокою. Орел приземлився». А коли зробив перший крок, то зауважив: «Це маленький крок для людини, але гігантський стрибок для людства». У той політ він узяв із собою фрагмент першого аероплана, на якому піднялися в небо брати Райти.

Армстронґ був скромним героєм, який не любив перебувати в центрі уваги ЗМІ і рідко давав інтерв’ю репортерам. Він став професором, придбав ферму в Огайо і поринув у своє життя. Цей чоловік розумів, що здійснив свою життєву місію.

Як дізнатися, якою є твоя місія?

Якось я побачила в церкві плакат — і відразу зрозуміла, яким є моє робоче завдання до кінця мого життя: «Надихай цей світ. Живи своїм покликанням».

Надихати цей світ — ось що треба робити.

На моєму робочому столі стоїть табличка з тлумаченням слова «надихати»: «Впливати, вести за собою або сповнювати божественного. Наповнювати когось яскравою або захопливою емоцією. Закликати до дії, мотивувати. Вражати або зачіпати».

Під цими словами записана моя персональна місія: «Надихати чоловіків і жінок знаходити свою Внутрішню Силу, розуміти і втілювати в життя свою Священну Місію, створювати краще життя для себе та інших».

Якщо тебе лякає слово «місія», можеш використовувати будь-яке. Сьорен К’єркеґор описав це так: «Бог дав кожному з нас команду виступати. Наша мета на цій землі — це знайти всі ці команди і втілити їх у життя».

Я відчула заклик до втілення їх у життя неподалік Кітті-Гоук, де на безлюдному піщаному пустирі відбувся перший політ.

Щороку ми їздимо у відпустку на острови Аутер-Бенкс, що в Північній Кароліні, однак я ніколи не відвідувала цього меморіалу, аж доки у 2007 році до нас не долучилася моя подруга Бет. Тоді я ледве її знала, однак мій чоловік був знайомий із її чоловіком і запросив їх приєднатися до нас, щоб провести тиждень на узбережжі. Коли вони приїхали і ми з Бет побачили, які надихальні книжки захопила з собою кожна з нас, то відразу зрозуміли, що ми споріднені душі.

Коли цей дивовижний тиждень майже минув і ми з Бет устигли поділитися одна з одною найсокровеннішими мріями, ми вирушили до меморіалу братів Райтів, щоб здійснити запуск нашого нового життя. Навіть жартома називали себе «сестрами Райт». Ми йшли до офіційного меморіалу пішки і нарешті побачили пам’ятник заввишки 60 футів, а також слова на ньому: «Безстрашна непохитність. Непереможна віра». Саме цими якостями володіли брати. І я теж хотіла б їх мати.

Там є чотири камені — позначки на честь польотів, здійснених 17 грудня 1903 року. Під час першого вони пролетіли відстань 120 футів; під час другого — 175 футів; під час третього — 200 футів. Остання спроба була найуспішнішою. Літак пролетів 852 фути.

Коли я стояла на злітній смузі, з якої свого часу здійнявся в небо перший літак, то відчула дивовижний вітерець, який віяв просто крізь мене. Я пройшла від стартової точки повз місце, де літак відірвався від землі, і дісталася позначки, де завершився перший політ. Там я подякувала Богові за першу частину моєї життєвої подорожі, яку здійснила як матір-одиначка разом із Ґабріель. Ця незапланована вагітність тоді здавалася великою помилкою, а потім стала найкращим подарунком у моєму житті.

Коли я дісталася другої позначки, то подякувала за подорож, що її здійснила разом із друзями з реабілітаційного центру, які допомогли зцілити мої дитячі травми. На шляху до третьої позначки дякувала за подорож, яку здійснюю разом зі своїм чоловіком. Його незмінне кохання й вірність допомогли мені подолати рак. Завдяки йому почалася моя кар’єра колумністки. Він вірив у мене вже тоді, коли я сама в себе не вірила.

Я зупинилася коло третього каменя і подивилася вдалечінь, де виднів четвертий. Час по-справжньому й повністю визнати себе письменницею. Там, у Кітті-Гоук, де людина вперше піднялася в повітря, я відпустила свій страх перед успіхом і невдачею. Я боялася покинути журналістику, щоб стати письменницею — а це була моя найперша мрія. Я боялася відпустити саму себе — ту, ким я завжди була, — і стати тим, ким я могла бути.

Я стояла коло третього каменя, і моїм єдиним супутником був вітер. Настав час сказати «так». Відпустити на волю письменника, який жив у мені. Я відчула, як крізь мене пройшов Дух. Відкрила своє серце і запропонувала всю себе Богові. Там я здійснила запуск життя, про яке мріяла: писати про все, що в мені є, розповідати всі історії, ділитися тим, чого навчило мене життя, щоб надихати інших. Я тримала руки, мов крила, і, присягаюся, Святий Дух підхопив мене і доніс до останньої позначки. Я відчула нову свободу і нове щастя.

Якось я прочитала, що є речі, якими ти займаєшся, щоб заробляти на життя, а є речі, для яких ти народився. Нарешті я була готова займатися тим, заради чого з’явилася на світ.

Повернувшись додому, я наклеїла брошуру з чорно-білим зображенням першого літака з меморіалу братів Райтів на дошку візуалізації. Я намалювала обкладинки до всіх книжок, що їх хотіла написати, і теж прикріпила їх до дошки. А потім написала вгорі: «Це — або щось краще».

Чи годиться говорити Богові про те, чого я хочу? Чи варто мені йти за покликанням серця, а чи втілювати в життя волю Божу? Та потім я згадала слова Бет: «Божа воля — це найчистіше бажання, яке народжується у твоєму серці. Це одне й те саме».

Чи годиться відкрито писати про це? Я зрозуміла, що роблю все правильно, коли Бет надіслала мені цитату з Авакума, біблійної книги, про яку я навіть не знала:

А тоді Господь відповів мені, сказавши: запиши видіння на скрижалях, щоб кожен, хто схоче, міг його прочитати. Видіння має свій час, говорить про завершення і не розчаровує. Та навіть якщо доведеться чекати — чекай, бо воно прийде, обов’язково з’явиться і не запізниться.

Чекай цього — і воно втілиться в життя.

Бог ніколи не приходить зарано, але й не запізнюється.

Урок 41

Іноді щось трапляється не з тобою, а заради тебе й інших людей

Коли хворієш на рак, одним із найтяжчих моментів є втрата волосся внаслідок хіміотерапії.

Після облисіння почуваєшся безсилою. Для всього світу ти пацієнтка. На тебе витріщаються. Друзі злякано зіщулюються. Діти тікають геть.

Коли 16 років тому в мене діагностували рак грудей, я планувала носити перуку такого ж відтінку, як і моє волосся. Ніхто б не дізнався, що я облисіла після хіміотерапії. Ми з чоловіком пішли по крамницях. Ми почали шукати перуку тоді, коли я все ще перебувала під враженням від новини, що в мене рак. Неприємні відчуття. На крамницях, де продають перуки, варто було б писати оголошення: «Не заходьте сюди, доки ваш шок не мине». Мене паралізували гнів, смуток, страх. У результаті я вибігла з крамниці, сіла на сходи й розридалася.

Я була налякана, засмучена і не знала, як купити перуку. Ми витратили 500 доларів на екземпляр із людського волосся. Власник салону гарантував, що він матиме такий самий вигляд, як моє волосся. Він навіть сфотографував мене, щоб дивитися на фото під час роботи. Цей чоловік тримав мене за руку й обіцяв, що перука буде готова ще до того, як моє волосся почне випадати.

Замість цього він її зіпсував.

Коли моє волосся почало випадати, він не відповідав на мої дзвінки. А коли власник салону нарешті погодився з нами зустрітися, він показав мені зіпсовану перуку і звинуватив мене в тому, що я надала йому «неякісні» матеріали. Жодних вибачень, жодних відшкодувань. Він вимагав, щоб я заплатила за «роботу стиліста» 190 доларів. Я була надто слабка через хіміотерапію, а тому навіть не могла з ним сперечатися.

Перука була надто пухнастою і скидалася на тварину, яка потрапила під машину на шосе. Я носила її дві години. Вона мала жахливий вигляд, і в ній я почувалася, мов у пеклі, — це нагадало мені про те пекло, крізь яке я ще мала пройти. Я закинула її в комірчину і більше ніколи не вдягала. А потім вона стала частиною гелловінського вбрання.

Цей чоловік не лишив нам часу на те, щоб знайти іншу перуку. Моє волосся випадало пасмами. Я скидалася на лишайного собаку. Мій чоловік — мій прекрасний принц — допоміг мені поголити голову того дня, коли я побачила пасмо в пластівцях під час сніданку. У результаті я ходила лисою півроку.

Тепер я можу з цього сміятись, однак тоді — Господи, як я плакала! Ріки сліз.

«Жодна жінка не повинна через це проходити», — заприсяглася я.

Але нічого не зробила. А що я могла зробити? Звернутися до захисників прав споживачів? Засудити того продавця? Я настільки зосередилася на власній проблемі, що мені навіть не спало на думку стати частиною її розв’язання заради інших — тих, хто хворіє на рак.

Минали роки. Одного разу я приїхала до містечка Форт-Вейн, штат Індіана, щоб виступити під час благодійної вечері на користь онкологічних хворих. Цей вечір улаштувала Онкологічна служба північно-східної Індіани. Коли я потрапила до їхньої агенції, то мало не впала. Вони мали цілий салон перук — на вітрині було понад 150 прекрасних перук, дібраних за відтінками волосся. Коли я дізналася, що їх можна безкоштовно брати в користування, я розплакалася.

Жінки, які облисіли через хіміотерапію, можуть брати дві перуки одночасно — мов книжки в бібліотеці. Коли перуки повертають, волонтери, які працюють у салоні, миють їх та розчісують для наступної жінки.

У приміщенні салону панувала тепла й приємна атмосфера, як у справжньому салоні краси.

А потім я дізналася про Дебру Браун і зрозуміла, що мушу щось робити. Ця жінка прибула до Форт-Вейна, щоб знайти перуку, але в агенції були лише дві перуки для афроамериканок. Жодна з них їй не сподобалася. Вона почувалася пригнічено й розчаровано після хіміотерапії і втрати волосся. Її розлютило те, що в салоні не було повного асортименту перук, — і цього гніву було цілком досить, щоб почати діяти. Вона зателефонувала своїм друзям і рідним, служителям церкви — усім, хто був готовий її почути. Залучила до справи Міську лігу Форт-Вейна. Просила всіх робити пожертви — грошима або перуками. Якою була її мета? Сто перук. Вона не хотіла, щоб якась інша афроамериканка вийшла з цього салону з розчаруванням.

За три місяці їй вдалося зібрати 200 перук. Вона казала: «Ідеться не про мене. Ця ідея з’явилася в моєму серці завдяки Богові».

Саме тоді мені спало на думку створити салон, у якому жінки, котрі втратили волосся під час лікування від раку, могли б отримати безкоштовні перуки. Тож на моїй дошці з’явилося «Місце зустрічі», куди кожна жінка, у житті якої з’явився рак, мала б змогу звернутися по безкоштовну підтримку.

Коли я поділилася своєю ідеєю з іншими людьми, вони вирішили створити такий салон у Бічвуді. Це було затишне місце з великим дзеркалом, яскравим освітленням, а також полицями на стінах, на яких ми планували розміщувати перуки.

Я написала колонку про те, що нам потрібні перуки. Перуки для брюнеток, білявок і рудоволосих. Перуки для жінок із сивим волоссям. Перуки для жінок усіх рас. Перуки будь-якої форми, кольору й стилю. Перуки з синтетичного волосся — бо за тими, що виготовляються з людського, важко доглядати.

Я просила людей звернутися до церкви, до школи, до своїх рідних, щоб вони пожертвували нові або вживані перуки «Місцю зустрічі». Ми потребували коштів, щоб придбати перуки та засоби для догляду. А ще нам потрібні були волонтери — працівники салонів краси, які могли б мити й розчісувати ці перуки.

Ми надіслали всім жінкам, у житті яких з’явився рак, повідомлення: втратити волосся не означає втратити надію. Ми хотіли, щоб у душі кожної з них запанував спокій. Наш салон мав назву «Світ волосся».

За кілька тижнів «Місцю зустрічі» пожертвували понад 500 перук, а ще нам вдалося зібрати понад 38 тисяч доларів. Люди з усього Клівленда хотіли взяти участь у цій справі. Філантроп Сем Міллер пожертвував три тисячі доларів. «Придбайте кількасот перук від мене, — сказав він. — Я знаю, що ця хвороба робить із людьми». Він бореться з раком уже понад 10 років.

Студенти з Академії святого Варфоломія в Міддлбурґ-Гайтс зібрали понад 700 доларів. В одній початковій школі діти заколювали волосся на перуках шпильками, жертвуючи кошти. У День святого Патрика студенти жертвували долар, щоб обрати «перуку дня». «Янголи плетива» з Бейнбриджа, які відвідували церкву Святих Янголів, пожертвували перуки. Агенція, що надавала послуги з догляду, пожертвувала машину, щоб зібрати перуки, якими вже користувались.

Нам телефонували десятки людей, які плакали й пропонували перуки своїх дружин, матерів та сестер, які померли від раку. На нашу пропозицію відгукнулося стільки людей, що «Місцю зустрічі» довелося відкрити ще один салон перук у західній частині Клівленда.

Перш ніж ми відкрилися, до нас у «Місце зустрічі» завітала на масаж старенька жіночка. Вона була в сивій перуці та бейсбольній кепці. Побачивши всі перуки, вона запитала, чи не могли б ми відкласти одну для неї ще до відкриття «Світу перук». Ейлін Коун, співробітниця медичної бібліотеки, не хотіла змушувати цю жінку чекати. Вона просто обожнює розповідати цю історію:

— Ми зачинили двері, вона зняла свою стару перуку і, вагаючись, показала на коротку перуку з завитками, а потім прошепотіла: «Я завжди мріяла про кучері». Вона вдягла її, і на обличчі цієї жінки з’явилася широка усмішка, хоч вона ледве стримувала сльози. «Я обожнюю цю перуку», — прошепотіла вона. Я хотіла покласти стару перуку в її сумку. «О ні, — впевнено мовила вона. — Це залишиться тут. У мене є те, що потрібне!»

Одна молода жінка, яка дуже схудла після хіміотерапії, приїхала до нас, щоб зустрітися з дієтологом. Її коротенька зухвала перука була гарненькою, але завеликою. Щоразу, коли їй хотілося чхнути, вона боялася, що перука злетить із голови. Ейлін описала свою радість в електронному листі:

Я дала їй спеціальну шапочку і сказала, щоб вона не поспішала з вибором. Вона обрала витончену перуку з довгим волоссям і кількома прядками іншого відтінку. Поглянула в люстро — і заплескала в долоні. «Саме те, що я хотіла!» — сказала вона. Вона вийшла до бібліотеки і сказала восьми незнайомим відвідувачам: «Погляньте-но на моє нове волосся!» Вони зааплодували. Вона попросила, щоб ми віддали її стару перуку якійсь іншій жінці, і пішла надвір, щоб показати мамі свій новий образ.

А потім до нас завітали чоловік із дружиною — і їхні очі почервоніли від сліз. Вони побували в багатьох крамницях, де продавали перуки, і вже були готові здатися. Волосся в дружини невдовзі мало почати випадати. Усі перуки, про які вона міряла, були завеликі, аж поки вона не помітила маленьку біляву перуку. Та ідеально їй пасувала. Чоловік усміхнувся, і вони пішли з салону, тримаючись за руки.

Ще одна жінка прийшла до салону з чоловіком. Вона нещодавно втратила волосся і вагалася, не знаючи, чи варто заходити всередину. А потім помітила одну перуку, що нагадувала її власне волосся. Вона поміряла, і їй дуже сподобалося. Вона покликала чоловіка, щоб він це побачив. Він завмер на порозі, а тоді вигукнув: «Моя красуня-наречена повернулася!»

Якось до салону потрапила жінка, яка щойно дізналася, що їй доведеться пройти хіміотерапію. Вона хотіла перуку з тонким і легеньким волоссям, як її зачіска. Звісно, вона її знайшла. Жінка поміряла перуку, а тоді сказала працівникам: «Я повернуся, коли вона мені знадобиться. Сподіваюся, вона ще буде тут». Вони простягли їй цю перуку.

— Невже все так просто? — мовила жінка.

Саме так.

Якщо ви хочете здійснити пожертву на придбання перук, надсилайте чек на адресу: The Gathering Place, 2330 °Commerce Park, Cleveland, Ohio 44122. Або відвідайте www.touchedbycancer.com.

Урок 42

Живи з піснею, що лунає в душі

Рокко Скотті — це наш місцевий Янкі Дудл Денді[15].

Думаю, він співав національний гімн набагато частіше, аніж будь-яка людина в цьому світі. Він виконував його під час кожної гри команди «Indians» протягом двадцяти років.

Він співав його на відкритті чемпіонату через годину після того, як вийшов із лікарні з купою швів після автомобільної аварії. Він співав для президентів Джеральда Форда та Рональда Рейґана. Якось протягом одного дня він заспівав гімн на шести різних заходах. Співав на стадіонах Нью-Йорка, Піттсбурґа і Балтимора; у футбольному Залі слави в Кентоні, у бейсбольному Залі слави в Куперстоуні, штат Нью-Йорк.

Рокко співав гімн майже для кожної провідної команди бейсбольної ліги. Співав на футбольних матчах. Протягом 20 років він виконував гімн по 50 разів на рік.

Він співав так гарно, що навіть отримав «Пурпурове серце» для цивільних за те, що «надихав слухачів патріотизмом під час виняткового виконання державного гімну».

Цей чоловік вірить у те, що Бог закликав його зробити національний гімн своїм єдиним дивовижним хітом. Але в житті він прагнув зовсім не цього.

Рокко народився у 1920 році в Амблері, штат Пенсильванія. Родина виховувала 14 дітей. Коли йому виповнилося 3 роки, вони переїхали до Клівленда. Як і більшість дітей, він мріяв стати бейсболістом. Але, як і його батько, почав працювати в будівельній галузі й носив на спині 100-фунтові мішки. Його батько завжди співав удома, і Рокко теж почав співати. Він займався з учителем вокалу. А в 1945 році зустрів свою майбутню дружину Джун. Вони переїхали до Нью-Йорка, де він міг вивчати оперний спів.

Йому не вдалося побудувати кар’єру оперного співака, тому він переїхав до Лос-Анджелеса, де займався з тенором. Якийсь час він співав популярні пісеньки в нічних клубах. Утім його кар’єра застрягла на одному місці, і він повернувся до Клівленда. Рокко працював на будівництві, брав уроки вокалу й виконував національний гімн під час різних заходів. Тоді він співав його так само, як і всі інші.

Але одного дня він вирішив додати якусь «родзинку» — щось унікальне.

Його попросили заспівати гімн на матчі між командами «Cleveland Indians» і «Baltimore Orioles». Коли він їхав на гру, то думав, як можна доповнити звучання гімну. Нарешті вирішив додати наприкінці верхнє «соль». Він не був упевнений у тому, що Френсіс Скотт Кі[16] оцінив би його ідею, однак хлопці в обох даґаутах[17] були в захваті, коли він зробив це вперше — двадцять років тому.

Коли потрібно співати слова «земля вільних і батьківщина хоробрих», Рокко розтягує слово «вільних» якомога довше. Ніхто ще не чув такого виконання. Усім дуже сподобалось. І відтоді його просили виступати під час кожного матчу.

Чи є в нього найдорожчий момент? Якось, коли він щойно закінчив співати, йому сказали, що з ним хоче познайомитись один чоловік на трибуні. То був Ерл Аверілл — зірка бейсбольного Залу слави, шестиразовий переможець Матчу зірок і кумир Рокко. Рокко був настільки вражений, що сів поряд з Ерлом і заплакав від щастя.

Оце був найкращий момент, а ще — коли він співав для президентів.

— Здається, їм сподобалося, — каже Рокко.

Він сердиться, бо більшість співаків виконують національний гімн абияк. «Майже ніхто не робить це належним чином, — каже він. — Це складна пісня. Забагато людей намагаються підкорити її „з льоту“, а в результаті „ламають крило“».

Розанна Бар не співала, а скрипіла. Майкл Болтон забув слова. Стівен Тайлер змінив слова. Однак то були не найгірші версії. «Роберт Ґуле, — каже Рокко, похитуючи головою. — Він був надто п’яний, щоб проспівати до кінця».

— Або роби добре, або взагалі не берися до справи. У цьому щось є, — каже Рокко.

Деякі виконавці співають національний гімн заради власного еґо, щоб виступити по телевізору перед численними глядачами, каже Рокко. «Їм просто байдуже, тоді як національний гімн слід шанувати», — переконаний чоловік. Він завжди його поважав. Перш ніж слова гімну злітали з його губ, він молився.

А ще потрібно вправлятися. Рокко співав у своїй автівці, аж доки одного дня не взяв надто високу ноту, і бокове скло тріснуло. У трьох місцях. З того часу він співав тільки з опущеним склом.

Він виконував і інші національні гімни. Польський — перед матчами з боксу. Угорський — на баскетболі. Італійський — під час футбольних матчів. Ізраїльський — коли заступник прем’єр-міністра Ізраїлю прибув до Клівленда з візитом.

Але він ніколи не втомлювався від виконання «Зірково-смугастого прапора». Щоразу, коли Рокко співав, він відчував зв’язок зі своєю країною. «Це велике випробування — гарно його проспівати», — каже він.

Рокко та його дружина Джун живуть разом понад 60 років. Коли ми розмовляли, йому вже було 89. Тоді він уже не виступав. Коли «Cleveland Indians» почали грати на новому стадіоні, до команди долучилися нові голоси. Та Рокко ставиться до цього спокійно.

— Усе змінюється, але життя триває, — зауважує він. — Усе має кінець.

Він не засмучується і ні про що не шкодує. Чи співав би, якби його покликали?

Рокко усміхнувся і сказав:

— Я б запитав: «Коли?»

Щоразу, коли починаються розмови про те, що треба було б замінити національний гімн — «Зірково-смугастий прапор» — на «Прекрасну Америку» або «Боже, благослови Америку», репортери телефонують Рокко, щоб дізнатися його думку з цього приводу.

— Це гарні пісні, але їм бракує того драматизму, що притаманний «Зірково-смугастому прапору». Цей гімн має характер. Він пробуджує патріотизм. І вимагає уваги, — каже чоловік.

Він любить «Зірково-смугастий прапор». Слова «червоне полум’я ракет, бомби, що вибухають у повітрі» для нього не просто слова. Це сімейна історія. Його брат Ніколас загинув під час Другої світової війни. Він був сержантом піхоти, і йому було 19.

Рокко виповнилося 24 роки, коли його брат загинув. Це стало для нього ударом. Коли Нік вирушав на службу, він сказав Рокко: «Я не повернусь». Рокко прочитав мені уривок із вірша, який присвятив Нікові: «Тепер, коли ці білі хрести лежать поряд, я щодня молюся за них, бо там лежить і мій брат».

Різниця між тим, як співає національний гімн Рокко і як це робить хтось інший, полягає в тому, що кожного разу, коли Рокко співає останні рядки: «О скажи, чи майорить той зірково-смугастий прапор над землею вільних, над батьківщиною хоробрих?», — він знає відповідь — «так».

Рокко говорить тихо, розповідаючи, що ця пісня перетворилася на справжній дарунок, яким він зміг поділитися зі світом. «Дивовижно, але щось трапилось — і все змінилося, — каже він. — Немовби хтось сказав: „Оце й буде справа всього твого життя“».

А коли знайдеш таку справу, її слід шанувати.

– Із нею потрібно бути відкритим, — каже Рокко. — Зроби все, щоб ця справа щось означала не тільки для тебе, але й для тих, хто тебе чує.

Історія життя цього чоловіка — чудове нагадування про те, що в душі кожного з нас лунає пісня, навіть якщо ми не здатні проспівати жодної ноти. Колись я ходила до церкви, де музичний керівник закликав співати всіх без винятку — навіть тих, хто не був упевнений, що взагалі має голос. «Якщо не потрапляєте в ноти, співайте голосніше», — казав він.

У кожного з нас є пісня, яку ми можемо заспівати. І у світі є той, хто прагне її почути — такою, якою вона злине з твоїх губ і твого серця.

Урок 43

Не все, чого прагнеш, розташоване вгору за течією, тож припини з нею боротися

У вас криза? Телефонуйте моєму чоловікові.

Це його спеціальність.

Він не тільки допомагає мені, коли я застрягаю, наткнувшись на перешкоду, і мені здається, що я на межі катастрофи. Як я вже говорила, він є співвласником компанії, яка спеціалізується на кризових комунікаціях, — «Hennes Paynter Communications». Під час кризи вони допомагають людям та компаніям по всій країні.

Коли люди чують, як Брюс заробляє собі на життя, вони часто думають, що він допомагає компаніям і керівникам вийти сухими з води. Зовсім ні! Брюс переконаний: якщо чиниш погано, тобі це просто не вдасться. У нього є мантра: «Кажи правду, кажи всю правду, роби це першим».

Його бізнес успішний, бо компаній, які перебувають у кризі, ніколи не бракує. Кілька років тому один чоловік звернувся до Брюса та його партнера з приводу роботи. Вони вирішили не брати його на роботу.

А за кілька місяців Брюс дізнався, що цього чоловіка взяла на роботу компанія-конкурент, яка надавала широкий спектр PR-послуг і хотіла конкурувати з його фірмою. Потім він прочитав у газеті, що ця компанія найняла ще двох працівників, щоб створити відділ кризових комунікацій — знов-таки задля конкуренції.

Спочатку він дуже непокоївся. Що означатиме це «змагання»? Яку частину бізнесу «забере» в них ця компанія? Чи вистачить обом фірмам клієнтів, щоб успішно працювати? Чи доведеться перехоплювати їх одне в одного?

А потім він зробив те, що змусило мене обожнювати його ще більше. Він розслабився. І вирішив не піддаватися страху, не вірити ані в нестачу клієнтів, ані в конкуренцію, ані в те, що потрібно невпинно боротися, щоб залишатися попереду і в житті, і в бізнесі. Він вирішив робити те, чим займався, і робити це якнайкраще. А потім написав власникові компанії-конкурента листа, привітавши його зі стартом нового бізнесу і побажавши успіху. Брюс навіть написав, що роботи вистачить усім. Ба більше — наостанок він додав: «Якщо я матиму можливість додати вам роботи, я це зроблю».

Той чоловік був просто ошелешений, коли отримав такого ввічливого листа від людини, яку всі інші вважали б за його найбільшого конкурента. Він зателефонував моєму чоловікові й залишив на автовідповідачі повідомлення зі словами глибокої вдячності. Його голос тремтів, коли він говорив, що означав для нього цей лист.

Брюс навчив мене, що нам не обов’язково боротися, щоб привабити до себе те, чого ми бажаємо. Не існує конкуренції, немає «нестачі». А як щодо глобальної конкуренції? Як щодо колеги в сусідній кабінці, з яким ти «змагаєшся»? Просто не переймайся.

Одна подруга якось подарувала мені диск Естер Гікс. І ці слова змінили моє життя: «Не все, чого ти прагнеш, розташоване вище за течією».

Коли я вперше почула ці слова, то засміялась. Я так часто намагаюся подолати течію, усі перешкоди, щоб дістатися місця, яке, на мою думку, зробить мене щасливішою, аніж те, до якого мене запрошує течія самого життя! Я витрачаю купу енергії та часу, перш ніж виснаження змусить мене здатись і я попливу за течією до того місця, яке життя приготувало для мене. Коли ти припиниш боротися з течією (а вона завжди перемагає), ти можеш примиритися з тим, що маєш, відпочити й дозволити річці життя нести тебе туди, де ти зможеш бути найбільш корисним чи корисною.

Біблія повсякчас нагадує нам: краще довірити Богові те, що ми намагаємося взяти під контроль. У Євангелії від Матвія сказано, що польові лілії не працюють і не прядуть:

Якщо Бог одягає в таку розкіш траву польову, що сьогодні росте, а завтра потрапить у вогонь, то наскільки ж певніше одягне Він вас, о маловіри! Отож, не переймайтеся, кажучи: «Що нам їсти?», або: «Що нам пити?», або: «У що вдягтися?» Отець небесний знає, що ви цього потребуєте. Шукайте ж насамперед Царство Боже і правду Його, і дасться вам. Не піклуйтеся про день завтрашній, бо ж він про себе сам подбає.

Усі ці хвилювання й зайва праця не куплять тобі й часточки умиротворення, як сказано в Псалмі 217: «Дарма ви так рано прокидаєтеся, допізна не вкладаєтеся. Ви тяжко заробляєте на хліб, тоді як Він дарує тим, кого любить, дарунки, доки вони сплять».

Багато років мене дивував вислів: «Іди шляхом найменшого опору». Складно зрозуміти, що то за шлях, коли опираєшся всім шляхам зі страху. А тоді я зрозуміла: потрібно припинити опиратись. Як казали у фільмі «Зоряні війни. Наступне покоління»: «Марно опиратись». Так і є. Насправді це Бог робить усю роботу, а не ми. Усе, що ми повинні робити, — це гідно співпрацювати з ним без боротьби й напруження. Раніше я дотримувалася такого підходу: страждати, намагатися, працювати, мучитися, пітніти і боротись. Яким є мій новий підхід? Розслаблятися, дозволяти, змирятися, довіряти, вірити й заспокоюватись. Найкоротший шлях — це Бог.

Ми не повинні зі шкіри пнутися заради того, щоб стати великими. Колись я не знаходила собі місця, бо не знала, яку колонку написати. Проблема не в тому, що мені бракує ідей, а в тому, що в мене їх забагато — і я повсякчас мучуся, бо не знаю, яку обрати. Я попрохала Бога про ясність — і отримала її, коли мені зателефонувала донька, яка сказала: «Роби те, що найлегше».

Я записала цю фразу на клейкому аркушику, і вона щодня мені всміхається. Про важку роботу подбає Бог. Мене завжди вражають праці Мікеланджело, який просто вивільняв свої скульптури з мармуру. Усе, що я маю робити, — це рухати пальцями, вивільняючи ті слова, які мені дав Бог. Це зовсім не означає, що мені все дається легко, однак коли мені потрібно писати, слова ллються, бо я це дозволяю.

Те, що може бути легким для однієї людини, не завжди є таким для інших. Дехто легко опановує математику. Але не я. У мене навіть є доказ — результати навчання в коледжі. Я отримала 17 балів із математики, тоді як найвищий бал був 28. Спочатку мені було дуже соромно. Тепер це нагадування про те, що мені треба займатися тим, що дається легко, і це аж ніяк не математика. Мені легко писати, коли я просто пишу як Регіна Бретт. Коли ж я намагаюся писати як хтось інший — той, кого я вважаю кращим за себе, — усе перетворюється на суцільний хаос. Моя подруга Барб часто казала, що конкуренції не існує. Коли ти засмагаєш під сонцем, то ні з ким не конкуруєш за його промені. Їх вистачає всім. Любові й керування Божого теж вистачає для кожного з нас і для нас усіх.

Я згадала її слова, коли вперше стала газетною колумністкою. Гарною новиною було те, що редактор дав мені колонку. Погана новина — він дав колонки ще трьом людям у кабінеті. Чи вистачить нам ідей? Я пишу колонки вже 19 років, і ідей мені не бракує. Мета полягає не в тому, щоб стати кращою, ніж усі інші автори. Мета в тому, щоб кожна моя наступна колонка була кращою, ніж попередня. Успіх не в тому, щоб ставити підніжки, намагаючись дістатися вершини. Вершини чого?

У моєму житті був короткий період, коли я страшенно заздрила одній письменниці. Заздрила її таланту, нагородам, успіху, незважаючи на те, що теж усе це мала. Як же «прибрати» її з мого радара? Замість того щоб викинути її з голови, я перетворила її на свого «молитовного партнера». Щоразу, коли я про неї згадувала, чула її ім’я або читала про її успіхи, я бачила це як заклик її душі до того, щоб я за неї помолилась. І я почала подумки надсилати їй «Аве, Маріє».

Вона досягла ще більшого успіху, і спочатку я від цього просто божеволіла. А тоді усвідомила, що її успіх є благословенням для світу, як і мій. Ми обидві потрібні світові.

Кожному з нас вистачить місця там, де він перебуває зараз. На моєму божественному завданні зазначене тільки моє ім’я. І на твоєму теж. Коли живеш життям, яке тобі вготоване, конкуренції не існує. Усім усього вистачить, тож не потрібно боротися.

Урок 44

Створи оазу винятковості там, де ти зараз

Хочеш змінити світ?

Зміни своє робоче місце — і зміниш увесь світ.

Люди проводять на роботі майже третину життя. Будь-який керівник або власник бізнесу — великого чи малого — може мати значний вплив на цю третину. Можна змінювати світ, впливаючи на кожного співробітника по черзі. На кожного покупця. Кожного клієнта. Кожного пацієнта. Кожного колегу. Коли ти змінюєш їхній світ, то змінюєш світ їхніх дітей, чоловіків і дружин, навіть домашніх тварин.

Як?

Коли в когось був поганий день на роботі, він або вона приходить додому й «вихлюпує» весь негатив на дружину або чоловіка. Ті, у свою чергу, сварять дітей, а діти — собаку. Коли ж на роботі був чудовий день, людина випромінює навсібіч хвилі радості.

Уяви, як змінилося б життя, якби кожен керівник уважно поглянув на те, що він платить своїм підлеглим. На папері ці речі мають вигляд простих переваг, які оплачує компанія. Але в реальному житті це важить набагато більше. Підвищення зарплати може означати, що працівник зможе купити будинок — замість того щоб орендувати квартиру. Це означає різницю між автівкою, що повсякчас виходить із ладу, і тією, яка доправить усю родину до бабусі на День подяки.

Від того, скільки людині платять, залежить, які подарунки лежатимуть під ялинкою на Різдво, чи зможе дитина грати в шкільному оркестрі. Пам’ятаю, як у восьмому класі я хотіла грати на флейті. Ми з батьком пішли на збори оркестру. Він похитав головою і сказав: «Тебе не візьмуть». Він не сказав мені правди: ми не могли собі цього дозволити.

Роботодавці мають неабияку владу — наприклад, можуть дати працівнику відпустку, пов’язану з похороном. Коли мій батько помер, жоден із власників компаній не затримував моїх п’ятьох братів і сестер, і вони змогли приїхати з Нью-Йорка, Індіани, Флориди й Мічиґану, щоб сісти в першому ряду церкви Непорочного Зачаття і підтримати маму, яка прощалася з батьком.

Можливість узяти відпустку на один день означає, що ти можеш бути з матір’ю, коли в неї день народження і вона вперше проводить його на самоті після смерті батька. І для жінок, і для чоловіків відпустки з догляду за дитиною означають, що молоді батьки зможуть налагодити з малюком тісний зв’язок. Щорічна відпустка — це можливість для всієї родини отримати незабутні враження на все життя.

Лікарняний — це справжній подарунок. Коли в 1998 році я захворіла на рак, я переймалася через втрату волосся та «втрату» сніданків через хіміотерапію, однак мені не потрібно було хвилюватися, що я втрачу роботу, якщо буду відсутня протягом тривалого часу. Мені не потрібно було пропускати щоденні процедури з опромінення, бо компанія надала мені гарне страхування.

Стоматологічне страхування означає, що дитина з кривими зубами може перетворитися на красиву дорослу людину, яка може усміхатись. Брекети, які забезпечує корпоративне страхування, дозволяють усміхатися на фотографіях у родинному альбомі. Усі ці усмішки — уяви, що вони з’явилися завдяки тобі, керівникові.

Деякі компанії надають страхування, яке дозволяє покрити витрати на лікування безпліддя. Така влада допомагає парі стати батьками.

Гнучкий графік означає, що мама зможе піти з роботи раніше й побачити, яких успіхів її син досяг у бейсболі. Це означає, що донька знатиме: батько побачить, як вона забиває вирішальний гол під час футбольного матчу. Компанії дбають про глобальний ринок, але їм варто дбати й про те, чи може батько грати з дітьми в квача у дворі.

І нарешті — пенсія. Завдяки перевагам, які людина отримує під час виходу на пенсію, їй не доведеться ділити таблетку від високого тиску навпіл або присоромлено питати дітей, чи зможуть вони до неї переїхати.

Усе це можливе завдяки ризикам керівника, завдяки вибору, що його здійснює роботодавець. Ідеться не про створення робочих місць чи класних робочих місць, а про створення місць, які будуть настільки прекрасними, що працівники робитимуть цей світ кращим.

Роботодавці мають владу й над людським життям. Могутні слова: «Ми беремо вас на роботу». Пам’ятаєш, що означали вони для тебе? Пам’ятаєш той день, коли тобі зателефонували і ти їх почув або почула? Ти одразу телефонуєш дружині або чоловікові, дітям, батькам. А слова: «Ми підвищили вам зарплату»? Полегшення. Радість. Гордість. Вдячність. Рахунки, які ти тепер зможеш оплатити.

Дивовижно, що можуть зробити компанії, щоб перетворити роботу на джерело радості. Якось я виступала з промовою на церемонії нагородження «Північне узбережжя-99», де вшановували 99 найкращих компаній-роботодавців північно-східного Огайо. Цю програму розробила Рада робочих ресурсів, діяльність якої спрямована на заохочення найкращих практик, програм та послуг у галузі кадрової політики. Я була в захваті від того, що компанії робили для піднесення і вшанування своїх працівників. Деякі з них пропонували заняття з аеробіки, йоги, фітнес-центри та абонементи до спортивних клубів. Інші забезпечували дитячі садки «на місцях», а також відшкодовували витрати на послуги репетиторів. Мені сподобалась ідея компанії «Hyland Software», яка влаштовує сюрприз для співробітників — цілу вантажівку з морозивом. Якось у горлі восьмимісячної донечки однієї працівниці застряг шматочок пластику, і дитина не могла дихати. Матері вдалося врятувати її життя, бо на роботі вона опанувала прийом Геймліха.

Працівники компанії ADP в місті Індепенденс, штат Огайо, відвідують людей похилого віку з хворобою Альцгеймера, а також пацієнтів госпісу. Вони доглядають стареньких, подають їжу в їдальнях і збирають гроші на шкільне приладдя для дітей. Одного року кожен працівник компанії «Weaver Leather» у місті Маунт-Гоуп запросив вихованця дитячого будинку до себе на день Валентина і вручив рюкзак із подарунками, які було зазначено в дитячому «списку бажань». Для деяких дітей той рюкзак став єдиною річчю, яка належала тільки їм.

IT-компанія «MCPc Inc.» у Стронгсвіллі влаштовує «дні чилі», «дні гавайських сорочок», «полювання за великодніми яйцями» і навіть «дні миття машин», коли це роблять керівники.

Було цікаво дізнатися, що деякі компанії забезпечують послуги хімчистки та пральні, послуги перукарів і стилістів, можливість проконсультуватися з лікарем чи медсестрою, а також безкоштовну мамографію. Інші пропонують безоплатно замінити оливу в авто, послуги туристичних агентів, допомогу в готуванні податкових декларацій.

Я поїхала звідти, маючи надію, що ще більше роботодавців зможуть творчо підходити до роботи й надавати працівникам оплачувану місячну відпустку — кожні п’ять років, відпустку з оплатою всіх витрат — кожні двадцять років, знижку на ремонт комп’ютера або мобільного телефона, доступ до корпоративних знижок у готелях, ресторанах і парках розваг.

Навіть у маленькій компанії не потрібно витрачати багато грошей, щоб наповнити вазу цукерками або принести пончики для всіх, хто присутній на нудних зборах, щоб атмосфера стала жвавішою. Не потрібно грабувати банк для того, щоб дозволити працівникові в п’ятницю піти додому на кілька годин раніше, наповнити холодильник свіжими фруктами або створити «міні-кав’ярню» з безкоштовною кавою, чаєм та гарячим шоколадом.

Найкращі роботодавці дають людям можливість заробляти на життя і жити, а ще — змінювати світ на краще. Змінюючи робоче місце, вони змінюють життя всіх, хто їх оточує, а відтак — змінюють увесь світ.

Урок 45

Навіть якщо ти почуваєшся «невидимкою», твою роботу бачать

Деяким людям легко відчути себе «невидимками» на роботі.

Щоразу, коли ми з батьком їздили нашим маленьким містечком, він показував мені кожний дах, який ремонтував або замінив. Він мав що розповісти про кожний будинок, повз який ми проїжджали в Равенні, штат Огайо. Знав, хто там живе, їхніх родичів, скільки в них дітей, як ці люди заробляють собі на життя. Мешканці цих домівок, імовірно, забули про того, хто вилазив драбиною нагору, носив ринви й прибивав покрівлю під пекучим сонцем. Однак мій батько про це не забув.

З’ясувалося, що й вони про це не забули. Коли у 83 роки мій батько помер, у церкві було повно-повнісінько людей, які хотіли подякувати за дах над головою чоловікові, який його вистеляв.

У світі багато людей, чия робота має велике значення ще довго після того, як вони її виконали. Дехто з них прийшов на похорон мого батька — наприклад поштар Тоні. Він був точним, як годинник на вулиці Сікамор, і щодня з’являвся біля нашого будинку рівно о 10 ранку. Він «пом’якшував» враження від рахунків за газ усмішкою і розповіддю про те, як нещодавно виграв у боулінг.

Ці люди є в житті кожного з нас. Такі, як лікар Нілі — наш сімейний лікар, який завжди приходив до своїх пацієнтів і майже ніколи не надсилав рахунків моїм батькам. Або такі, як Срулі Вольф — мій майстер з ремонту побутової техніки, який миттєво приходить, коли ламається пральна машина або сушарка, у якій повно вологої білизни, припиняє свою роботу. Він робить знижку на кілька доларів у кожному рахунку, а на День подяки завжди надсилає нам індичку та кошик гостинців, щоб подякувати за те, що ми залишаємося його вірними клієнтами.

У своєму «іншому житті» він скромний рабин і поліцейський капелан у Клівленді, штат Огайо. Якось він отримав нагороду за те, що врятував поліцейського, який знепритомнів. Срулі прибув до Чикаго у справах, ішов вулицею і побачив поліцейського в задимленій машині. Він витяг його звідти — чоловік уже був непритомний. Коли репортер брав у нього інтерв’ю, він просто відмахнувся і сказав: «Слухайте, я тоді просто приїхав до Чикаго на торговельну виставку».

Кожен із нас залишає відбиток. І тільки від нас залежить, де ми його залишимо і яким він буде. Коли ми з чоловіком вирішили замінити на каміні кахлі, майстер, який цим займався, годинами створював вогнетривку стіну, щоб захистити нас від пожежі. Наш будинок датований 1920 роком, і цеглі вже було майже століття. То був справжній головний біль для майстра, адже його свердла ламалися, коли він хотів щось зафіксувати. Коли ж він нарешті закінчив роботу, я попросила його поставити підпис на цій стіні. Він усміхнувся і написав маркером своє ім’я — Донован. Ніхто не побачить цього підпису після того, як було викладено кахлі, але то був справжній шедевр, і я хотіла, щоб він про це знав.

Зазвичай ми вимірюємо свою цінність великими досягненнями, які для нас найважливіші, забуваючи про ті маленькі справи, що так багато важать для інших. Я дізналася про один із таких моментів від чоловіка, який працював пожежником протягом 28 років.

У житті Тома Шульца траплялися виклики, які змушували його плакати, сміятись чи боятися за своє життя.

Одного разу втомлена молода мама заснула на дивані зі своєю дитиною, якій виповнився місяць. «Одне з них прокинулось, а друге — ні», — тихо сказав Том.

Іншого разу старенька не відповідала на телефонні дзвінки й не забирала товарів, які їй доправляли. Сусіди телефонували їй, але вона не брала слухавки. Тоді вони зателефонували до її сина в Толедо. Він подзвонив матері, однак ніхто не відповів, тож він набрав 911. Пожежники стукали їй у вікна — жодної реакції. Вони зазирали до будинку крізь вікна, але нікого не побачили. Тоді начальник зміни звелів вибити двері.

Коли пожежники потрапили до будинку, вони побачили стареньку, яка мирно сиділа в кріслі поряд із телефоном. Вони запитали: «Мем, вам телефонували сусіди й ваш син — чому ви не відповідали?» Вони почули: «Це мій телефон, і я відповім тоді, коли захочу».

А ще був випадок із жінкою, яка вибігла з будинку, коли ковбаса, яку вона смажила, спалахнула й спричинила пожежу. Вона винесла з дому дітей і зачинила за собою двері. Це не дозволило полум’ю вирватися назовні, але ж пожежа не вщухла.

Пожежа може подвоювати свої масштаби щохвилини. Коли Том відчинив двері, на нього повалив чорний дим. Том ніс брандспойт і ввійшов до будинку першим, а другий пожежник тримав брандспойт на відстані шість футів від нього. Він його не бачив — тільки чув. Вони йшли чорним обгорілим будинком. Потік повітря з прочинених дверей знову роздмухав полум’я. А третій пожежник, який теж увійшов до будинку, випадково смикнув брандспойт, і той вилетів із Томових рук.

«О ні», — промайнула в нього думка. Брандспойт — це ниточка, яка виведе тебе з будинку, що палає, адже ти не бачиш дверей. Це єдиний спосіб знайти шлях назовні.

То були найдовші десять секунд Томового життя. Він подумав про дружину і дітей, який ніколи не побачить. А тоді почув голос пожежника, який ішов за ним: «Томе, він у мене». І вони вибралися з будинку цілими та неушкодженими.

Та жоден із цих випадків не вразив його настільки сильно, як випадок із бабцею та сливами.

Він намагався розповісти цю історію під час святкового обіду на честь його виходу на пенсію, але слова застрягли в горлі. Чоловік плакав, коли розповідав її мені.

Коли він тільки починав свій професійний шлях, то працював у службі порятунку. Одного разу вони отримали дзвінок: жінка впала на своєму подвір’ї. Їй було вже за дев’яносто, і вона впала з драбини, яка стояла коло сливи. То був кінець літа, і сливи вже достигли. У жінки був складний перелом кісточки ноги. Сусіди зателефонували до служби порятунку. Том допоміг перев’язати рану, зафіксувати кісточку, а тоді відвіз її до лікарні.

Лікар сказав, що для того, щоб зафіксувати перелом, знадобиться операція. Жінка мала залишитися в лікарні на ніч. Том не запам’ятав її імені, але цілий день не міг викинути її з голови. Він і уявити не міг, що згадуватиме цю жінку протягом усього професійного життя.

Том ніяк не міг зрозуміти: чому стара жінка з величезним життєвим досвідом наразила себе на небезпеку, намагаючись дістати сливи з дерева? Наступного ранку, коли його зміна закінчилася, він поїхав до її будинку, навіть не знявши форми, і нарвав старенькій цілу торбу слив. А тоді відвіз їх до лікарні.

Том знайшов її палату, назвав своє ім’я і простягнув їй сливи. Якусь мить жінка мовчала, а тоді розповіла, чому ці сливи так багато для неї важили.

Вона сказала, що в неї не залишилося рідних. Ця жінка пережила всіх. Вона збирала ці сливи, щоб зварити варення, яке дарувала сусідам за те, що вони доглядали її і були її родиною.

Вона подякувала Томові за сливи. «Того дня я її потішив, а вона вплинула на всю мою кар’єру, — розповідав чоловік. — Я звичайний хлопець. Ця жінка показала мені, що я можу змінювати життя людей на краще».

Перш ніж стати пожежником, Том працював у механічній майстерні й ненавидів цю роботу, бо й сам почувався одним із механізмів. Йому подобалося працювати на свіжому повітрі — він не любив сидіти на одному місці по десять годин поспіль.

Том був найстаршим з усіх новачків, коли пішов працювати пожежником. Це було 7 травня 1984 року, коли йому виповнилося 35 років. Він вийшов на пенсію в 63 роки. Він планував розповісти історію про сливи під час прощального обіду, однак через емоції не зміг її завершити. Він бажав залишити по собі щось більше, аніж фотографію на стіні пожежної станції. Цей чоловік хотів розповісти цю історію новачкам.

Том хотів, щоб вони пам’ятали: коли виїжджаєш на виклик, потрібно ставитися до всіх із повагою, гідністю і співчуттям.

Він прагнув, щоб ці хлопці усвідомили: найважливіше в цьому житті — це всі ті випадки, коли ти змінюєш життя інших людей на краще.

Урок 46

Ти заробляєш на життя тим, що отримуєш

А живеш завдяки тому, що віддаєш

Хочеш бути багатим?

Ділися тим, що маєш у кишені. У будь-якому випадку це не гроші.

Звучить трохи абсурдно, еге ж?

Раніше я теж так думала. Але не зараз.

Один із найбагатших людей у світі отримав справжнє багатство лише тоді, коли роздав усі свої гроші. Міллард Фуллер став відомим завдяки своїм словам: «Я бачу своє життя як дарунок і водночас відповідальність. Мій обов’язок — використовувати те, що дарує мені Бог, щоб допомогти Його людям, які цього потребують».

Він рано поставив перед собою мету — розбагатіти.

У 29 років цей чоловік став мільйонером завдяки своєму маркетинговому бізнесу. Та водночас цей самий бізнес зробив його нещасним. Коли почалися негаразди в сім’ї та зі здоров’ям, він продав свої автівки і яхту й роздав гроші бідним. А потім почав будувати для них домівки в усьому світі. Його дружина Лінда працювала безкоштовно. А зарплата Фуллера становила 15 тисяч доларів.

— Божі гроші — в наших кишенях, — казав він. — Ми повинні їх діставати.

Коли засновник організації «Habitat for Humanity International» помер у віці 74 років, Божі гроші залишилися в дахах, стінах та водопроводах домівок, збудованих для 1,5 мільйона людей у всьому світі. Якось я почула такі слова: «Усе, чого хоче Бог, — це щоб ти подбав про Його дітей». Саме це й робив Фуллер. Як і Лора Бікімер.

Ця жінка жила звичайним життям у будинку, де виросла. Коли ця колишня вчителька математики померла у віці 93 років, вона залишила 2,1 мільйона доларів університету Болдвіна Воллеса в місті Берея, штат Огайо. Вона закінчила його в 1936 році, а потрапила туди завдяки стипендії. Ця жінка ніколи не забувала, яку силу має людська щедрість. Частину її спадщини мали витратити на стипендії.

Бікімер ніколи не заробляла більш ніж 40 тисяч доларів на рік. Уяви, як воно — жити на цю суму й мати на банківському рахунку 2 мільйони. Та вона берегла ці гроші для інших.

Якось ця жінка написала: «Я зрозуміла, що людське життя може бути досить простим і непримітним, але водночас повним і всеосяжним!»

Її життя було простим і визначним.

Маленькі пожертви можуть багато що змінити у світі. Мій друг Кевін Конрой — католицький священик, який служить найбіднішим людям. Колись я написала колонку про те, як він поїхав із Клівленда до Камбоджі, щоб працювати разом із місіонерами організації «Maryknoll». Він допомагає організації «Маленькі паростки», яка дбає про 270 дітей, яких усиновили після того, як їхні батьки померли від СНІДу. Усі ці діти ВІЛ-позитивні. Іноді він їздить на сміттєзвалища, де сім’ї шукають продукти й речі, які можна продати.

Коли читачі газети дізналися про його роботу, вони почали надсилати йому чеки на 10, 20, 50 доларів. Один чоловік пожертвував тисячу доларів. Усі ці пожертви були використані для будівництва та облаштування 10 класних кімнат у двоповерховій будівлі. Цю школу відкрили в Міжнародний день захисту дітей.

— Спочатку ми планували побудувати один поверх і молитися про те, щоб у майбутньому ми могли б завершити цю роботу, — каже Кевін. — Я витратив 10 тисяч доларів, які вдалося зібрати після виходу твоєї колонки, щоб добудувати школу.

Директор школи запитав Кевіна, чиї імена варто було б зазначити на табличці. «Гадаю, краще написати щось на кшталт: „Від друзів із Клівленда, штат Огайо, США“», — відповів Кевін.

Не обов’язково роздавати мільйони. Головне, щоб це був щирий дарунок — від серця. Коли ми з Брюсом познайомилися, йому було 35 років. Він мав фінансові проблеми і ледве тримався на плаву, аж доки не трапився момент, що змінив усе його життя. Він щойно відкрив свій PR-бізнес і потрапив на благодійний захід на користь Федерації єврейських спільнот. Цей захід проходив у будинку одного з найбільших девелоперів нерухомості у США. Після того як усі 30 гостей повечеряли, вони пішли до зали, де виступав Сем Міллер — один із найщедріших клівлендських філантропів. Він виголосив пристрасну промову про те, як важливо допомагати єврейській спільноті.

Люди були розчулені цими словами. Один чоловік підвівся і сказав: «Я хочу, щоб ви знали: цього року моя сім’я пожертвує 1,2 мільйона доларів». Мій чоловік ахнув. Тоді підвівся ще один чоловік, який сказав: «Цього року мій дарунок Федерації єврейських спільнот становитиме 750 тисяч доларів». Брюс затамував подих. Люди по черзі підводились і говорили про те, скільки пожертвують на користь цієї справи. Брюс аж спітнів. У цій кімнаті було чимало багатих людей, однак він не був одним із них. Більшість із них були на 20 років старші і протягом цих 20 років ішли шляхом фінансового успіху.

Коли настала Брюсова черга, він сказав: «Я тут наймолодший, і я щойно започаткував свій бізнес. Я заліз у борги по самі вуха, оскільки фінансую свій бізнес завдяки кредитам. Безперечно, за бізнес-калібром я не зрівняюся з жодним із вас, однак мене глибоко вразила ваша щедрість. Не знаю, як мені це вдасться, але якщо минулого року я пожертвував 100 доларів, то цього разу планую подвоїти цю суму».

Йому аплодували стоячи. Брюса плескали по спині й радісно вітали. Ці люди розуміли, що йому доведеться важко й напружено працювати. Побачивши таку реакцію, мій чоловік зрозумів, що головне — це не розмір дарунку, а його якість.

Утім, кількість — це теж добре. Якось Брюс працював з автодилером Лі Сейдманом. Лі відкрив компанію «Motorcars Group» у 1958 році. Одного разу він вирішив ризикнути й розвивати новий напрям — автомобільну франшизу, чого ніхто інший не робив. Люди вважали, що він збожеволів. Ішлося про марку «Toyota». Лі став одним із найбільших автодилерів країни. Він заробив мільйони, а потім усе роздав.

Цей чоловік міг би залишити своїм дітям великий спадок і перетворити їх на мультимільйонерів. Він міг провести свою пенсію в навколосвітніх круїзах. Та натомість вступив до Гарварду, щоб дізнатися, як краще роздати свої гроші.

Він віддав 17 мільйонів доларів Клівлендській клініці для створення кафедри функціональної нейрохірургії, оплати медичних досліджень та створення кардіологічного центру. Він віддав 1 мільйон доларів університетській дитячій лікарні «Rainbow» на інновації в галузі лікування дитячої онкології. Пожертвував 6 мільйонів доларів лікарні «Hillcrest», щоб там могли добудувати необхідні приміщення. А потім перевершив самого себе — пожертвував 42 мільйони доларів Мережі університетських лікарень на будівництво онкологічної лікарні. Раковий центр Сейдмана — це десятиповерхова будівля на 120 ліжок. Це єдиний безкоштовний онкологічний центр у північно-східному Огайо.

Коли його дружина Джейн бачить цю будівлю, то згадує свого батька, який помер від раку у віці 56 років. Він не побачив своїх онуків. Їхній дарунок допоможе багатьом дідусям і бабусям бачити, як зростають їхні онуки. На схилі життя Сейдмани заохочують інших людей віддавати гроші, доки вони ще живі й можуть побачити результат своєї щедрості. Сейдману подобається дивитися на те, як тане його банківський рахунок — і водночас виростає ще одна лікарня. Він ніколи не відчував себе багатшим.

Коли ділишся тим, що Бог поклав до твоєї кишені, усвідомлюєш: ти багатший, ніж уявляв. Що більше віддаєш, то більше отримуєш. Я вірю, що грошей завжди вистачить. І щодня кажу собі: «Мій достаток приносить користь іншим, а їхній — мені». Що більше я отримую, то більше можу віддати; а коли я це роблю, то починаю отримувати ще більше.

Багато років тому, коли я була матір’ю-одиначкою без копійки за душею, родина моєї подруги втратила все під час пожежі. Я виписала їй чек на 80 доларів. То було все, що я могла пожертвувати. Зараз це маленька сума, але тоді, коли я не мала нічого, вона була гігантською. Уже за кілька тижнів я отримала чек на 80 доларів із коледжу, де навчалась. У бухгалтерії помилилися, коли нараховували стипендії, і повернули мені недоплату.

Нещодавно в мене виникло непереборне бажання допомагати ще більше. Я відчула, що треба ділитися достатком зі світом. А тому виписала кілька чеків для благодійних фондів і допомогла своїй племінниці та двом племінникам вступити до коледжу. Було приємно відплатити світу добром.

А через годину мені зателефонувала кузина.

— Вітаю! Тобі вже, мабуть, телефон обірвали! — вигукнула вона.

— Чого б то? — здивовано запитала я.

— Твою книжку показували по телевізору! — кричала вона.

Про що взагалі йдеться? З’ясувалося, що саме в ту мить, коли я виписувала «чеки достатку», ведуча програми «Today» Года Котб показувала глядачам мою першу книжку «Бог ніколи не моргає» і наполегливо радила її прочитати.

Після розмови з кузиною я поклала слухавку, помовчала, похитала головою і сказала: «Господи, ти такий добрий до мене!» Тоді я ще не знала, що завдяки цьому 30-секундному фрагменту моя книжка піднялася до 11 позиції рейтингу Amazon. Книжка «Бог ніколи не моргає» посіла третє місце в рейтингу книжок із самодопомоги, друге — серед релігійних видань і перше — серед духовної літератури. Вона була надрукована за три роки до цього.

А потім Бог зробив ще краще.

Того ж тижня я дізналася, що чоловік моєї подруги мав їхати до Парижа на автограф-сесію. Я зателефонувала їй, щоб привітати — це чудово, що вони їдуть до Парижа! Моя подруга дбала про свого чоловіка, коли той хворів на рак, коли йому зробили операцію на серці, і вона заслужила цей «бонус» від життя! Та вона сказала, що не зможе з ним поїхати. Вони ще не отримали гонорару, а зайвих грошей не було.

Хіба ж я могла не поділитися своїм достатком із однією з моїх найближчих подруг? Я поклала слухавку і вийшла в Інтернет. Дізналася, скільки коштує поїздка до Парижа, виписала чек і поклала його в конверт, щоб надіслати поштою. Було дуже приємно знову поділитися своїм достатком зі світом!

Через два дні вона мені зателефонувала. Спочатку дуже дякувала, а потім сказала: «Я порвала твій чек».

Що?!

Він не був їй потрібен. Того дня, коли вона отримала мій чек, їм надійшов гонорар. Моя подруга їде до Парижа! У результаті я відвезла її до аеропорту, і ця поїздка була джерелом радості для нас обох!

Присягаюся: коли починаєш віддавати, «ланцюг дарунків» стає нескінченним.

Що більше віриш у достаток, то більше він вірить у тебе. Коли ділишся тим, що Бог поклав тобі до кишені, ти завжди багатший, аніж можеш собі уявити.

Урок 47

Будь для когось героєм

Колись я почула, як хтось запитав: «А якою є твоя героїчна місія на Землі?»

Ого!

Це сильне запитання.

Чи справді кожен із нас має «героїчну місію»? Героями зазвичай називають пожежників, медиків-рятувальників і поліцейських, які рятують чиєсь життя або віддають своє заради країни. А ще це слово часто використовують, коли йдеться про переможців у баскетболі, бейсболі, футболі.

Мені пощастило познайомитися зі справжнім героєм, хоч він зовсім не був на нього схожий. Незнайомці, які проїздили нашою вулицею, могли б подумати, що то звичайний утомлений дідусь. Саме такий вигляд він і мав, коли сидів скрутившись у своєму кріслі і грівся на сонячній веранді, мов задоволений кіт. За темними окулярами ховалися очі, ослаблені 96 роками життя і тими жахливими подіями, які він бачив на узбережжі Нормандії.

Та хоч як він почувався, Джо завжди був у гуморі, а ще був людяним і скромним.

Життя лікаря Джозефа Фоулі почалося з малого. Його батьки були бідними ірландськими іммігрантами. Батько працював збирачем сміття в Бостоні. Коли Джо було 14 років, у нього розірвався апендикс, і добрий лікар, що його лікував, залишив у душі хлопчика слід — той зацікавився медициною. У результаті Джо почав вивчати неврологію.

Він має цілу колекцію титулів: почесний професор неврології, колишній завідувач кафедри неврології в медичній школі Західного резервного університету Кейса, колишній президент Американської академії неврології та Американської неврологічної асоціації. Він завжди закликав лікарів прислухатися до пацієнтів і зосереджувати увагу на пацієнті, а не його хворобі.

Джо вчив лікарів дивитися пацієнтам в очі та називати їх на ім’я. Одного разу до відділення «швидкої допомоги» прийшла жінка, яка скаржилася на жахливий головний біль. Ніхто не зміг дізнатися, що його спричинило, а тому її направили до психіатричного відділення. Вона померла, перш ніж устигла туди потрапити. З’ясувалося, що в неї була пухлина мозку, яка розірвалась. Але цього ніхто не зрозумів.

Ті, хто її оглядав, жалкували, що поставили неправильний діагноз, але Джо сказав, що вони ще дещо зробили неправильно. Вони забули, що до пацієнта потрібно ставитися зі співчуттям. Він сказав, що ця жінка померла і біля неї не було нікого, хто міг би втішити її вповні — а на це заслуговує кожна людина.

Одного разу Джо разом з однокласниками поїхав навідати одного однокласника в лікарні. У чоловіка була депресія, і його лікували в спеціальній установі. Він не міг або ж не бажав спілкуватися. Півгодини відвідувачі обмінювалися нескінченними історіями про «старі часи», і Джо подбав про те, щоб одним із героїв цих історій був хворий, хоч цей чоловік жодним чином не реагував на їхні слова. Він навіть не розплющив очі, поки вони говорили.

Коли настав час іти, вони підвелись і по черзі потисли хворому руку. Раптом він розплющив очі і сказав: «Це були найкращі півгодини за останні кілька місяців!»

Джо жив, керуючись словами Вінстона Черчілля: «Ніколи, ніколи, ніколи не здавайся». Завжди намагайся поговорити з найбільш хворою і слабкою людиною в палаті. Адже ніхто не знає, наскільки обнадійливою може стати для неї ця розмова, розпитування чи молитва.

Після того як я згадала Джо в одній із моїх газетних колонок, я отримала електронного листа від жінки з Нешвілла:

Багато років тому лікар Фоулі був моїм неврологом. Я чудово його пам’ятаю. Улітку 1968 року в мене трапився напад епілепсії, і мені довелося тиждень провести в лікарні. Мені було 8 років, у моїх батьків було ще четверо дітей, про яких потрібно було дбати.

Більшу частину цього тижня я провела в лікарні сама, і мені було дуже лячно. Лікар Фоулі був справжнім скарбом — добрим і чуйним. Восьмирічній дитині потрібен був саме такий лікар. Його добре обличчя і спокійний голос назавжди закарбувались у моїй пам’яті. У липні 1968 року він став для мене, восьмирічної дівчинки, справжнім благословенням.

Я шість років працювала лікарем-логопедом, а потім повернулася до університету, щоб отримати докторський ступінь. Протягом років клінічної роботи я лікувала багатьох дітей. І тільки багато років потому усвідомила, що моя здатність співчувати й допомагати батькам і дітям зародилася ще в дитинстві, коли я спілкувалася з лікарем Фоулі та іншими добрими й дбайливими професіоналами, схожими на нього.

Я надіслала цього листа родині Джо. Вони прочитали його, і він засміявся.

— От бачите, — усміхнувся він, — не такий уже я й поганий!

Звісно, ні. Він навіть не надіслав тій родині рахунок за послуги.

Джо хотів був написати колишній пацієнтці листа, однак йому забракло сил. Ми вважали, що сили ніколи його не покинуть. Він п’ять разів поборов рак, вижив після серцевого нападу, йому замінили серцевий клапан, а ще він майже втратив зір.

Але він так і не зміг забути те, свідком чого став на нормандському узбережжі. Джо був одним із перших лікарів, які висадилися на пляжі в Нормандії, щоб підготувати місце десанту. У 28 років він був наймолодшим із лікарів, які дбали про поранених і тих, хто перебував на межі смерті, в Лікаті, Палермо, Терміні-Імерезе та Нормандії. Він вирушив на берег із першим військовим загоном. Біг щосили, ухиляючись від куль. Він отримав Бронзову зірку і Французький хрест за участь у цій операції. Він часто сміявся, розповідаючи людям, що коли отримав Бронзову зірку, у документі було написано: «Неодноразово ризикував життям».

Джо розповідав, як того дня висадився з маленького човника і йшов до берега по воді. А потім біг під кулеметними чергами, а з його одягу стікала вода. Він ніколи не забував поранених, яких виносив у безпечне місце, а також тих людей, які помирали на піщаному пляжі або на його руках. Джо розповів, що кожного разу, коли дивився на когось із загиблих, він уявляв, як сумуватимуть за ним його батьки, дружина чи діти.

А коли Джо помер, на його похорон прийшли сотні людей — не для того, щоб плакати за ним, а для того, щоб ушанувати життя, яке він прожив, і ті життя, які він змінив на краще. Месу відправляли шестеро священиків та єпископ. Мій друг, отець Дон Коззенс, виголосив промову над труною. Він сказав, що Джо любив увагу, однак бачив небезпеку, яка чигає на найвеселішого і найрозумнішого в компанії. Він знав, що ми всі є найбільш живими, коли помираємо для свого еґо й починаємо жити заради інших.

Дон зауважив, що Джо, як і біблійний Яків, боровся на боці віри, Бога і церкви. Він був «теологом із кав’ярні», який утілював у життя слова з Михея 6:8: «Чини справедливо. Люби милосердя. І з твоїм Богом ходи сумирно».

А наприкінці меси зачитали такі слова: «Людина жива, доки живе пам’ять про неї». Ці слова нагадали мені цитату філософа Вільяма Джеймса: «Найкраще використання життя — це прожити його заради того, що тебе переживе».

Саме цього ми всі прагнемо. Безсмертя.

І його дає нам прекрасне життя. Воно робить тебе безсмертним. І триває ще довго, навіть якщо ти покинув цей світ. Джо житиме в мені, у своїх пацієнтах, друзях і родичах. У технічному працівникові лікарні, який зателефонував, щоб сказати, що завдяки лікареві Фоулі він завжди почувався важливим. У дітях дітей тих, кого він рятував на нормандському узбережжі і в лікарнях.

Джо був одружений протягом 59 років, виховав шістьох дітей і присвятив своє життя любові та служінню. Він казав: «Люби людей і поводься так, щоб і вони тебе любили». Ця любов спрямовувала його в правильному напрямку, де б він не був і що б не робив: на нормандському узбережжі, у клініках, на веранді, де він — той, хто бачив так багато війн, — молився за мир.

Щоразу, коли я проходжу повз його будинок і бачу на веранді порожнє крісло, я замислююся над своєю «героїчною місією» в житті.

Вона є в кожного з нас. І якщо ми знайдемо її і почнемо втілювати в життя, то житимемо вічно.

Урок 48

Підтримуй інших — і тебе теж підтримають

Великі числа не здатні вразити тебе так, як один порожній стілець.

Або порожня шафка.

Чи порожнє місце за столом у їдальні.

Більшість із нас відчувають порожнечу, коли опиняються на економічних «американських гірках». Навіть якщо ти не потрапляв під скорочення протягом останніх п’яти років, імовірно, в тебе є знайомі, з якими це трапилось. Вони є в кожного з нас.

Якщо ти не втрачав роботу, то страждав, бо почувався винним через те, що тобі вдалося «вижити», лишитися серед тих, хто вистояв. Тобі хочеться щось зробити, але ти почуваєшся паралізованим.

У газеті «Plain Dealer», де я працюю колумністкою, протягом одного тижня скоротили 27 працівників. Мені було моторошно проходити повз кабінку, у якій 22 роки працював мій друг. Він планував вийти на пенсію як журналіст, а в результаті залишився без роботи і не міг знайти нову.

Ми всі мовчки хвилювались і думали тільки про одне: «Хто наступний?»

Того ж тижня Міністерство праці оголосило, що рівень безробіття сягнув 6,7 % і тільки протягом листопада було скорочено 533 тисячі робочих місць. Цей показник був найвищим за останні 34 роки.

Як і багато інших людей, я працюю в бізнесі, який одного дня може взагалі зникнути. Ми повсякчас читаємо про те, що газетний бізнес поступово згасає, а наша професія перебуває на межі вимирання. По всій країні в газетах скорочують робочі місця. Газети продають, вони стають банкрутами, їх перепродають по кілька разів, скорочують тиражі. Немає нічого святого — навіть тієї священної речі, яку ми називаємо «четвертою владою». Деякі газети зменшили свої обсяги, інші припинили доставку додому, а треті працюють виключно онлайн.

Наша бізнес-модель зазнала змін після появи Інтернету. Грошей, які газета отримує за рекламу, не вистачає на оплату рахунків. Нерухомість тепер рекламують в Інтернеті, де люди можуть переглядати онлайн-екскурсії. Оголошення щодо роботи теж краще публікувати в Інтернеті. Один клік — і твоє резюме на сайті. А ще є Craiglist. Як можна конкурувати з безкоштовними ресурсами? Байдуже, наскільки добре ти пишеш, якщо твою газету не підтримують прибутки від реклами.

У всьому Клівленді компанії скорочували робочі місця або обирали аутсорсинг. Банки, фабрики, сталеливарні та автомобільні заводи звільняли сотні працівників. Як колумністка, я часто жартую: «У мене буде найкраще місце на „Титаніку“». Я планую грати на скрипці, аж доки корабель не піде на дно. Сподіваюся, газетний бізнес ще довго триматиметься на плаву, але щоразу, коли інша газета починає скорочувати робочі місця, я починаю гадати, де ж рятувальний човен.

А хто ж про це не думає?

І що робити? Стрибати у воду? Якщо так, то коли?

Гадаю, тобі потрібно зводити міст — дошка за дошкою. І тоді, коли настане скрута, ти зможеш перейти на інший бік. Ти можеш будувати цей міст з іншими і для інших.

Саме це ми почали робити в «Plain Dealer». Ми не могли змусити компанію припинити скорочення, однак могли створити «мережу підтримки» для тих, хто втратив роботу, щоб їхнє «приземлення» не було таким болісним.

Ми з чоловіком придумали захід, який отримав назву «День зміни кар’єри в медіа». Він перетворився на масову кампанію — усі співробітники редакції новин пропонували професійну допомогу колегам, які втратили роботу. Це також був своєрідним тренінгом для нас, адже таке могло трапитися з кожним.

Метою було забезпечення кар’єрних навичок, а ще люди мали зосередитися на майбутньому, а не минулому. Не потрібно було звинувачувати чи скаржитися на когось через те, що ми опинилися в такій ситуації. Тон зустрічі багато важив. Ми хотіли підбадьорити людей, підготувати їх до майбутнього.

Нашою головною аудиторією стали 27 працівників, яких нещодавно звільнили. А додатковою — всі співробітники «Plain Dealer», які прагнули оволодіти додатковими професійними навичками. Ми також хотіли допомогти всім працівникам медіагалузі, які опинилися в цій ситуації.

Ми вирішили зробити цей захід безкоштовним для всіх, хто втратив роботу, а для працівників вартість вхідного квитка становила 25 доларів. Усі зібрані кошти планували використати на створення фонду допомоги для працівників, які потрапили під скорочення. Ми влаштували онлайн-реєстрацію, де люди могли здійснити оплату кредитною карткою або через PayPal. Реєстрація була потрібна для того, щоб дізнатися, скільки їжі слід замовити.

Ми обрали одну з субот січня і знайшли церкву, представники якої погодилися надати нам приміщення з восьмої ранку до третьої дня. У клівлендському соборі Трійці був зал, велика кухня та кімнати відпочинку. Ми готувалися до цього заходу місяць і знайшли велику команду волонтерів, яка складалася з представників громади та працівників «Plain Dealer». Для участі в заході зареєструвалися сто осіб, ще сорок запропонували свої послуги як волонтери. Ніхто з них не отримав ані цента за те, що присвятив суботу іншим.

Напередодні заходу пішов сніг. Його було дуже багато, і він не припинявся. Я боялася, що ніхто не прийде. Але ж ні! Прийшли майже всі. Дехто приїхав із сусідніх міст — Толедо, Акрона, Елірії та Коламбуса. Прибули не тільки працівники «Plain Dealer», але й журналісти з інших газет — «Beacon Journal», «Cronicle» (Елірія), «Blade» (Толедо), «Sun» та «Cleveland Jewish News».

До нас завітали люди, які або вже потрапили під скорочення, або боялися, що це трапиться найближчим часом. Їм потрібен був «план Б», щоб успішно вибудувати свою кар’єру в майбутньому. Ми створили команду експертів, із якими можна було спілкуватися протягом усього дня. Вони допомагали працівникам удосконалити резюме, визначити наступні «п’ять кроків», дізнатися, як потрапити на другу співбесіду.

Ми видали кожному учасникові чотири квитки, які мали заохотити їх поспілкуватися з чотирма кар’єрними експертами. На цих аркушах було надруковано їхні імена. Коли вони зустрічалися з експертом, то віддавали йому квиток, і пізніше всі ці квитки взяли участь у лотереї з призами.

День розпочався зі сніданку з мафінами та випічкою, яку приготували наші колеги. О дев’ятій мотиваційний спікер зарядив усіх енергією, і ми перейшли до написання резюме й супровідних листів, щоб застосувати наші журналістські навички в іншій роботі.

Наступне заняття було присвячене навичкам співбесіди та майстерності проведення переговорів щодо зарплати і бонусів. Ми також побували на семінарі, де навчали секретів пошуку роботи в Інтернеті й розповідали про такі ресурси, як LinkedIn, Career-Board, Monster.com та інші сайти з пошуку роботи. Під час ланчу перед нами виступив головний спікер, який говорив про тонкощі ділового спілкування, інформаційні співбесіди, а також про те, як зробити пошук роботи своїм основним заняттям.

Протягом другої частини дня ми відвідали купу се-мінарів, присвячених галузям, у яких журналісти, що потрапили під скорочення, могли б знайти роботу: маркетинг, PR, реклама, фонди, некомерційні організації, фриланс, видавнича справа, радіо, ТБ та Інтернет. Ми запросили виступити професорів, професійних консультантів із коледжів та колишніх співробітників газети, яким вдалося знайти успішну роботу в інших галузях. Експерти з персоналу проводили персональні безкоштовні консультації.

Ми закінчили цей день бенкетом і десертами, які приготували наші колеги. І невпинно нагадували кожному: «Це ваш день. Скористайтеся тими ресурсами, які тут є, максимально. Не йдіть звідси розчарованими. Майбутнє — у ваших руках».

Коли я дивилася на всіх цих людей, які були сповнені надії, я згадала, як моя подруга Барб колись сказала, що наше життя схоже на серію трапецій. Ти піднімаєшся на висоту 50 футів (якщо стане духу), стоїш на платформі, а тоді хапаєшся за планку трапеції і стрибаєш у життя. Суцільний захват і легкість — а тоді одного дня тобі спадає на думку поглянути вниз, і починається паніка. Хтось прибрав «сітку безпеки». Або її взагалі там не було. Чи щось трапляється: переведення на нижчу посаду, скорочення, хвороба, розлучення, смерть, — і життя починає відривати твої пальці від планки, за яку ти так тримаєшся.

Важко уявити, що життя подарує тобі ще одну гарну можливість. Тому ти щосили тримаєшся за свою планку і не бачиш, як до тебе летить інша. А якщо бачиш, то не можеш до неї дотягтись. І починається найстрашніше.

Щоб ухопитися за цю планку, тобі потрібно випустити з рук ту, за яку тримаєшся. І щойно ти це зробиш — зависнеш у повітрі без жодної опори.

Я дивилася на всіх присутніх і бачила, як люди випускають свої «планки» з рук, захоплено уявляючи, якою буде наступна. Наприкінці дня люди плакали й дякували нам за те, що ми подарували їм надію.

Замість того щоб боятися незвіданого, вони прагнули туди потрапити. І були готові відпустити себе колишніх, щоб з’ясувати, ким можуть стати.

Урок 49

Якщо не хочеш ні про що шкодувати наприкінці життя, завершуй кожний день без жалю

Ця тендітна сива жінка з’явилася в моєму житті на п’ять хвилин. Було літо, і нас познайомила моя подруга. Жінку звали Ольгою, і я її більше ніколи не бачила. То було одне із сотень знайомств, про які ми часто забуваємо вже за п’ять хвилин після зустрічі.

На вигляд їй було років 80, але вона мала енергію трирічної дитини. Коли я сказала, що збираюся їхати у відпустку, вона так зраділа, немовби це вона мала їхати на відпочинок. Жінка сказала, що є два правила гарної відпустки, і якщо їх дотримуватися, ти чудово проведеш час, незалежно від того, куди їдеш.

Перше правило: кажи, що хочеш зробити, — і роби це.

Друге правило: ні про що не шкодуй наприкінці кожного дня.

Чудові правила для відпустки.

Прекрасні правила для життя.

Вони змусили мене замислитися над тим, чому ми очікуємо радісних емоцій тільки від відпустки, тоді як протягом тижнів лише чекаємо, скиглимо і втрачаємо можливість жити так, як хочеться.

Перше правило — легке, але ми надто часто змушуємо людей здогадуватися про те, чого нам хочеться, і, звісно, зазвичай не отримуємо цього. І не тільки в особливі дні — під час відпустки, дня народження чи свята, але й у звичайні — наприклад у вівторок. Ми всі так робимо. Тобі хочеться італійських страв. Чоловік питає: «Люба, де б ти хотіла повечеряти?» Ти кажеш: «Мені байдуже», — і в результаті їси китайські страви. Ти хочеш подивитися футбольний матч. Дружина питає: «Коханий, які в тебе плани на сьогодні?» Ти кажеш: «Тобі вирішувати», — і ви йдете до крамниці, щоб вибрати фіранки.

Якщо скажеш, чого хочеш, завжди є ризик, що цього не отримаєш. Але якщо мовчатимеш, то вже нічого не отримаєш точно.

Що ж до другого правила, тільки від нас залежить, чи ми зможемо жити, ні про що не шкодуючи. Ми можемо звинувачувати роботу, керівника, чоловіка або дружину, своїх батьків, дітей чи гени в тому, що маємо якісь обмеження, однак у результаті наше життя стає таким, яким ми його робимо.

Енні Ділард якось написала, що те, як ти проводиш свій день, свідчить про те, як ти проживаєш усе своє життя. І я завмерла, прочитавши цю фразу. Вона звучала як смертний вирок. Чи довічне ув’язнення. Невже моє життя буде таким, як кожний мій день? Ого! Це звучало жахливо, аж доки я не змінила свій підхід до кожного дня.

Було чимало днів, коли я шкодувала, що мені бракує на щось часу, і вигукувала: «Ох, якби ж то я…» І чого я чекала?

Якщо наше життя справді схоже на кожен день, то більшість некрологів — це неправда. У них ніколи не пишуть, що якась «Джейн Доу» прожила життя, ласуючи цукерками та дивлячись серіал «Одне життя, щоб жити». Але якщо вона й справді щодня це робила, це означає, що її життя було саме таким, правда ж?

А як щодо «Джона Доу», котрий проводить свої дні на роботі, яку ненавидить, а решту життя — коло барної стійки, де скаржиться на цю роботу? Він може подумати, що змарнував тільки один день, а насправді марнує життя. У його некролозі напишуть про дітей — навіть тих, які припинили з ним спілкуватися багато років тому. У ньому зазначать онуків, навіть якщо він не бачився з ними протягом останніх чотирьох років і не пам’ятає їхніх імен.

Якось я прочитала, що кожному варто написати власний некролог — такий, яким ти хотів би його бачити, — і з’ясувати, якими є твої справжні бажання. Спробуй. Витрать на це одну годину своєї відпустки, вихідного або обідньої перерви — і напиши, як хочеш прожити це життя. Це може стати його оновленням.

Щоб ні про що не шкодувати, я роблю дві речі. Коли я переглянула відео з виступом Стіва Джобса у Стенфордському університеті, я занотувала запитання, яке він щодня собі ставив. Тепер я щоранку перечитую ці слова. Я бачу їх, коли відчиняю шафку, щоб узяти зубну щітку: «Якби сьогодні був останній день мого життя, чи хотів би я зробити те, що планую зробити?» Потім роблю паузу, щоб переконатися, що відповідь — «так». Якщо ж «ні» — коригую свої плани на день.

А наприкінці кожного дня я здійснюю «десятий крок» із програми анонімних алкоголіків — цього мене навчили друзі з групи підтримки: «Проводимо самоаналіз, і коли робимо помилки, то одразу їх визнаємо». Вони навчили мене швиденько «сканувати» день, перш ніж лягти спати, щоб перевірити, чи закривала я своє серце від інших, була егоїстичною, нечесною, несправедливою, ображеною, наляканою або розгніваною. Чи була доброю і чуйною? Чи думала про інших, а чи тільки про себе? Чи образила когось? Чи треба мені попросити в когось пробачення? Це швидке сканування, а не тілесне покарання. Після цього я прошу Бога благословити кожного, кого я могла образити своїми діями або бездіяльністю, і молюся про те, щоб мати змогу гідно вибачитися наступного дня.

Роби це досить довго — і зможеш виправити свої помилки ще до того, як зіб’єшся з курсу. Ти зможеш упіймати себе на цьому, вибачитися, скоригувати свій курс — і рухатися далі. Не тягни цих «заручників» до свого ліжка, не прокидайся з ними, не перенось їх на наступний день. Усі вільні. Жодного емоційного «похмілля».

Щоденна самооцінка допомагає тримати себе в руках, і твоє життя рухається правильним шляхом. Деякі люди здійснюють швидку перевірку протягом дня, щойно відчувають, що щось негаразд. Робиш паузу, відступаєш на крок назад й аналізуєш думки, відчуття і вчинки — свої, а не чиїсь.

Я не хочу дійти до кінця життя й опинитися під купою своїх жалів. Це трапляється з багатьма людьми. Працівники госпісів розповідають історії про людей, які багато про що шкодують в останні місяці свого життя. Вони надто боялися жити так, як дійсно хотіли. Не змогли вибачитися перед своїми братами й сестрами, батьками, чоловіком чи дружиною, дітьми. Вони забагато працювали, а потім шкодували, що не можуть повернути цей дорогоцінний час. Хвилювалися через дрібниці, які не мали жодного сенсу. Вони шкодували, що не говорили «Я тебе кохаю» частіше, аніж «Я ж тобі казав». Вони втратили зв’язок із найближчими друзями й дозволили їм зникнути з їхнього життя. Вони не навчилися отримувати задоволення від життя, граючи за його правилами.

Моя подруга Сара Максвелл колись працювала музичним терапевтом у госпісі Західного резервного університету Кейса. Вона допомагала людям примиритися з минулим і покращити стосунки з найближчими людьми, перш ніж вони відійдуть із життя. Одного разу Сара запитала, чи не можу я зробити послугу для однієї з її пацієнток. Ця жінка хотіла, щоб я поділилася з іншими тим, про що вона найбільше шкодувала. Місіс Р. було 80 років, і вона написала таку передсмертну записку:

Коли я лежу в ліжку, численні волонтери роблять моє життя приємнішим. Коли я бачу радість, яку вони дарують іншим і приймають від інших людей, я дуже шкодую. Я жила навпроти будинку для престарілих, і мені навіть не спадало на думку піти туди, пожертвувавши своїм часом, і подарувати усмішку самотній людині. Я відчуватиму, що мені вдалося щось змінити, якщо переконаю інших працювати волонтерами хоча б годину на тиждень. Ви можете стати волонтером госпісу, відвідувачем будинку престарілих або репетитором у школі. У світі так багато людей, які роблять гарні вчинки. Будьте одним із них.

Це було її передсмертне бажання. Віддай одну годину свого часу на тиждень — і ти не пошкодуєш про це, коли настане час піти з життя.

Про що ти найбільше шкодуватимеш наприкінці життя?

У чому різниця між тим, як ти живеш і як хочеш жити? Щойно ти це зрозумієш, ти почнеш жити життям, якого прагнеш, — тим, яким варто жити.

Урок 50

Знайди свій «Ґрааль»

Будь тим, ким тебе хоче бачити Бог, — і ти запалиш цей світ

Щовесни батьки починають панікувати.

Коли студенти коледжів готуються до випуску, їхні батьки телефонують і пишуть мені, щоб отримати пораду: «Моя донька (син) закінчує коледж, а вакансій немає. Вона витратила час і гроші, щоб оволодіти професією, якої вже, можливо, не існує. Що я можу сказати або зробити, щоб подарувати своїй дитині надію?»

Перш ніж ти почнеш готувати для дитини кімнату у своєму будинку, щоб вона могла туди переїхати, зроби їй найкращий подарунок на випускний — повір у неї.

В оголошеннях про роботу годі й шукати надію для наступного покоління. Ми самі створюємо цю надію. Жодного з тих місць, де я працювала, я не знайшла в газетному оголошенні чи онлайн. Усі вони з’являлись у моєму житті, коли я налаштовувалася, зосередившись на внутрішньому світі, а потім спілкувалася з потрібними людьми, які вже були в моєму житті. Робота з’являлася, коли я не звертала уваги на рівень безробіття і вірила в те, що Бог — найкращий роботодавець.

Не вір листам із відмовами. Вір, незважаючи на статистику. Вір, незважаючи на факти. Вір, що маєш місце в цьому світі, навіть якщо весь світ у тебе не вірить.

Потрібно вірити в себе навіть тоді, коли в тебе ніхто не вірить. Твоя віра має бути сильнішою, аніж недовіра, яка тебе оточує. Потрібно вірити в диво — у те, що неможливо побачити.

Це може означати, що тобі самому доведеться створити роботу, про яку ти мрієш. Можливо, тобі доведеться створити життя, яким ти хочеш жити. Три роки тому я намалювала макет книжкової обкладинки і написала на ньому своє ім’я. Це змусило мене взятися до справи — саме так з’явилася моя перша книжка. Тепер моя справжня книжка продається в книгарні неподалік від тебе.

Перш ніж я закінчила писати свою книгу, я роздрукувала список бестселерів «New York Times» і повісила його на двері свого кабінету. Я зухвало додала назву своєї книжки до цього списку. Моя книжка справді стала бестселером за версією «New York Times», протримавшись у списку три тижні поспіль.

Я прикріпила до своєї дошки візуалізації світлину, на якій розмовляю з Опрою Вінфрі. Гаразд, я просто відрізала голову Саллі Фідл (вибач, Саллі, насправді ти мені дуже подобаєшся) і наклеїла свою. Чому б не дозволити собі мріяти масштабно?

Потрібно будувати життя, яким ти хочеш жити. Дати йому назву, заявити про свої права — і почати жити.

Припини казати: «Я не знаю, що робити». Ти маєш щось знати. Почни з цього. Запитай себе: «Що я знаю напевне?» І зроби перший крок.

Колись я постійно казала: «Мені страшно», — і страху в моєму житті ставало ще більше. Величезна грудка страху — схожа на велетенський сувій гумової стрічки. То була я. Шар за шаром ця куля вкривалася страхом і росла. Але тепер усе інакше. Я сказала собі: «Покінчи з цим. Піди й зроби те, що можеш зробити».

Я ніколи не забуду, як уперше почула спів студентів факультету музичного театрального мистецтва з університету Болдвіна Воллеса, які співали від щирого серця в клубі «Night Town» у Клівленд-Гайтс. Вони мене дуже вразили. Усі ці студенти прагнуть потрапити на Бродвей. Ось як потрібно мріяти про недосяжне! У них мало шансів туди потрапити, але їм байдуже. Вони так щиро ділилися своєю радістю, що в мене аж боліло лице від усмішки, коли вони співали пісню з мюзиклу «Спамалот»: «Якщо віриш у свою пісню і не зводиш очей з мети, тоді отримаєш приз — свій Ґрааль. Будь сильним, іди своїм шляхом до кінця пісні. Не здавайся. Знайди свій Ґрааль».

Святий Ґрааль — це містична річ, однак кожен із нас є Ґраалем — посудиною для святості, для Бога. Свята Катерина Сієнська казала: «Будь тим, ким тебе хоче бачити Бог, — і ти запалиш цей світ».

Ти можеш побачити, коли хтось це робитиме. Так робив Джеффрі Заслоу. Він ніс у собі святість. Це простежується в усіх книжках, які він написав. Він озвучив Ренді Пауша в «Останній лекції». Він подарував слова Ґеббі Ґіффордс, щоб розповісти її історію. Він подарував Капітанові Саллі більше, ніж одну мить на Ґудзоні в літаку, що впав у воду. Він подарував дівчатам з Еймса можливість розповісти про свою дружбу і надихнути увесь світ на любов до інших.

Я познайомилася з Джеффом у 2000 році, коли він став лауреатом премії Вілла Роджерса за гуманізм Національної спілки колумністів США. Колись я була президентом цієї спілки — веселого збіговиська колумністів з усієї країни. Він отримав цю нагороду за те, що зробив дуже багато, розповідаючи про хороших і добрих людей, які робили добрі вчинки для світу.

Джефф і сам був таким — доброю та гідною людиною. Він шукав добро в інших людях. Знаходив його й поринав у цей процес. Люди могли сяяти в його словах. Монах-трапіст Томас Мертон якось написав: «Дозволь мені розчинитись у своєму писанні… Ця робота може бути молитвою».

Життя Джеффрі було молитвою. Він молився за інших людей.

У Чикаго він писав колонку під назвою «All That Zazz» і влаштовував щорічний фестиваль для самотніх людей. Цей захід відвідували тисячі осіб, і він допоміг 78 парам знайти одне одного й одружитися.

Джеффрі писав колонки для «Wall Street Journal» того року, коли почув останню лекцію Ренді Пауша — викладача інформатики університету Карнеґі Меллона в Піттсбурзі. У Ренді був рак підшлункової залози. Половина пацієнтів, у яких діагностують це захворювання, помирають протягом шести місяців. Шанси вижити в авіакатастрофі становлять 24 %, шанси вижити в разі раку підшлункової — 4 %.

Цьому чоловікові залишилося жити кілька місяців, коли Джефф поділився його історією зі світом. Ренді помер 25 липня 2008 року у віці 47 років. У нього залишилися дружина та троє дітей — шести, трьох та двох років. Я дивилася його останню лекцію онлайн і наприкінці не могла стримати сліз. Він читав лекцію в день народження своєї дружини — останній, який вони святкували разом. Коли викотили велетенський торт, вона вибігла на сцену, кинулася йому в обійми і прошепотіла на вухо: «Будь ласка, не помирай. Наше життя втратить усю чарівність».

Не знаю, чи насправді їхнє життя втратило чарівність. Але я знаю, що вона з’явилася в житті кожного з нас завдяки Джеффу. Його книгу перекладено 48 мовами, мільйони людей переглянули ту останню лекцію онлайн — і тепер долають стіни, які не здатні їх зупинити. Джефф допоміг кожному видряпатися на персональну стіну.

– Ідіть і обійміть своїх дітей, — казав він. — Ідіть і любіть життя.

Коли він востаннє був у Клівленді, ми говорили перед презентацією його книжки і після неї. Він сказав, що не любить подорожувати і вже не може дочекатися, коли повернеться до своєї дружини та дітей.

Я й досі не можу повірити, що він загинув в автокатастрофі, коли одного лютневого дня 2012 року їхав додому з автограф-сесії. Йому було 53 роки.

Джефф часто допомагав мені, коли я відчувала, що потрапила в глухий кут. Ми говорили по телефону або обмінювались електронними листами, і він ніколи не був надто заклопотаним, щоб не відповісти на мій дзвінок або ж не підштовхнути мене в дивовижний світ «автордрому», у якому сам жив скромно і смиренно. Він навіть написав чудовий відгук на мою першу книжку «Бог ніколи не моргає», який для мене є найдорожчим.

Він і зараз мене надихає — щодня. Я тримаю його візитку поряд зі своїм комп’ютером — «Джеффрі Заслоу, старший спеціальний кореспондент, The Wall Street Journal». А поряд із нею — цитата Ренді Пауша: «Натхнення — найкращий інструмент, щоб творити добро».

Після однієї автограф-сесії Джефф сказав мені, що втомився від нескінченних поїздок і просто хоче обійняти своїх дітей і поцілувати дружину. На написання останньої книжки його надихнула любов до трьох донечок: «Магічна кімната: історія про те, якого кохання ми бажаємо своїм донькам».

Магічна кімната.

Я уявляю, що зараз він перебуває саме в такій — бере інтерв’ю в усіх, хто поряд, захоплено слухаючи кожну історію…

Подяки

Неможливо подякувати всім, хто допоміг мені написати цю книжку, особливо враховуючи те, що вона присвячена роботі. Численні керівники й колеги сформували мене як особистість. Я не можу назвати всіх, однак я вдячна їм за ті відбитки, які вони залишили в моєму житті.

Коли йдеться про роботу, моїм першим і найкращим учителем був мій батько, Том Бретт. Він працював тяжче, аніж це потрібно робити будь-якій людині. Він привчив усіх одинадцятьох дітей до робочої етики, міцнішої за сталь. Моя мама, Мері Бретт, працювала більше, ніж інші матері, змінюючи підгузки, готуючи їжу, рік за роком перучи гори білизни. Я у великому боргу вдячності перед ними — і його неможливо виплатити.

Також я хочу подякувати…

Моїм братам і сестрам, невісткам і зятям, а також їхнім дітям — за те, що вони люблять мене більше, ніж я заслуговую.

Усім учителям і викладачам — у початковій школі Непорочного Зачаття, середній школі Браун Джуніор, середній школі Равенни, Кентському державному університеті та університеті Джона Керролла — за те, що допомогли мені відкрити свій розум і наповнити його дивами.

Усім людям, які брали мене на роботу — велику й незначну — і давали можливість познайомитися з чудовими колегами, завдяки яким я отримала багато життєвих уроків.

Моїм читачам, які читали мої газетні колонки, приходили на зустрічі, купували мої книжки, надсилали електронні листи й дозволяли розповідати їхні історії. Дякую, що ділитеся своїм досвідом, силою і надією.

Моїм польським видавцям — Томашеві, Марії та Павлу Бжозовським з «Insignis Media» — і всім польським читачам, завдяки яким моя книжка стала бестселером у цій країні. Dziękuję! Особлива подяка — Домініці Пичінській, завдяки якій моя подорож Польщею стала для мене радістю і благословенням.

Письменникам, чия любов і підтримка додавали мені сили протягом десятиліть, а серед них Шеріл Гарріс, Тріті Умріґар, Білл О’Коннор, Дік Фіґлер, Тед Ґап, Сьюзан Ейджер та Стюарт Ворнер.

Моїм чудовим наставникам, які надто рано пішли з життя, — Ґері Блонстону та Джеффрі Заслоу.

Священикові Джойсу Меєру, чий твіт надихнув мене на заголовок цієї книги.

Газетам «Plain Dealer» та «Beacon Journal» за те, що давали мені свободу виконувати свою роботу якнайкраще і дозволили поділитися нею в цій книжці.

Моєму агентові Лінді Льовенталь із «David Black Literary Agency» — за її велику мудрість, гостру чіткість і благородну чесність, які для мене є компасом.

Моїй команді з «Grand Central Publishing»: видавцеві Джеймі Раабу, який повірив у мене з таким захватом та ентузіазмом; редакторці Карен Мерґоло, чиї доброта й енергія перетворюють видавничий процес на задоволення; Метью Балласту і Ніколь Бонд — за те, що розповсюджують мою книгу в усьому світі. І всім іншим — тим, хто залишив слід у цій книжці.

Друзям, які мене завжди підтримують, — Бет Велч, Кей Пітерсон, Вікі Пруссак, Шеріл Гарріс, Кеті О’Тул, Сьюеллен Сандерс і Шерон Саллівен.

Радості мого життя — моїм онукам Ешеру, Ейнслі та Рівер, які повсякчас нагадують мені, що треба жити активно, насолоджуючись кожною миттю життя, — і бути в ній присутньою.

Моїм дітям — Ґабріель, Джеймсу, Бену і Джо — за те, що живуть цікавим і радісним життям, яке розкриває мій розум і серце назустріч новим дивам.

Моєму чоловікові Брюсу, який повірив у мене ще тоді, коли я сама в себе не вірила, за те, що обожнює мене й тішиться з усього, що подарувало нам життя.

І, як завжди, я нескінченно вдячна Джерелу всього, що маю, — Богу моєї радості.

Про авторку

Регіна Бретт — автор бестселерів за версією «New York Times» «Бог ніколи не моргає: 50 уроків, які змінять твоє життя» і «Будь дивом: 50 уроків, щоб зробити неможливе можливим». Її книжки перекладені багатьма мовами й представлені у 26 країнах світу.

Її славетні «50 уроків» облетіли увесь світ, однак, незважаючи на інтернет-плітки, Регіні не 90 років.

Вона веде колонки у клівлендських газетах «Plain Dealer» і «Cleveland Jewish News» та співпрацює з сайтом «Jewish News Service». Двічі була фіналісткою Пулітцерівської премії.

Мешкає у Клівленді, штат Огайо, з чоловіком Брюсом.

Регіна запрошує читачів на свій сайт www.reginabrett.com, на сторінку у Facebook — ReginaBrettFans, а також у Twitter — @reginabrett.

Примітки

1

Лу Ґрант — персонаж однойменного американського драматичного телесеріалу, головний редактор одного з таблоїдів Лос-Анджелеса. (Тут і далі прим. перекл.)

2

Свобода (англ.).

3

Гравець, який відбиває м’яч у бейсболі.

4

Успішний удар, що може принести очко.

5

Think like client (англ.).

6

Двадцятиметрова статуя Ісуса Христа в містечку Монро, штат Огайо. Підняті руки Ісуса нагадують жест арбітра в американському футболі, тому місцеві жителі придумали їй таку назву.

7

Світова асоціація молодих жінок-християнок (World Young Women’s Christian Association).

8

Шоу Джеррі Спрінґера — телепрограма, у ході якої гості обговорюють свої особисті проблеми, серед яких подружня зрада, педофілія, проституція, расизм та ін.

9

Американський серійний убивця.

10

Вигадана кристалічна речовина, здатна позбавити Супермена його сили.

11

Ім’я, яке Супермену дали його «земні батьки».

12

Гра слів — англ. lost означає «той, що заблукав».

13

Військова медаль США, якою нагороджують усіх військовослужбовців, котрі загинули або були поранені внаслідок дій ворога.

14

Мається на увазі неформальне звертання, щось на зразок «друже».

15

Герой однойменного мюзиклу про життя бродвейського актора, танцюриста, письменника й автора патріотичних пісень Джорджа М. Кохана.

16

Автор тексту національного гімну США.

17

Зони, де розташовані лави обох команд.

Content

Регіна Бретт
Бог дає таланти всім
50 уроків, щоб знайти себе та справу всього життя

Вступ

Урок 1 Коли не отримуєш того, що хочеш, тобі дається найцінніше — досвід

Урок 2 Усе змінюється, коли змінюєшся ти

Урок 3 Закопавши свої таланти в землю, ти їх не виростиш

Урок 4 Не зважай на те, як тебе називають інші

Урок 5 У драмі життя немає маленьких ролей

Урок 6 Дай іншим ще один шанс справити гарне враження

Урок 7 Краса і привабливість твоєї роботи залежать виключно від тебе

Урок 8 Часу вистачає на все, та неможливо робити все одночасно

Урок 9 Тільки ти можеш знати, чого вартий

Урок 10 Навіть помилки мають право на життя

Урок 11 Коли щось у тебе викликає сумнів, то сумнівайся у своїх сумнівах

Урок 12 Іноді робота мрії — це те, чим ти займаєшся зараз

Урок 13 Здебільшого ти сам заважаєш собі йти вперед

Урок 14 Голос Бога не змовкає

Урок 15 Збагачуй життя цього світу добротою

Урок 16 Іноді твоя життєва місія розкривається крок за кроком

Урок 17 Коли все йде шкереберть, можливо, насправді все складається як слід

Урок 18 Коли падаєш, падай уперед

Урок 19 Твою долю визначає вибір, а не випадок

Урок 20 Важливим є не те, що можеш зробити ти А те, що може зробити твоїми руками Бог

Урок 21 Не намагайся бути найкращим у світі Віддавай світові все найкраще, що в тобі є

Урок 22 Якщо можеш комусь допомогти — допоможи Якщо можеш завдати комусь болю — не роби цього

Урок 23 Важливо знати і свою «суперсилу», і свій «криптоніт»

Урок 24 Бог завершує нашу роботу

Урок 25 Не все, що зараховується, можна порахувати

Урок 26 Не плутай свою роботу зі своєю цінністю

Урок 27 Розчисть шлях для того, хто йде за тобою

Урок 28 Якщо хтось іде іншим шляхом, це не означає, що він заблукав

Урок 29 Розширюй власну зону комфорту, щоб інші теж почувалися комфортно

Урок 30 На яхті не скиглять

Урок 31 Ніхто не може спустошити тебе без твого дозволу

Урок 32 У житті багато цікавого — тож не треба його пришвидшувати

Урок 33 Замість того щоб планувати краще життя, почни ним жити

Урок 34 Світ потребує людей, які живуть повним життям

Урок 35 Найкращий спосіб використання життя — любов

Урок 36 Щоб зрозуміти, хто ти, відмовся від того, ким ти не є

Урок 37 Спочатку налаштуйся, а тоді дій

Урок 38 Найважливіший начальник, перед яким ти звітуєш, — це твій внутрішній голос

Урок 39 Сила — це внутрішня робота

Урок 40 Запуск твого життя залежить від тебе

Урок 41 Іноді щось трапляється не з тобою, а заради тебе й інших людей

Урок 42 Живи з піснею, що лунає в душі

Урок 43 Не все, чого прагнеш, розташоване вгору за течією, тож припини з нею боротися

Урок 44 Створи оазу винятковості там, де ти зараз

Урок 45 Навіть якщо ти почуваєшся «невидимкою», твою роботу бачать

Урок 46 Ти заробляєш на життя тим, що отримуєш

Урок 47 Будь для когось героєм

Урок 48 Підтримуй інших — і тебе теж підтримають

Урок 49 Якщо не хочеш ні про що шкодувати наприкінці життя, завершуй кожний день без жалю

Урок 50 Знайди свій «Ґрааль» Будь тим, ким тебе хоче бачити Бог, — і ти запалиш цей світ

Подяки

Про авторку

Примітки