Нолль Ингрид

Аптекарка

Інґрід Нолль

Аптекарка

Для Ґреґора

1

Окрім родинного девізу «Про гроші не говорять, ними володіють», а також невиправданої гордині, моя мама не успадкувала від свого роду жодних благ. Моєму батькові вона загалом була покірною ― та за його відсутності могла виростати до розміру тиранозавра. Ми, діти, зрозуміли це тоді, коли тато без якихось очевидних причин відрікся від м’яса, став вегетаріанцем і намагався схилити до цього всю сім’ю. Щоправда, він із милосердя таки дозволяв нам, бо ми ж іще ростемо, трішки ліонської ковбаси, одне яйце щонеділі чи кілька крихітних фрикадельок у томатному соусі.

Коли всі інші господині о четвертій годині після обіду варили каву, наша товста, низенька мати влаштовувала для себе, для мене і для мого брата справжню м’ясну оргію. То був чи не єдиний випадок панібратства, у якому її можна було б звинуватити і від якого ми отримували страшенне задоволення.

Неначе приховуючи сліди вбивства, ми повинні були знищити всі м’ясні залишки до того часу, як додому повертався тато. Жодна кісточка, жодна шкварочка, жоден хрящик, так само як і жоден запах чи брудна тарілка не мали б залишитися свідком нашого таємного злодіяння. Ми чистили зуби, виносили сміття й повертали кухні стан невинності за допомогою лимонного спрею.

А втім, якщо чесно, то я була більше татковою доцею і страждала від того, що зраджувала його з м’ясом. Якби його навернення не відбулося за рік до найбільшої травми мого дитинства, то я б точно звинувачувала у цьому себе.

Мій тато теж полюбляв вислови, що стосувалися грошей. Ми рано дізналися, що вони не пахнуть, не лежать посеред вулиці, що гроші керують світом, хоча за них і не купиш щастя. Та найчастіше він бурмотів: «Гроші — не тема для дискусій». Ця фраза в нього була на всі випадки життя: коли мій одинадцятирічний брат захотів навчитися гри на піаніно, то без жодних вагань тато купив концертний рояль, який ще й досі займає половину вітальні моїх батьків, хоча по його клавішах стукали всього вісім місяців. У той же час тато наполягав на тому, щоб транспортири, фломастери, шпильки для волосся чи кросівки я купувала за свої кишенькові гроші. Навіть мама не знала, скільки заробляв її чоловік, але припускала, що він заробляв добре. Оскільки гроші не були в нас темою для розмов, то їй доводилося час від часу повідомляти про свої потреби зашифрованими натяками. І знову ж таки — на мій шкільний випускний тато подарував мені маленьке авто, яке насправді хотів мій брат.

Я дуже рано збагнула, що батьківську любов можна купити шкільними результатами. Батьки пишалися моїми добрими оцінками, моєю старанністю та першими успіхами як господині.

З того часу збереглися знімки, де я працюю в саду: на голові солом’яний бриль, у руках — лійка. Фотографував мене батько й на кухні, коли я, одягнена у великий картатий фартушок кухарки, обережно прикрашала різні тістечка з пісочного тіста зубною пастою, і нарешті last but not least[Останнє, але не менш важливе (англ.). (Тут і далі примітки перекладача.)] — коли вдавала медсестру. Усі ляльки та ведмедики викладені на моєму дитячому ліжечку, на їхніх зламаних кінцівках величезні пов’язки з туалетного паперу. У декого з них — кір, нанесений червоною крейдою на лялькове обличчя. Я пригадую навіть, як одного разу цей синдром медичної сестри став причиною суперечки між батьками: йшлося про моє пристрасне дихання рот до рота з метою оживити давно померлого крота.

Тоді я переконала себе, що є улюбленицею в сім’ї: старанна, мила дівчинка, яка слухняно носила хустки на голові. Коли я пішла до школи, то теж виправдала очікування всіх: зацікавлена школярка, яка пізніше досягала блискучих результатів насамперед у природничих науках. Уже в десять років я збирала рослини, відтискала пресом і долучала до свого гербарію, який зберегла до сьогодні. Усе на мені та довкола мене мусило завжди бути чистим та поскладаним. Моя кімната слугувала зразком чистоти, подруг для ігор я добирала за власною подобою, моя ферма дощових хробаків у підвалі була гігієнічно відмежована від яблук, які там тоді зберігали.

У старших класах моя поведінка, спрямована на досягнення найвищого балу, аж ніяк не сприяла прихильності однокласників. Мою звичку ретельно підкреслювати важливі речення в підручниках під лінійку жовтим фломастером висміювали: говорили, що то жовтизна від зубріння. Я даремно намагалася завести подруг. Постійна похвала учителів лише погіршувала моє становище.

Це сталося, коли мені виповнилося дванадцять. Під час короткої перерви вчителька вийшла з класу, а я поспішила до туалету, який відвідувала надто часто через свою нервозність. Коли вже збиралася повернутися до класу, двері не відчинялися. Добрий десяток дітей підпирав їх з того боку. Можна було чути, як вони перешіптувалися й намагалися стримати хихотіння. Власне кажучи, я не так швидко панікувала, але того похмурого січневого дня ще зранку мала сумний настрій, тож коли це сталося, більше не могла стримати сліз. Я з розгону штовхнула пофарбовані в сірий колір, подряпані дерев’яні двері, які відділяли мене від усіх інших. Урок мав би розпочатися за кілька хвилин, тож мені просто можна було дочекатися дзвінка, а побачивши вчительку, діти повернулися б на свої місця з невинними обличчями. Але я тоді сприйняла ту ситуацію та свій натиск надто серйозно.

Двері подалися, ніби їх ніхто й не підпирав, і я вилетіла через поріг, немов гарматне ядро. Я ще встигла відчути, як латунна ручка з силою вдарила мою руку, а тоді я гепнулася на підлогу, встелену зеленим лінолеумом. Майже одночасно з цим зайшла вчителька. Мої вороги вихором метнулися на свої місця.

Звісно ж, мене розпитували. Я не розповіла нічого, адже зради мені б ніхто не пробачив. Незабаром у класі знову запанував спокій, але тут виявилося, що немає одного хлопця. «Акселю стало погано», — запевнила вчительку моя сусідка по парті. Та послала іншого учня, щоб той з’ясував, що сталося, але він повернувся ні з чим. Зрештою вчителька сама вийшла в коридор, заглянула навіть до чоловічого туалету, сумлінно виконуючи свій обов’язок нагляду за дітьми. Нарешті хтось із нас висунув припущення, що Аксель, мабуть, побіг додому, боячись, що я звинувачу його. Оскільки він завжди знаходив причину, щоб прогуляти школу, така версія видавалася правдоподібною.

Акселя знайшли через чотири години. Як показав розтин, я з усієї сили увігнала дверну ручку йому в череп. На власне нещастя, він саме зазирав у замкову шпарину, коли всі інші відійшли від дверей. Аксель утік до підсобки, де зберігали географічні карти, напевно через страх бути покараним та приголомшення від сильного болю в голові. Причина смерті — широкий крововилив у мозок.

Поліція розпочала слідство, про яке я вже нічого не пам’ятаю. Коли на парті в мене з’явилися перші більшою чи меншою мірою анонімні записки, мої батьки перевели мене до іншої школи. На клаптиках паперу в голубу лінійку було написано «вбивця».

Тато часом дивився на мене довгим поглядом, зі сльозами й безмежною втомою в очах.

Мене забрали зі школи й перевели до гімназії для дівчат, якою завідували монахині ордену сестер-урсулинок. Тож я поводилася відповідно — чемно й виховано. Просто не привертати до себе зайвої уваги — такий був мій девіз. Щодо всього іншого, то до мене ніхто не проявляв ворожості: смерть Акселя тут не обговорювали, адже моя нова школа містилася у зовсім іншому районі. Я мала імідж дещо нуднуватої зразкової учениці, і мене це цілком влаштовувало. Змінилося все лише з настанням мого шістнадцятиріччя і зростанням у мені незрозумілого потягу до осіб протилежної статі.

Спогади про це мордують мене зараз, коли лежу тут і не можу рухатися. Це триває і вдень, і вночі.

У цій лікарні мало тиші, адже тут навіть пакет першокласного обслуговування передбачає перебування в палаті на дві особи. Я не можу читати тут щось путнє. Постійне відволікання медичним персоналом, безперервне вимірювання температури тіла, ковтання пігулок, відсутність інших чуттєвих задоволень, очікування поганої їжі, більшою чи меншою мірою мимовільне підслуховування чужих відвідувачів — усе це затягує дні в один вузький корсет. Ми рано гасимо світло. Я, немов та Шахерезада, постійно розповідаю пікантні подробиці свого життя; натомість у моєї сусідки по палаті, пані Гірте, за плечима немає жодних інтимних моментів, якими б вона могла поділитися. Від старої діви нема чого очікувати ані якогось жвавого любовного життя, ані справжнього скандалу. Вона перебуває у Гейдельберзькій лікарні, бо їй видалили матку. То просто міома, стверджує вона, безневинний згусточок, який, однак, спричиняє проблеми. Я ж думаю, що у жінки рак.

Добре, що Павел приніс мені фотоальбоми. Тепер часто їх переглядаю, адже це непогана альтернатива читанню. При нагоді демонструю окремі фотографії своїй сусідці. У свої п’ятдесят вісім років з таким голубуватим відтінком волосся вона є разючою протилежністю мені. Її відвідує лише якась іще старіша жінка, що здебільшого розповідає тільки про свого собаку та власний досвід у лікарнях. Коли біля мого ліжка сидить Павел, то пані Гірте розглядає його з неабиякою цікавістю; під час наших розмов півголосом вона вдає, ніби спить, хоч я впевнена, що вона так само підслуховує моїх відвідувачів, як і я підслуховую її.

Моя сусідка тим часом уже знає про тавро вбивці, яке закріпилося за мною ще в дванадцять років. Вона вислухала всю цю історію з неприхованим інтересом.

Можливо, я розповідаю цій незнайомці про своє життя, бо це для мене своєрідна терапія, яка, на відміну від якогось відомого дивана у психотерапевта, абсолютно безкоштовна. Хай там як, але я справді помітила, що мені кращає, коли у півсутінках нашої палати я ділюся, немов зі сповідальницею, подіями свого життя.

Я б залюбки перейшла з нею на «ти», але оскільки молодша за неї, то ініціатива в її руках. Щоб якось розпочати, я запропонувала їй називати мене просто Гелла. Вона одразу ж відкинула цю пропозицію. А чого ще можна очікувати від жінки, яка навіть до своєї так званої подруги звертається «пані Рьомер».

«Якби вам було сімнадцять, пані Морман, то я б могла собі дозволити таке звертання…»

Я злісно відрізала: «Так чи інакше, але ви могли б бути мені матір’ю».

І тут я влучила в болюче місце: за скельцями окулярів аж зблиснуло. А втім, ми добре ладнаємо. Я вважаю дивним, що ця жінка оплакує втрату матки, зносячи при цьому увесь біль стійко, мов солдат. Зрештою, вирізаний орган у її віці так само непотрібний, як, скажімо, вузли щитоподібної залози.

Іноді, поки вона в туалеті, я вивчаю її пожитки в шухляді тумбочки та в шафі: зі страхового медичного поліса можна довідатися дату її народження, сімейний стан (незаміжня) та ім’я (Роземарі), але якихось особистих листів там немає, так само як і фотографій. З її слів, прикраси та гроші вона передала до сейфа. Це дуже легковажно ― залишати в палаті без нагляду речі, які мають велику цінність. Бідною її точно не назвеш, інакше вона б не дозволила собі сплатити додаткові кошти за лікування першого класу. Так само і її парфуми, нічні сорочки та халат були дорогими і дуже ретельно підібраними.

Недавно я розповіла, як вела подвійне життя, будучи ще зовсім юною. Я не могла бачити у темряві її обличчя, але була впевнена, що воно в неї у ту мить перекошене.

Я любила чоловіків, справи яких були ще гірші, ніж у мене. Хоча вчительки та однокласниці нічого не знали про мої непристойні пригоди, але мою сім’ю вони шокували. Мабуть, саме в той час я розбила серце своєму татові. Його безневинне біляве дитя волочилося з пройдисвітами та покидьками, очі б його їх не бачили. І на превелике нещастя, усе це не минулося разом з пубертатним періодом. Так, як колись я викручувала лялькам ноги, щоб потім їх ремонтувати, так пізніше вишукувала хворі чоловічі душі, щоб їх зцілити. Відчуття того, що я достатньо сильна, аби розв’язувати проблеми інших, допомогло мені впоратися з моїми власними.

На дитячих фотографіях у мене тямуще, ба навіть хитре обличчя. Мої карі очі усе детально фіксують. Я намагаюся їх прочитати — чи промовляла вже тоді у них та потреба здобувати собі любов опікою та леліянням? Ця справді жіноча потреба, яка зазвичай стосується маленьких дітей, але проявляється також у роботі в саду, приготуванні їжі та догляді, знаходила мені жертву насамперед серед чоловіків. Моїм батькам треба було в той час дозволяти мені приглядати за дітьми чи купити мені коника, натомість вони ставили в рамку табелі з моїми оцінками.

Спочатку я не усвідомлювала, що мене, наче магнітом, притягували аутсайдери, хворі та невротики. Ще у школі в мене був залежний від героїну хлопець, який потребував мого порятунку. У ті часи я кілограмами їла шоколад, цілі ночі розмовляла зі своїм плаксивим коханнячком і крала в батьків гроші, сигарети й алкоголь. Якби його не запроторили до в’язниці, я б і сьогодні працювала над звільненням його від залежності. Адже тоді була вірна, мов те золото.

Наступним був безробітній моряк. Звісно ж, у моїй колекції знайшлося місце й для чоловіка з депресією, хронічного хворого, врятованого самогубця та звільненого ув’язненого з татуюванням шуліки на грудях.

Робота аптекаркою теж збагатила мою колекцію: всупереч усім приписам, я відкрила чоловікові, якого роздирав біль і який потребував посеред ночі ліків, не віконечко для рецептів, а двері.

Щоб раз і назавжди з’ясувати свою роль у цих трагедіях, я знову і знову починала лікування, але тоді вкотре припиняла. Зцілення моїх підопічних забирало весь мій час. При цьому мені й без терапевтів було цілком зрозуміло, що мене, зовні саму чемність, притягувало насамперед усе, що в суспільстві викликало осуд.

Я боялася цього провалля всередині себе; я навіть бачила сни, що хтось із моїх коханих мене вбив і я лежу мертва, так ніколи й не народивши дитину. Тоді я прокидалася з відчуттям порожнечі, адже життя без материнства видавалося мені змарнованим. Попри увесь розум та ділові якості, якими я наділена, я завжди знала, що моя життєтворча частина така сама важлива. Принаймні раз у житті я хотіла дізнатися, як це — брати участь у творінні й народженні. Тим часом пісок у пісочному годиннику збігав. Дитина означала для мене дуже багато: маленьке створіння, яке можна сформувати за власними уявленнями, з яким можна братися за те, чого хочеш, якого можна обдаровувати чи захищати за покликом серця. Я хотіла, щоб дитина стала частинкою всього, що було важливим у моєму житті. Вона не мала б відчувати в чомусь нестачі ― ані в любові, ані в шпильках до волосся. Я хотіла забезпечити її зразковим батьком із шанованою професією та сталим прибутком, який би походив з порядної родини та мав яскравий розум. Мої тогочасні супутники геть не годилися для цієї мети.

Пані Гірте хропіла.

2

Однієї неділі мене відвідала Доріт, подруга юності. Вона має змогу приходити тільки тоді, коли Ґеро приглядає за дітьми. У розпал наших теревенів зайшов лікар. Доріт для годиться вийшла в коридор. Звичайні стандартні запитання: «Усе гаразд? Є проблеми з розширенням вен? Болять шви?»

— Коли мені можна буде додому? — запитує пані Гірте.

Черговий лікар неохоче приймає такі рішення, вона мала б це знати. Кинувши погляд на пляшку з сечею, він іронічно відповідає:

— Невже ви хочете, щоб вас виписали з лікарні з постійним катетером?

Коли опісля Доріт знову сиділа біля мене, я розповіла їй, що ми терпіти не можемо доктора Кайзера, на відміну від доктора Йоганнсена, головного лікаря — дивним чином, але і пані Гірте кивнула на підтримку моїх слів.

— Але він дивиться в очі довше ніж дві секунди, — розповідала я Доріт, — а ти сама знаєш, як легко в такій ситуації закохатися.

Подруга засміялася, а тоді чи то нахабно, чи то навпаки по-дружньому втягла до розмови й пані Гірте.

— Гелла має рацію, чи не так?

Моя зачахла сусідка щось пробурмотіла, тоді дістала газету «Вельт ам Зоннтаґ» і взялася за читання розділу новин про економіку.

Про свою сім’ю можна розповідати днями чи, як у нашому випадку, годинами, але більшість жінок воліють краще слухати історії про чоловіків. Я виходжу з того, що пані Гірте залишилося вже не так довго бути на цьому світі, тож вона не зможе десь про це проговоритися. Тому я вирішила подарувати їй ще кілька бентежних, безсонних годинок. Здебільшого вона ніяк не коментує мої розповіді, але якось із її уст злетіло:

— Та ви божевільна.

Це мене розважало; я б залюбки трішки провокувала цю стару каргу. Отож з усіма деталями я розпочала розповідь про Левіна.

Коли ми почали зустрічатися, я вірила, що прийшов кінець фазі, коли я була рятівницею чоловічих душ. То був цілком нормальний хлопець, хоч і молодший за мене на кілька років і ще досі навчався, але за всіма ознаками відповідав суспільним нормам. Десь у глибині душі я думала про весілля, про дітей, але ніколи не висловлювала своїх думок уголос. Молодому чоловікові треба дати час.

Справи Левіна не завжди йшли добре, але натомість він не брався одразу ж за злочинне ремесло чи починав колотися, пиячити або навідуватися до повій. Він дуже страждав від того, що його мати майже одразу після раптової смерті батька переїхала з новим чоловіком до Відня. Недалеко від Гейдельберга, якихось півгодини від нас, мешкав живучий дід, у якого завжди був поганий настрій. Свого внука він використовував радше як слугу, коли треба було порізати м’ясо чи кудись відвезти діда машиною.

Я познайомилася з Левіном, підшукуючи собі вживане авто.

Для мене цінність автомобіля десь така ж, як і пральної машини. Окрім ціни та пробігу, мене цікавить лише колір — він має бути стриманим.

Коли я ходила подвір’ям автодилера, довкола машин крутився довгий, мов жердина, молодик і читав інформацію, яка була видрукувана на картонних табличках і поставлена на панель за лобовим склом. Я не розглядала цього юнака, натомість шукала продавця, бо потребувала консультації.

— Оцей так собі нічого, — промовив молодик і вказав на кабріолет.

Я похитала головою.

— Ви вже колись їздили у відкритому авто? — запитав він. — Чи відчували, як вітер віє довкола вашого красивого носика?

Я перелякано глянула на нього.

— Скільки вам запропонували за ваше старе авто? — запитав він.

— Дві тисячі, — відповіла я й одразу ж розсердилася сама на себе.

Коли ми разом зайшли до автомобільного салону, я довірила всю справу йому. На жаль, я соромлюся торгуватися. Левін же навпаки — махлював, немов продавець коней. Я була зворушена результатом, хоча, якщо чесно, не хотіла такого несерйозного автомобіля.

Проти власної волі за якусь мить я таки сиділа під час пробної поїздки на місці поруч із водієм. Левін був за кермом, а продавець із заднього сидіння горланив мені у вухо переваги цього авто.

— Чому ви коротко підстригаєте свої білі локони? — запитав Левін. — Це ж, мабуть, так прекрасно, коли вони розвіваються…

— Самі собі купіть кабріолет, якщо він вам аж так подобається. І розпускайте своє власне біле волосся за вітром…

— Для нас, студентів, це недосяжна мрія.

То он як пояснити ту вбогу куртку-бомбер, придбану на секонд-хенді. Бідолаха.

Через дві години занадто червоний кабріолет стояв перед вікнами моєї квартири, а я підписала договір про купівлю автомобіля на виплат.

Протягом наступних днів мене не покидала підозра, що Левін — таємний співробітник автосалону, адже при купівлі коней теж у хід ідуть усі методи. Але я помилилася.

Недільного ранку довготелесий зайшов по мене.

— У таку чудову погоду… — розпочав було він.

Я пояснила, що пишу дисертацію і саме тому працюю в аптеці лише на пів робочого дня, ну, і вихідні мені, власне, потрібні для того, щоб сидіти за написанням роботи. Треба ж колись її нарешті закінчити.

Левін сидів за кермом. Він подарував мені сонячні окуляри, модель з барахолки. У них я була схожа на зірку шістдесятих. Про мене, звісно ж, можна сказати, що я маю добре серце і що дуже товариська, але компліменти про свою зовнішність сприймаю вкрай обережно.

Як згодом виявилося, Левін не був ніяким авантюристом. Він був наділений позитивною рисою — дивуватися всьому, немов дитина.

— Такого красивого саду я ще в житті не бачив! — зізнався він, коли після нашого повернення оглядав квартиру.

При цьому мій балкон не відрізнявся від тисячі інших, яких приклеїли до двокімнатних квартир у новобудові. Щоправда, я таки справді люблю квіти: у ящичках вилися жовті, червоні та помаранчеві красолі, у горщиках цвіли троянди, герані й навіть лілії, металеве поруччя граційно обвивав рожевий та білий горошок.

Щоб затримати його біля себе на довший час, я взялася пришивати йому напіввідірваний ґудзик.

Він міг би це зробити й сам, мовляв, невмілість — погана ознака зубного лікаря.

Я здивовано запитала, чому він вирішив вивчати стоматологію, адже вона взагалі йому не підходила.

— З тієї ж причини, з якої ви стали фармацевтом, — відповів Левін. — Щоб заробляти багато грошей.

Я уважно на нього глянула. Невже він справді так про мене думав?

Під час нашої наступної поїздки ми перейшли на «ти», але до ніжності так і не дійшло. Під час його третіх відвідин він тримав на руках молоденьку кицьку й радісно мені її передав. Мушу визнати, що для мене немає нічого привабливішого за котиків. Мені вже не раз пропонували кошенят, але я постійно відмовлялася через боязнь відповідальності. Мене днями не було вдома, у мене часто були нічні зміни в аптеці — або ж я хотіла кудись поїхати — що робити зі звірятком у такому разі? Левін пропустив мої сумніви повз вуха.

— Це кіт. Як його назвати?

— Котик Мурчик, — відповіла я й подумала про кицьку свого дідуся, яку так любила, коли була маленька.

— Мені не подобається, — зауважив Левін. — Назвемо його Тамерлан.

Тож тепер у мене був кабріолет і кіт. Ні одного, ні другого я не шукала. А за якийсь час у мене ще й з’явився молодий чоловік у ліжку.

Знову і знову я себе запитую, чи Левіна цікавила лише їзда в кабріолеті. Авто відігравало у наших стосунках певну еротичну роль, принаймні для нього. Для мене ж він був першим хлопцем, біля якого я знову сміялася і відчула себе молодою. Звісно ж, я не запитувала, чи у Левіна було вже багато жінок, але мені видавалося це малоймовірним. Хоча ми й спали одне з одним з певною регулярністю, але значно більше часу він інвестував у наші розмови. Здебільшого це я була ініціаторкою годинки ніжності, хоча правильніше було б таки говорити про сім-вісім хвилин.

Іноді ми їздили до Франкфурта, щоб там сходити в кіно. Я не вважала таку витівку вигідною, адже той самий фільм ішов і в наших кінотеатрах у Гейдельберзі. Але було приємно переміщатися місцевістю з чоловіком у такому ейфорійному настрої.

Сказати правду, то була гарна пора. Я поклялася собі, що не буду ані годувати Левіна, ані поїти, ані заколисувати, ані прасувати його сорочки чи навіть більше — друкувати для нього на комп’ютері. А втім, він таки порався біля мого авто, вмонтував туди дві колонки й майже нову автомагнітолу, коли йшов додому, то прихоплював із собою сміття або ж приносив котові залишки риби зі свого улюбленого кафе «Нордзее», де їдять навстоячки. Тож я не могла бути аж настільки безсердечною і не смажити худющому хлопчині стейк із цибулею: в університетській їдальні рідко коли бувало нормальне м’ясо. Проявляючи турботу, я мила ванну та купувала шкарпетки й спідню білизну, щоб після своїх трав’яних ванн він завжди мав під боком чистий одяг.

Над власною дисертацією я фактично не працювала. Левін мене від цього відмовляв, адже вважав титул доктора для аптекарки непотрібним. Я намагалася йому донести, що в аптеці я більшою чи меншою мірою працювала продавчинею (зі знанням комп’ютера), натомість здобувши кваліфікацію, мала б можливість обійняти посаду в фармакологічній промисловості або ж займатися дослідженнями.

— Де заробляють найбільше? — запитував він.

— Мабуть, в індустрії. Ну і, звісно ж, у власній аптеці. Та найбільше задоволення я отримувала від науково-дослідної діяльності, особливо у токсикологічному секторі.

З тактичних міркувань я замовчала те, чим би найбільше хотіла займатися насправді.

Кожні три тижні мені випадало нічне чергування; Левін у такі ночі залюбки мене провідував і просив, щоб я йому пояснювала, чим саме займаюся.

— Насправді це не так уже й цікаво, — сказала я. — В аптеці мого дідуся за вказівкою лікаря змішували багато різних складників, натомість тут я можу виконувати такі доручення хіба що від кількох дерматологів.

Це дивно, але з дідусевого фонду мені у спадок перейшли лише кілька пляшечок та ступок, саму ж аптеку продали. Левін хотів побачити успадковані мною предмети; я досі злюся на те, що мені не дісталася по смерті діда його колекція тростин для ходіння. У його часи чоловіки ще не носили портфелів чи валіз, тож руки були вільні для тростини та парасольки. Сьогодні колекціонери полюють за цінними старовинними тростинами, натомість колись мій дідусь, мабуть, віддав їх своїм клієнтам за безцінь. У нього була лікарська тростина з обвитою довкола змією, витесаною зі слонової кістки, тростина для походу в оперний театр із трояндового дерева та емалі, тростини з ебенового дерева та з рогу з ручками зі срібла, бронзи, черепахи та перламутру. Я досі пам’ятаю тримачі у подобі голови дракона чи лева, які страшенно притягували мене малу, пам’ятаю і шпагу, яка ховалася в тростину, і навіть тростину-меч. Мій тато все продав.

Я зняла з полички для капелюхів в одежній шафі красиві коричневі скляні пляшечки з підписаними від руки етикетками.

— Подаруй мені одну, — благав він. — Я переллю туди свій лосьйон для гоління.

Ну, звісно ж, він вибрав мою найулюбленішу пляшечку, найменшу й найделікатнішу. На вицвілій етикетці фіолетовим чорнилом було написано «POISON». У Левіна прокинувся інтерес. Він рвучко витягнув гранований корок й висипав вміст пляшечки на шовкову подушку дивана. Звідти випали крихітні трубочки діаметром з грубу голку та довжиною від двох до чотирьох сантиметрів. Левін зачитав уголос: «Apomorphine Hydrochlor.., Special Formula No. 5557, Physostigmine Salicyl.gr. 1/600, Poisons List Great Britain, Schedule 1» і так далі. Він зацікавлено глянув на мене.

— Це що, отрута?

— Ну звісно ж, — відповіла я. — Нічого незвичного для аптекаря.

Левін обережно відкрив одну з цих мініатюрних колбочок, витягнув вату та дістав таблетку. Навіть я здивувалася крихітним розмірам тої пігулки, вона була менша за мою зіницю.

Його завжди цікавив той факт, розповів Левін, що в тоталітарних державах політики високого рангу чи носії таємниць носили капсулу з отрутою в порожнині зуба, щоб у разі потреби самогубство врятувало їх від тортур.

— Але я ніколи й подумати не міг, що отрута така красива на вигляд…

Я забрала в нього колбочку, промила флакон киплячим мильним розчином та віддала йому.

Пізніше винуватила себе в тому, що роками зберігала в шафі для одягу такі небезпечні матеріали. У мене ж колись уже ночував кандидат у самогубці. Добре, що ті часи давно позаду. Я спробувала відшукати новий сховок для отрути: висипала в смітник листя лаванди з ароматного мішечка, натомість засунула туди колбочку й закріпила ту малесеньку тару англійською шпилькою на внутрішньому боці довгої шерстяної спідниці, яку одягала рідко.

Моя університетська подруга Доріт постійно завантажена справами, адже у неї двоє малих дітей. На жаль, ми бачимося лише зрідка, тоді, коли їй знову потрібен валіум. У такі миті вона користується нагодою й ріже правду в очі. Ми сиділи в кафе «Шафгойтле», і я вислуховувала знову і знову: я не повинна закопуватися в роботу, бо інакше ніколи не матиму чоловіка і сім’ю.

— Послухай, Доріт, та я взагалі вже забула про свою роботу; у мене зараз новий хлопець…

— Справді? Сподіваюся, це не черговий невдаха!

Я пообіцяла їх познайомити.

Левіну було двадцять сім, але здавався він, на жаль, значно молодшим. У нього все ще була незграбна фігура абітурієнта, апетит чотирнадцятирічного, а захоплення першокласника. Він мав добрий вигляд, але, гадала я, не такий, щоб на нього кидалася кожна жінка, адже його рожевувате дитяче обличчя, для якого той ніс видавався завеликим, було дещо перекошеним. До його парубоцької вдачі не дуже пасувало усвідомлене ставлення до навчання й амбітні наміри якомога швидше здобути диплом.

Як і варто було очікувати, Доріт залишилася незадоволеною.

— Певне покращення таки є, мушу визнати, — сказала вона, — але одружитися з тобою він не захоче. Зрештою, твій життєвий досвід тобі мав би й сам про це говорити.

— І чого б це він не хотів?

— Боже, та ж ми добре знаємо: він шукає матусю, яка приноситиме йому з аптеки льодяники від кашлю й позичатиме машину. Якогось дня, коли ти їхатимеш з роботи додому втомлена, побачиш його на лавочці на березі Неккару за ручку з якоюсь двадцятирічною.

Доріт хотіла якнайкраще, підстав їй не вірити було не так уже й багато, адже й у моїй уяві час від часу виникали такі страшні картини. Але хто виставить за двері коханого чоловіка тільки через якісь міркування? Окрім того, наша різниця у віці не була вже аж такою разючою: станом на сьогодні — це вісім років, і це тоді, коли багато жінок виходять заміж за молодших за себе на двадцять років. У всякому разі, я здавалася молодшою, ніж мені було насправді. Доріт навіть стверджувала, що я належу до тих блондинок, які в п’ятдесят п’ять мають вигляд, як у двадцять п’ять. Пророцтво, яке, однак, іще треба довести. (Як добре, що останні два роки я носила контактні лінзи й Левін не бачив мене у моїх товстезних окулярах.) Опріч того, було й інше, що нас розділяло, але я не могла точно це назвати. Його пристрасть до автомобілів я не сприймала надто серйозно, але ота легковажність мене неприємно відштовхувала. І оте його дитяче захоплення теж ніяк не минало, до того ж воно поширювалося, як правило, лише на якісь зовнішні речі.

І навпаки — коли я поїхала з Левіном однієї сонячної неділі до Ельзасу на морозиво, то життя тоді мені видавалося справді чудесним.

Якось по обіді, коли ми сиділи на дивані й смакували вишневим пирогом, який самі ж і спекли, до нас завітала Доріт зі своїми дітьми — очевидно, щоб провести експертизу нашої ідилії. Діти одразу ж почали чубитися, хто з них перший гладитиме кота.

— Я ще ніколи не бачив таких милих діток, — промовив Левін, хоча Франц якраз вирвав своїй сестрі жмут волосся, а Тамерлан, шукаючи порятунку, засичав і вистрибнув на шафу.

Доріт ніколи не відзначалася особливою скромністю. Не відчуваючи жодних незручностей, вона запитала мого хлопця майже співучим голоском:

— Скільки дітей ти б хотів мати?

Я так почервоніла, що розвернулася до кота. Я просто не могла дивитися на Левіна.

Той же цілком спокійно відповів:

— Мабуть, двох.

Я б, звісно ж, могла його зараз обійняти й поцілувати, але хто сказав, що саме мене він розглядав як матір цих двох дітей?

Коли Левін відносив на кухню чайничок із кавою, Доріт мені підморгнула, а я показала їй знак, що зараз її вдушу.

І все ж я розповіла їй — адже рано чи пізно все одно довелося б про це говорити — що мені незабаром доведеться працювати в аптеці на повну ставку, бо моя колега йде у декрет, а також що я закинула написання власної дисертації. Єдине, про що я не обмовилася жодним словом, так це те, що почала набирати на комп’ютері дисертацію Левіна. Саме цього не мало бути, але він мене якось попросив, щоб я пояснила йому дещо у себе на комп’ютері. І як виявилося, м’яко кажучи, він узагалі не розуміється на комп’ютерах. Левін, умілець на всі руки, на комп’ютері вмів лише грати в дитячі ігри.

Хай там що, але мушу визнати, що таки була щасливою. Хоча ця тематика була мені чужа, уся його робота видалася легшою за мою. Я гортала книжки й дізнавалася про абсолютно нові аспекти людської щелепи. Навіть сьогодні я б могла виступити з невеличкою доповіддю на тему «Матеріали для силіконових відбитків та їхнє застосування у сфері стоматології».

Найімовірніше, вегетаріанство батька зробило з мене затяту любительку м’яса, хоча я знаю, що забагато м’яса шкодить здоров’ю. Сто грамів на одну особу — більше й не купую; щоправда, для молодого голодного чоловіка я таки іноді відступала від правил. Коли ж ми разом з’їдали гігантський стейк ті-боун, то одразу ж веселішали.

Одного дня Левін приніс мені ніж для нарізання м’яса та сервірувальну виделку ― це було фамільне срібло з вигравіюваною монограмою. Зворушена, я розглядала майстерні орнаменти з грецьким сплетінням, петлясті ініціали та дрібні сліди буднів, які залишилися на лезі після трьох поколінь.

— Вони прекрасні, — промовила я. — Важко повірити, що твій дідусь із ними таки розлучився.

— Усе не зовсім так, — сказав Левін і почав гострити ножа мусатом. Дідусь, мовляв, більше не потребує таких речей, адже у нього зубний протез, який зроблено так-сяк — через його власну скупість — а м’ясні страви йому доводиться розварювати, поки ті не стають м’якими, мов масло.

— Я не можу на таке пристати, — відказала я голосом, сповненим рішучості. — Мені мало радості з украдених речей. Віднеси все назад.

Левін лише посміявся з моїх слів: мовляв, срібло все одно дістанеться йому в спадок, тож чи варто чекати, поки такі красиві речі псуватимуться на очах?

Я здалася, сприйняла всю цю історію за запізнілу хлопчачу витівку і дуже швидко звикла до приборів, яких із часом ставало все більше.

Доріт висміювала мене, коли я читала їй лекції про нікчемність усіх матеріальних цінностей: моя подруга неприкрито визнавала, що полюбляє купувати дорогі речі. Вона звинувачувала мене в нещирості. Хоча краще назвати це применшенням: я ненавиджу хвастощі. Щоправда, спустити тисячку на якусь дрібницю — японську фігурку нецке, вишуканий перстень у стилі модерн із перлин та емалі, сумочку класу люкс — завжди було мені до вподоби. Саме тому я й не влаштовувала Левіну справжніх сцен, коли він приносив мені прикраси своєї бабусі. То були скромні речі тонкої роботи, усі — із золота. Зрештою, я робила для нього так багато, витрачала на нього гроші й переймалася його зацікавленнями. Срібні столові прибори та золоті прикраси були проявом його кохання, так треба було на це дивитися. Залишалося тільки питання з дитиною.

Більшість моїх однокласниць або вже мали дитину, або ж зробили кар’єру. Вера, яка мала виходити заміж першою, одразу ж після випускного, викликала в нас усіх незначний жаль. У неї, так невчасно, не було освіти, але натомість у двадцять уже була перша дитина. У нас у цьому віці були зовсім інші думки: хтось поїхав мандрувати Америкою, а хтось занурився у ще вільне на перших семестрах студентське життя. Тоді ж мало-помалу утворилися сталі пари, я щороку отримувала повідомлення про чиєсь весілля чи народження первістка. Через десять років після випуску на зустрічі однокласників усі раділи великій кількості фотографій з малюками.

Я не належала до тих, хто зробив кар’єру чи пережив якісь пригоди, як і не входила до числа щасливих матерів. Звісно, були ще інші люди мого штибу, але я не товаришувала з ними в шкільні роки, та й зараз вони видавалися мені нецікавими.

Наступного дня після зустрічі однокласників мене краще було не чіпати. Хвора і депресивна, я пролежала весь день у ліжку з відчуттям власної меншовартості. У мене, напевно, взагалі не буде дітей. Ця думка не покидала моєї голови. Колись я таки спробую завести малят, але, мабуть, зазнаю невдачі. Може, треба було спробувати? І що далі? Дитина без батька й жодного поступу на професійній ниві? Це надто легковажно, казала собі, почекай ще трохи. У тридцять п’ять сьогодні не обов’язково впадати в паніку, що твій поїзд рушив. Сучасна жінка ще й у сорок молода і приваблива.

Одного разу мені наснилося власне весілля. Просто фантастика. Моєму татові, котрий ніколи мене не відвідував, я замовила смаженого бика, якого внесли на знятих дверях. Моя мама, яка змушена була вести аскетичне життя, сиділа, немов Марлен Дітріх, з оголеними ногами на бочці.[Відомий образ із фільму «Блакитний янгол». На плакаті до фільму Марлен Дітріх сиділа на бочці, зігнувши одну ногу так, що видно стегна в панчохах із підв’язками.] Біля мого брата, який узяв собі за дружину якусь нудну козу, я посадила монашку, щоб він думав, що сушена цибуля на його тарілці ― це ще не найгірше. Сама ж я на пізній стадії вагітності просувалася між натовпом, немов кульова блискавка.

Але хто був казковим принцом? Я все частіше мріяла, що це був Левін.

Пані Гірте реагувала на мій опис зустрічі однокласників схвальними, хай трохи сонними звуками. Тим часом вона, можливо, трішки дрімала, хтозна. Серед ночі моя сусідка іноді ні з того ні з сього брала свій флакончик «Міс Діор» і парфумилася. Одного разу я бачила, адже повністю темно не було, як вона встромила у вуха навушники плеєра. Напевно, вона знову слухала свою улюблену музику Брамса, яку пропонувала мені за кожної нагоди. Так само, як і парфуми чи цукерки. Ну, зрештою, це добре, що вона не завжди слухає те, що я розповідаю, адже я таки говорю про речі, які нікого не стосуються.

3

Деяких жінок доводиться немилосердно будити заради профілактики тромбозу. З пані Гірте все зовсім інакше. Ще вдосвіта вона завзято маршує коридором, тримаючи в руках дещо з неапетитного медичного начиння, як-от катетери та пляшечки. За цей час я вже зрозуміла, що вона сором’язлива, тож цілком поважаю ось такі її потреби. У кожному разі краще так, ніж навпаки. До ексгібіціоністок у мене душа не лежить. До речі, вона навіть уночі чемно носить ті огидні білі компресійні панчохи, які я б одразу ж із себе здерла.

Моя сусідка мало розповідає про себе. Щоправда, коли мене відвідувала моя колишня директорка, то вона трішки засумувала. Пані Гірте робила для свого шефа значно більше норми, і яка їй за це подяка? Як тільки вона стала непрацездатною, про неї одразу ж забули.

До цього часу я не дуже любила такі жіночі одкровення; хоч я і заздрю своїй подрузі Доріт, а та, здається, отримує якесь задоволення, коли змушує мене до цього, але зараз я вперше в житті відчула співчуття до чужої мені жінки. Відчуття, яке завжди притримувала лише для чоловіків.

Я хотіла прогнати турботи пані Гірте своїми опівнічними розповідями. Тож далі на неї чекала історія про те, як ми з Левіном з’їхалися.

Він зайшов до аптеки в незвичний час, хоч і знав, що я не дуже радо зникала до підсобки на очах у директорки.

— Що сталося? — запитала я, коли побачила, як сяяли його очі.

— Ти б не хотіла разом орендувати квартиру? — запитав він.

Тільки не це, така була моя перша думка. Мені нарешті вдалося підтримувати своє помешкання прибраним та вільним від дармоїдів, тож таку розкіш планувала зберігати лише для власної сім’ї. Я енергійно захитала головою.

— Ти мене спершу вислухай, — переконував Левін. — Я знайшов справді королівське житло, яке під рукою в нас обох. Воно просто казкове!

Своїми красивими долонями Левін намалював план квартири настільки точно, наче вчився на архітектора.

— Балкона нема? — не приховувала я свого розчарування.

— Не зовсім, — відповів Левін. — Помешкання міститься у Шветцингені, за три хвилини від палацового парку. Тож ти могла б, неначе принцеса, засідати на білих лавочках, споглядати за грою фонтанів, годувати качок та відвідувати всі прем’єри барокового театру!

Ми винайняли велику квартиру в старій будівлі. Крізь високі вікна з балясинами на дерев’яну підлогу падало світло; Тамерлан міг дряпатися по стовбурах клематісу в саду й жити вільним котячим життям. А втім, окрім балкона, невдовзі я помітила, що мені бракувало ще дечого ― мого спокою. До цього часу відвідини Левіна тривали кілька годин, здебільшого він не залишався ночувати. Тепер же, коли я поверталася додому, він уже був там, але це аж ніяк не означало, що закипав чайничок. Навпаки — горланило радіо, лунав телевізор, а Левін розмовляв по телефону.

— Що буде на вечерю? — запитував він замість вітання.

Але я й сама не хотіла, щоб було інакше. Звісно ж, я для нього прала, варила, ходила закуповуватися й сплачувала орендну плату. Само собою, що він брав моє авто, коли хотів.

Після особливо виснажливого дня я вилаяла його, немов сина, який не хоче прибирати. При цьому всьому неохайним Левіна не можна було назвати. Він просто займав увесь простір. В обох моїх кімнатах постійно лежали якісь речі, що не мали до мене жодного стосунку. І це тоді, коли його кімната мала такий вигляд, наче там ніхто не живе.

— Ти іноді як дитина, — сказала я і поцілувала його.

— Ти не любиш дітей? — запитав він.

Мені до горла підступив клубок.

— Звісно ж, люблю — кожна нормальна жінка хоче дітей.

Здавалося, Левін на якусь мить задумався.

— А ти б теж хотіла завести дитину? — запитав він.

Його голос звучав так, ніби він обговорював купівлю собаки на додаток до нашого кота.

— Пізніше, — відповіла я.

Я не хотіла позашлюбної дитини, натомість прагнула створення справжньої сім’ї.

Мінімум раз на тиждень ми їздили до Левінового діда у Фірнгайм. Коли це було вперше, я очікувала побачити будинок для старих людей, тож була здивована, коли увійшла в дім, який заслуговував назви «вілла». Літній чоловік проживав сам, щоправда, йому допомагали покоївки, яких він часто змінював. Левін пояснював це стародавніми уявленнями діда про зарплату.

Можливо, старий і справді не розумівся на сьогоднішніх цінах і жив маренням, нібито весь світ хоче обвести його довкола пальця. Левін розмовляв із ним не надто ґречно, але, усвідомлюючи обов’язок, дбав про будинок і сад, відвозив діда до лікаря чи в банк й обрізав йому нігті на ногах. З часом і я взялася за справи, які не в змозі була виконати покоївка, — друкувала листи, заповнювала формуляри, сортувала білизну й поповнювала резерви морозильної камери. Подяка іншого дідуся не обмежилася б простими сухими словами, він би точно приділив дещо більше уваги тим, хто йому допомагає. Через це я чимраз більше цінувала у Левінові те, що він хай неохоче, але все ж дбав про старого.

Опинившись із ним якось наодинці — Левін якраз повіз газонокосарку в ремонт, — я спробувала пояснити йому скрутне фінансове становище його онука.

Герман Ґрабер, так його звали, кинув на мене сердитий погляд.

— Ви вважаєте мене старим скупердяєм, — мовив він, непомітно (він так вважав) полощучи свою вставну щелепу кавою. — Ви знаєте, що я багатий. Але, мабуть, не знаєте, що цей злиденний онук відправив мій новесенький «мерседес» на брухт. Тож якщо він, виконуючи тут безоплатно якусь дрібну роботу, нарікатиме на це, то я краще складу заповіт на користь якоїсь сироти.

«Це шантаж», — обурено подумала я й поклала йому ще одне тістечко на тарілку, розмальовану альпійськими квітами.

— До того ж відкритим залишається питання, — продовжував він, — чи це дві останні покоївки, чи мій онук повиносили з дому срібло й золото…

Я зашарілася й замовкла.

Здається, Герман Ґрабер цього не помітив, адже в цей момент побачив на шнурівці для білизни, що висіла в саду, чорний бюстгальтер.

На зворотному шляху я вирішила дізнатися від Левіна про той нещасний випадок. Розсердившись, він таки розповів.

— Найпевніше, я був перевтомлений і на секунду відключився. Я тоді якраз повертався з Іспанії, цілу ніч за кермом…

Мені це здалося безвідповідальним.

— Хтось постраждав?

— Не зовсім. «Мерседес» зіштовхнувся з вантажівкою, її причіп перекинувся. І знаєш, чим він був завантажений? Повидлом! Можеш собі уявити, який вигляд мала траса?

— Я тебе питала про постраждалих, а не про повидло.

— Якщо бути точним, то це був сливовий мус.

На якусь мить ми замовкли.

Опісля Левін мав право возити «мерседесом» лише діда, та й то — зі швидкістю черепахи. Користуватися новим «мерседесом» для власних потреб він більше не міг.

— На чому твій дід заробив такі статки?

— Він працював електриком на маленькій фірмі й винайшов якийсь сумнівний проміжний продукт, який пізніше виробляв уже на власному підприємстві. Він розбагатів іще змолоду, а потім сам же й занедбав власну фірму. Коли мій тато помер, дід продав підприємство.

Я знала, що тато Левіна був органістом і, очевидно, мало цікавився процесом фабричного виробництва.

— Твій дід, мабуть, має виховну мету, — сказала я не без зловтіхи.

Левін заперечив.

— Він — садист. Він змушує мене їздити на велосипеді! Усякий інший уже давно б запхав до онукової кишені тисячку.[Ідеться про грошову одиницю, яка у ФРН була в обігу до 2002 року ― німецькі марки та пфеніги. За даними сайту freecurrencyrates.com 1000 марок ― це приблизно 518 євро.]

Ми виїхали на автобан, хоча я б краще обрала романтичну гірську дорогу через Вайнгайм. Як і раніше, мені впало в око, що Левін їхав надто швидко, але цього разу я запанікувала.

— Трішки повільніше, — попросила я. — Ми ж не поспішаємо. До речі, я вважаю дуже благородним з твого боку, що ти відвідуєш діда й без тисячки.

Левін узагалі не зменшив швидкості.

— Через благородність я його точно не відвідую, — сказав він. — Як на мене, то краще б він дав дуба сьогодні, ніж завтра. Але він постійно погрожує змінами в заповіті.

Я не змогла втриматися від зауваження.

— Але останнім часом ти не так уже й часто користувався велосипедом. Тож можеш терпляче дочекатися спадку.

— Аж поки я сам не постарію і посивію. Старий чіпляється за життя. Він так і до ста може дотягти!

Я засміялася.

— Облиш його. Можливо, у тебе ті самі гени й ти теж доживеш до такого віку. До речі, що ти плануєш робити зі спадщиною?

Левін рознервувався ще більше:

— Куплю спортивну машину, подорожуватиму, візьму участь у ралі Париж — Дакар. Хай там як, але мені більше не доведеться виривати гнилі зуби.

Я оніміла. У його планах не було місця ані для професії лікаря, ані для мене.

Наступного вечора я демонстративно залишила його дисертацію на кухонному столі й після тижнів перерви взялася за свою.

Я була дурною куркою: якщо так і далі триватиме, то я й не захищу дисертації та не здобуду можливості займатися науковою діяльністю, і не вийду заміж та не народжу дітей.

Коли опісля зателефонувала Доріт, то я місця собі не знаходила від сорому, бо таки розповіла їй про свій внесок у кар’єру Левіна.

— Щось я зовсім не здивована, — зізналася вона. — Тобі не треба було з ним з’їжджатися. Ти справді його кохаєш?

— Думаю, так, — відповіла я.

І так було насправді. Всупереч усім сумнівам, які продукував мій мозок, всупереч усім тривожним сигналам, які відчувала майже на дотик, — я його кохала. Коли він, скрутившись, немов зародок, спав біля мене, то я могла плакати від такої ніжності. Коли він жадібно їв і радів їжі, яку я приготувала, коли захоплювався в аптеці різними флакончиками, коли в моїй присутності ставав радісним — тоді все було добре, дуже добре. Це справді були години щастя, коли ми разом з Тамерланом сиділи на дивані, разом його гладили й слідкували за погонями Джеймса Бонда. Втім, бували й самотні вечори, коли я не знала, де він. Звісно ж, кожен з нас був вільним іти й приходити, коли захоче. Я була надто горда, щоб його розпитувати, а можливо, надто боялася його втратити.

Коли в легкій депресії я знову заснула перед телевізором, мене розбудив телефонний дзвінок. «Левін! — подумала я. — Поступово ти вчишся манер».

— Гелла Морман, — здійняла я слухавку.

— Вибаште, я сі помилила номером, — промовила якась жінка роздратованим голосом.

Переповнена розчаруванням, я поклала слухавку. Але вже через хвилину телефон знову задзвонив. То був той самий молодий голос.

— Вибаште, а Левін тамка? Ви його дівка?

— З ким я, власне, говорю? — запитала я прохолодно, хоча голос на іншому боці слухавки видавався мені знайомим.

— То Марґо, — дізналася я.

Це була нова недосвідчена покоївка Левінового діда. У Германа Ґрабера стався серцевий напад. Зараз він у лікарні. Їй сказали, щоб вона негайно зв’язалася з найближчими родичами, бо справи серйозні.

От тепер я справді не могла спати. Коли Левін трохи попівночі — навіть не намагаючись не шуміти — зайшов до квартири, він одразу ж помітив, що щось сталося.

— Дзвонив лікар?

— Ні, його покоївка, пані… Я навіть не знаю, яке в дівчини прізвище. Вона представилася як Марґо.

— Інакше ми її й не називаємо, — сказав Левін.

Я, звісно ж, не чекала, що він заливатиметься буйними слізьми, але на таку відверту радість теж не розраховувала. Було надто пізно ще раз телефонувати. Левін вирішив поїхати туди наступного ранку.

— Це важливіше за універ, — вирішив він.

Тієї ночі ми обоє спали недовго. Левін лежав у своєму ліжку, але я постійно чула, як він вставав, ішов на кухню чи у ванну, вмикав, а тоді знову вимикав радіо чи телевізор. Я теж малювала собі картину, як ми вже невдовзі живемо в тій красивій віллі. І для дітей там було б достатньо місця.

— Усе просто супер, — повідомив Левін наступного дня, повернувшись додому. — Дід був зворушений тим, що я одразу ж прибув, але справи у нього кепські. Головний лікар сказав, що кінець уже не за горами, його серце більше не працює. Треба було б зробити коронарне шунтування, але дідові вісімдесят, тож ніхто не піде на такий ризик.

Тоді Левін попросив мене вийти з ним на вулицю. Перед входом стояло «порше».

— Мені вона знадобиться. Машина ще досить нова, — сказав він, аж сяючи.

— Вона тобі справді потрібна? — запитала я.

Він глянув на мене так, немов у мене не всі вдома.

Я сіла в авто для пробної поїздки, від якої в мене аж в очах темніло. Ба більше — під час їзди він наполягав на тому, щоб я взяла ще один кредит у банку. Кожен бо знає, що студентові банк не позичить і пфеніга.

Я не піддавалася.

Та він уже скоро купатиметься в грошах, аргументував Левін, а до того часу ця красуня може вислизнути йому з рук.

На мою думку, спекулювати в такий спосіб на смерті родича було вкрай неприйнятним.

Велика дитина, яка прагнула здобути собі гігантську іграшку, тепер спробувала вдатися до лестощів. Він розхвалював мою добродушність, а тоді заговорив про якийсь сюрприз для мене.

Я мало не запитала, чи це, бува, не «весілля», але вчасно прикусила язика. Було б дуже боляче, якби він подивився на мене з нерозумінням й острахом. Тож я вдала, що нічого не розумію.

— Подорож? — запитала його.

Левін заперечно похитав головою.

— Ти не здогадаєшся. Ти станеш архітекторкою та дизайнеркою під час реконструкції вілли у Фірнгаймі.

З прохолодою в голосі й без помітної радості я сказала:

— Гадаєш, у мене до цього великий талант?

Левін засміявся.

— Кожна жінка залюбки облаштовує власний дім.

Сама того не хотячи, я його обійняла. Тоді пішла в банк і взяла кредит, який ще й отримала на вкрай невигідних умовах.

Левін був щасливий і, здавалося, з ранку до вечора їздив на «порше»; на щастя, якраз розпочалися семестрові канікули.

Не встигала ще закінчуватися моя зміна, як він уже мене забирав. Ми мчали у Франкфурт або Штутґарт, а на вихідних їздили до Середземного або Північного моря. Мене почали брати сумніви, чи, бува, я не зробила йому тільки гірше. Що, як він загине в автокатастрофі, як американський актор Джеймс Дін? Тоді на згадку про мого єдиного потенційного кандидата на одруження мені залишиться лише гора боргів.

Коли через два тижні я сиділа біля ліжка Германа Ґрабера, то в мене зовсім не виникало враження, що я перебуваю біля ложа невиліковно хворого. Старий був бадьорий і роздумував над планами.

— Якщо нам пощастить, — казав він, — то мене випишуть уже наступного тижня. Лікарі хочуть умовити мене найняти доглядальницю, але я не маю ані найменшого бажання викидати гроші на вітер. Марґо хай і не наймудріша, але точно впорається сама.

Після відвідин лікарні ми поїхали на віллу. Левін косив газон, а я говорила з Марґо.

— Пан Ґрабер, найпевніше, невдовзі повернеться, — розповідала їй. — Чи могли б ви за потреби ще й доглядати за ним — я маю на увазі додатково, окрім іншої роботи по дому.

— Та, — відповіла Марґо і попросила, до речі, вищу зарплату.

Дорогою додому Левін був як чорна хмара.

— Нічого не кажи, — звернувся він до мене. — Ти отримаєш свої гроші. Хто ж думав, що той старий кістяк очуняє!

— Не хвилюйся, гроші зачекають. Але нам доведеться навідуватися до нього частіше, коли він знову повернеться додому. Я не знаю, чи можна довірити Марґо таку відповідальність, — мені вона видається не вельми компетентною.

— З чого ти взяла? — запитав Левін. — Вона саме те, що треба. Чого ще хотіти за такої зарплати; я навіть якось піймав діда на тому, як він розглядав сад крізь бінокль — Марґо засмагає топлес. Це я підшукав її для нього. Усі інші були нікудишні.

Я дізналася, що він знав Марґо ще з початкової школи. Щоправда, вона потім перейшла до звичайної школи, а він — у гімназію. Покинувши навчання на кравчиню, дівчина працювала на якійсь фабриці, а тоді сиділа без роботи.

Марґо була затятим курцем і худою, як дошка. Через незрозуміле передчуття я запитала:

— Вона колись мала справу з наркотиками?

— А це тут до чого?

Я нічого не розповідала Левіну про свій попередній досвід; Марґо підходила під образ бідолашних душ, з якими мені доводилося мати справу. Щоправда, це завжди були знедолені чоловіки. А щодо Марґо я якось раптово усвідомила: вона мені не подобалася.

Моя — спершу поверхова — відраза до Марґо поглибилася, коли кількома днями пізніше Доріт (не приховуючи власного задоволення) розповіла мені, що бачила, як в авто Левіна сідала якась жінка. Звісно ж, я одразу запитала про її вигляд.

— Я гадала, що у твого коханого кращий смак. Вона — абсолютна твоя протилежність.

Хоч я й підозрювала, що йшлося про Марґо, але все ж хотіла, щоб Доріт описала ту жінку детальніше.

— Погано пофарбована, під білими пасмами проступають сиві клубочки, висушена, віком десь така ж, як і Левін; убогий, банальний екземпляр.

То була вона. Опис потрапив у яблучко. Я вишкірилася. Єдине, про що забула сказати Доріт, то це про обгризені нігті.

4

Я потрапила до хірургічного відділення з власного бажання, адже у жодному разі не хотіла розділяти палату з сусідкою, якій доводилося б вигодовувати малюка кожні кілька годин. Я ніколи не була оптимісткою і за життя переконалася уже не раз, що нормальне щастя інших жінок мені не судилося. Але пані Гірте це заперечила.

— Дурниці, — сказала вона. — Усе ще попереду.

— Доріт своїм прикладом завжди показувала, як усе могло би бути. На відміну від мене, її справді любили батьки, а не використовували для власного марнославства.

— Господи, — мовила пані Гірте, — я от не знаю, чи захотіла би помінятися місцями з вашою подругою; коли я побачила вчора її вимученого чоловіка… він їй у тати годиться.

Звісно ж, я стала на захист Ґеро.

— Звісно, він не молодий та веселий. Але загалом вона щасливо одружилася.

На обличчі пані Гірте я прочитала запитання: «А ви?» Проте вона промовчала, адже точно знала, що я сама їй усе розповім, і — принаймні в мене — на це ще залишилося достатньо часу.

Пані Гірте кривить душею. Мені здається, що вона раніше боготворила свого директора так, як зараз головного лікаря. Напередодні нічна медична сестра підловила мене на розповіді й вичитала. Мовляв, пані Гірте потребує спокою. Але тут вона схибила. Моя сусідка запевнила її, що спить значно краще, коли біля неї ллється монотонний потік розповіді. І він не пересохнув. Цього разу йшлося про Марґо.

У нашій квартирі побувала жінка. Я носом це чула, нутром відчувала. Гачки вішаків у шафі для одягу в мене завжди дивилися в одному напрямку, щоб у разі пожежі я могла зірвати увесь одяг одним ривком. Цього мене навчила мати, і я педантично дотримуюся такого порядку. Сукня в синю смужку, а також літня бірюзова висіли неправильно. Я перевірила ванну. Відвідувачі Левіна, звісно ж, мали право тут мити руки. (Але в моїй шафі їм точно не місце.) В унітазі плавав недопалок. Дурна традиція, яку не можу стерпіти, ― адже знаю, що сигаретний фільтр довго не розчиняється; до речі, Левіна, який щоденно висипав недопалки з попільнички в смітник, у цьому звинувачувати не можна було. Натомість мені вже не раз упадало в око це недбальство на віллі.

У кімнаті Левіна, яку я теж обстежила, всюди валялися комікси, а на підвіконні стояли дві порожні пляшки з-під пива. Я завжди себе втішала тим, що це такі дитячі пустощі. Щоправда, таке виховне несхвальне хитання головою могло стосуватися лише Левіна. Натомість Марґо я б цього не пробачила. Нещодавно вона перейняла на себе відповідальність за опіку над хворим; вона була всього лише найманою працівницею. То чому ж Левін приводив її сюди? Я не могла стерпіти її дешеві парфуми — синтетичний аромат яблук.

— Тут була Марґо? — запитала я, коли він повернувся.

Він кинув на мене короткий погляд, яким намагався мене перевірити, а тоді вирішив, що краще все викласти відверто. Оскільки, на відміну від мене, вона любить швидкі машини, то він покатав її на «порше». Зрештою, їй теж іноді потрібна розрада. Я тільки не могла зрозуміти, від чого. Та не сказала нічого про вішаки для одягу, адже не хотіла здаватися старою тітонькою, яка, на відміну від молоді, терпіти не може швидкої їзди і до того ж ревнива. Коли мені снилися жахіття, я бачила, як Левін не вписується у поворот. Прокинувшись, намагалася прогнати такі думки. Постійна материнська опіка над моїми хлопцями завжди залишала мене ні з чим.

А все ж Марґо ніколи не мала стилю. Я навіть уявити собі не могла, що єднало її з Левіном. Так чи інакше, він був родом із цих країв, тісно пов’язаний з місцевістю та людьми, у той час коли я, уродженка Вестфалії, так і не відчувала себе тут до кінця вдома. З Марґо він говорив діалектом, можливо, це дарувало йому відчуття захищеності. Левін раніше вчився половину семестру в рурському регіоні, але оскільки там не було цибулевого пирога та булочок, які за традицією перед випіканням замочували в содовому розчині, він швидко повернувся назад.

Коли ми забрали Германа Ґрабера з лікарні, Марґо з абсолютним несмаком поставила на кавовий стіл (перед дідом стояла бузкова ваза з трьома альпійськими фіалками) куплений вершковий торт і міцну каву. Тобто ті смаколики, які старому протипоказані. Ми з Левіном їли й пили, щоб не засмучувати Марґо, дідусь натомість попросив горілки. Без жодних докорів сумління Левін приніс йому шнапс. Марґо і я пообіцяли Левінові мовчати про «порше», але вона мало не проговорилася.

Герман Ґрабер помітно радів поверненню додому.

— Більше ніяких лікарень, — сказав він. — Там у голову приходять тільки дурні думки.

Я ввічливо запитала:

— Які саме?

Він засміявся.

— Наприклад, що можна було б змінити заповіт.

Левін зблід. Тоді підвівся й промовив:

— Ходімо, Гелло, нам час іти.

— А що з моєю получкою? — недипломатично поцікавилася Марґо.

Дід помацав свою найбільшу бородавку — на носі.

— Щоб у тебе не виникало дурних думок, то ти отримаєш спадок лише після того, як закінчиш навчання. Бо ж може так статися, що я завтра помру, а ти більше й пальцем ворухнути не захочеш.

На мою думку, то була цілком слушна ідея.

— То що з моєю получкою? — знову запитала Марґо.

Хоча момент був підібраний не наймудріше, Левін таки пояснив своєму дідові:

— Марґо треба підвищити зарплату, зрештою, все подорожчало…

— Усі хочуть моїх грошей, — сказав пан Ґрабер.

Заради Левіна в розмову втрутилася я.

— А що б ви запропонували? — напряму запитав мене старий.

Почуття справедливості перемогло мою відразу; він пристав на мою пропозицію, як не дивно, й оком не кліпнувши. Марґо не сказала «дякую», обмежившись простим: «Годиться!»

На прощання він галантно поцілував мою руку, при цьому від хвилювання заляпав себе кавою. Мене це навіть трішки зворушило. На Левіна ж він глянув з неприхованою люттю.

Відтоді як я помітила, що тут була Марґо, у мене виникла дивна відраза до чужих слідів у моїй кімнаті. Я розставляла пастки — клала на косметичку волосину, висипала пудру на скляну поверхню своєї полички у ванній кімнаті, позначала рівень парфумів у флаконі, а в шафу для одягу ставила нестійку вазу, яка мала би впасти при необережному відчинянні дверцят.

На початку не було ані запаху чужої жінки, ані спрацьовування пасток. Можливо, усе це ― лише витвір моєї уяви і я сама не так повісила вішаки для одягу. Я надто часто мала справу з брехливими чоловіками, тож, може, і в мене щось цокало не зовсім правильно. Тільки мій кіт залишав по собі волосини та сліди лап. Та все ж одного вечора, коли я обережно відчинила шафу, на її дні побачила розбиту вазу. До того ж у незвичному порядку стояли коричневі пляшечки. У мене й тут був таємний порядок — початкові літери на етикетках утворювали слово АНЕМОНА — а тут дві літери були переплутані: АНОМЕНА прочитала я зі здивуванням. Левін шукає отруту. Така думка мене навідала першою, і мені стало млосно. Я перевірила внутрішню підкладку шерстяної спідниці — він нічого не знайшов.

Схованка була добра. Марґо навряд чи зацікавилася б цією старою спідницею.

Звісно ж, я подумала, чи варто влаштувати допит Левіну. Внутрішнє чуття підказувало, що краще не треба. Я б могла йому висунути якісь обвинувачення, якісь підозри; він би почав брехати, і я б постала в образі злісної вчительки. Краще буду за ним стежити.

Моя підозра посилилася, коли одного вечора Левін безневинним голосом попросив снодійне.

— У твоєму віці, — я аж знітилася від цих слів, — снодійне не вживають. Якщо ти два рази недобре спав, то на третій спатимеш, мов убитий.

Левін навіть бровою не поворухнув.

— Сувора Гелла, — сказав він, — постійно піклується про мій добробут і здоров’я. Хоч я й мало знаюся на фармакології, але гадаю, що для мене можна було б зробити виняток.

На це я розгнівано відповіла:

— Якщо ти вважаєш, що потребуєш снодійного, то нехай лікар випише тобі рецепт.

Цього вечора він був підкреслено ніжним і чуйним, заснув у моєму ліжку й не прокидався, коли я зранку пішла на роботу.

Оскільки Левін любив довгенько балакати по телефону, то цей прилад часто стояв у його кімнаті. Одного вечора, щоб зателефонувати Доріт, мені довелося принести телефон з його кімнати. Я була перед його дверима, коли почула, що він говорить. Ключове слово «Марґо» змусило мене завмерти на місці мов укопану і підслуховувати.

— Юрист? Коли? — збуджено запитував Левін.

Під час нашого наступного візиту до Фірнгайма я була здивована, наскільки здоровим та активним видавався дідусь. Він вживав нові ліки для серця і стверджував, що почувається, мов новонароджений. Левін крутився по всьому дому й удавав, ніби мусить навести лад у кожному кутку.

Тим часом Герман Ґрабер відвів мене вбік.

— Він планує з вами одружуватися? — запитав він.

Я зашарілася.

— Запитайте його самі.

— Для мене буде заспокоєнням, коли хлопець перебуватиме під крилом розсудливої жінки. Він дещо легковажний.

Я кивнула й набула вигляду щиро закоханої.

Герман Ґрабер пояснив:

— Ви трішки нагадуєте мені мою покійну дружину. Комплімент. Можливо, я зміню свій заповіт таким чином, що Левін отримає спадок, тільки якщо одружиться з вами.

— Краще не треба, пане Ґрабер. Ви ж не подумали, що я хочу одружуватися під примусом.

Тепер засміявся він.

— Трішки посприяти щастю ще ніколи не шкодило. Я не обіцяю вам нічого, але я старий чоловік, якому подобається розпоряджатися долями. Мій юрист вважає мене божевільним, бо я постійно змінюю заповіт, але мені в голову постійно приходять такі класні ідеї. Коли Левін відправив мій «мерседес» на шріт, я обмежив його спадок лише часткою, яка йому гарантована законом.

Його долоня красивої форми з багатьма старечими плямами взяла мою й тримала її міцно на знак таємної угоди.

— Сподіваюся, ви ще довго житимете й отримуватимете задоволення від змін у заповіті, — сказала я з часткою іронії в голосі. Але це його не зачепило.

— Я бачу, ми розуміємо одне одного. Що скажете на те, якщо увесь спадок перейде до мого правнука? Тоді Левін кров з носа одружиться.

Мені така витівка видавалася вкрай лукавою, але, як на мене, то я відмовлялася досить-таки скромно.

Про цю розмову Левіну не розповіла нічого, від думок про правнука ставало ніяково. З другого боку, я не могла вважати неправильним те, що мудрий дідусь підігрував на користь моєї долі.

Якщо виникали сумніви, то у Доріт на це була своя порада: геть! Мене ж постійно переповнював сумнів: біля своїх хлопців я розвивала почуття опіки та милосердя, але водночас і щось на кшталт покірності. Я була залежна від їхньої вдячності, від малих проявів ніжності й від потреби відчуття, що ти комусь потрібна. Доріт не мала думати, що я постійно натрапляю не на тих чоловіків, що треба.

Я сиділа в неї на кухні, розповідала про Левіна, як старанно він вчився, як покірно дбав про дідуся і насамперед, яка я щаслива. Доріт слухала, миючи при цьому листя салату, зчищала їжу з дощечок та сита й діставала помитий посуд із посудомийної машини. Опісля на кухню увірвалася з плачем її дочка, і Доріт нарешті присіла. Вигляд цієї картини — втішене, любляче, миле дитя, яке обіймає шию матері своїми ручками, — знову дав мені усвідомити, що я втрачаю.

— Чоловіки — егоїсти, — сказала Доріт, — а ми лише підтримуємо цю їхню рису тим, що постійно прикриваємо їм спину. Ти вже починаєш думати про весілля, але це зовсім не мудро. Він дбає про свого діда лише тому, що спекулює на спадщині, — я від тебе цього не чула, але в мене є і власні джерела, — він милий з тобою доти, доки не отримає всього, що ти можеш йому запропонувати.

— Звідки ти знаєш про спадщину? — поцікавилася я.

— Це не є якоюсь великою таємницею. Ґеро родом із Фірнгайма, тож знає всю ту історію про старого скнару Германа Ґрабера, занепад його фабрики та трагедію єдиного сина, який будь-що волів стати органістом.

Чоловік Доріт усюди порозвішував свої вуха, і насамперед там, де точилися інтриги та плітки довкола питання грошей.

— Дуже цікаво, — сказала я. — А що ще розповідав Ґеро?

— Старий був пройдисвітом, який раз на тиждень їздив на таксі в бордель у Вісбадені. Його дружина дуже від цього страждала. Зараз він за нею побивається, хоча точно відправив її на той світ передчасно.

— А що відомо про матір Левіна?

— Обділена увагою жінка, можливо, вона наздожене все у другому шлюбі. Герман Ґрабер хотів бачити сина справжнім чоловіком, а не якимсь хворобливим митцем; невістка ж повинна була забезпечити йому багато внуків. Але тоді на світ з’явився твій Левін, на якого, очевидно, дід і проектував усі свої сподівання. Проте він ніколи не розглядав його як спадкоємця фабрики, адже всім відомо, що підприємство давно продане.

— Доріт, ти б вийшла за Левіна?

— Ні, у мене ж є Ґеро.

Ми засміялися. Але тоді вона таки висловила свою думку:

— Якщо відчуваєш сумнів, то тут точно щось не так.

— Ах, Доріт. Ти рано вийшла заміж і досі живеш у світі фантазій. У житті нічого не буває однозначним, усе має дві сторони. Щоправда, коли я бачу, як ти пестишся зі своїми дітьми, то знаю напевно, що хочу так само.

— Прошу, — сказала Доріт й відірвала липку й замазану сльозами дівчинку від своєї шиї і всадила її мені на коліна.

Сара хоч і не втекла, але не тулилася до мене, неначе хвора мавпочка.

— Бувай, Доріт, — попрощалася я за якийсь час і дала їй коробку валіуму, який принесла для неї. — Передай вітання Ґеро. Нехай пильнує на випадок, якщо знову будуть цікаві новини.

Ще на сходах я почула, як дзвонив телефон. Схвильованим голосом Марґо спитала Левіна.

Я не знала, коли він повернеться; з Германом Ґрабером усе гаразд?

— Моя панночко, — казала вона, а я вся напружилася, — повідайте йому, же мій старий верта домів.

Коли прийшов Левін, я передала йому повідомлення, злегка радіючи:

— Її батько повертається.

Левін заперечно похитав головою.

— Вона щось наплутала, мабуть, через те, що дивиться забагато фільмів жахів. Її тато більше не в змозі вийти зі своєї халупи.

Раптом він завмер і перепитав:

— А вона точно сказала «батько»?

— Вона говорила про свого старого.

Він збліднув і вдарив себе по чолі.

— Ти зовсім не так її зрозуміла. Йдеться не про батька, а про чоловіка!

— Що? Вона заміжня?

— Як бачиш — так.

— А де був її чоловік увесь цей час?

Я підозрювала, що він, мабуть, сидів у в’язниці. Звісно ж, я хотіла знати, за що.

— Я не знаю. Мене це не обходить, — збрехав Левін. Тоді попрямував до своєї кімнати, щоб зателефонувати. Через дві хвилинки я підкралася до дверей, але почула лише «он як» і «саме так».

У той час Марґо мешкала в прибудові будинку Германа Ґрабера. Невже вона прихистить там свого чоловіка з кримінальним минулим? Це неможливо в кожному разі, адже лише Богу відомо, що за потолоч може швендяти віллою. У мене побігли мурашки по шкірі. Розділ із кримінальними, залежними чи невротичними чоловіками треба було закрити раз і назавжди. Але Марґо теж не можна було ні з того ні з сього звільнити, адже вона досі нічим не завинила і, попри підвищення зарплати, й надалі залишалася дешевою робочою силою.

Левін повернувся досить збудженим.

— Вона боїться. Але я не знаю, як їй допомогти. Може, у тебе є якісь ідеї?

— А вона не може розлучитися?

— Можливо, саме тоді вона й відчує на собі всю його лють. Краще буде, якщо вона підтримуватиме його фінансово, але триматиме від себе якомога далі.

— А твій дідо взагалі знає, що вона заміжня?

— Ні, він ніколи про це не запитував.

Левін ходив туди-сюди моєю маленькою вітальнею. Було помітно, що в нього на серці ще й інший тягар.

— А ти, бува, не викидала отруту? — запитав він.

Я кинула на нього гострий погляд:

— А вона тобі треба?

Він виклав усе начистоту:

— Думаєш, мені приємно постійно залежати від твоїх грошей? У старого все одно більше немає живих друзів, рано чи пізно і він помре.

— Висловлюйся, будь ласка, конкретніше: для чого тобі отрута?

— Гелло, ти добре розумієш, про що йдеться. Мені на думку спав чудовий спосіб. Ми б одразу ж забули про всі наші турботи. Ми могли б жити в гарному будиночку, я б відкрив у Фірнгаймі маленький кабінет, не мусив би там тяжко гарувати, у нас був би час і гроші на цікаві подорожі та хобі. Невже для тебе це нічого не означає?

Я вжахнулася. Через силу промовила:

— Гарна мрія, яка може стати реальністю і без убивства.

— Відносного вбивства. У нього декомпенсована серцева недостатність. Сімейний лікар точно знає, що дід може померти будь-якої миті.

— Ну, то дочекайся.

— Я не можу більше чекати. У мене борги.

Йшлося не про «порше», сказав він, чоловік Марґо його шантажуватиме.

— Він мене прикінчить, якщо не отримає те, що йому треба.

У мене голова пішла обертом. Левін, претензійний студент із порядної родини, мій перший хлопець, із яким видавались доречними думки про одруження та сімейне життя, загруз у дурних махінаціях, про які я знати не хотіла. З моїх очей ринули сльози.

Левін мене обійняв, гладив волосся й цілував. Коли ж я нарешті відірвалася від його вологої від сліз сорочки, то побачила, що й він мав нещасний вигляд.

— Левін, — промовила я, схлипуючи, — почнімо все з нуля. Я забуду все, що ти щойно сказав, а ти повернеш дідові столові прибори та прикраси.

— Щоб він дізнався, що це вчинив я, ― адже він думає, що попередниця Марґо.

— Зізнайся й попроси пробачення!

— Він позбавить мене спадщини.

— Ні, він пробачить грішникові, який покаявся.

— Ніколи! Але якщо ти так наполягаєш… Де воно?

Я підвелася й дістала зі своєї скриньки для прикрас золотий ланцюжок із модерною підвіскою, браслет із зеленою емаллю та брошку у формі змії.

Тоді принесла з кухні виделку й ніж для нарізання м’яса, набір для риби та красиві чайні ложечки. Ще кілька речей забула, усе інше поклала на стіл перед Левіном.

— Придане моєї бабусі, — повідомив він так, начебто бачив ці речі вперше. — Це все належало їй, а не моєму дідові.

Я бавилася ланцюжком, який пасував мені так добре, немов якийсь закоханий ювелір виготовив його спеціально для мене. Для чого він старому чоловікові? Яку цінність становив для нього благородний сервіз, якщо він день у день обходився погризеною ложкою та погнутою виделкою? Я знову спакувала коштовності.

5

Мій тато завжди привозив з відряджень маленьке мило, гель для душу, аркуші паперу з назвою готелю, а також крихітні паковання масла. Такі звичаї вкорінюються, тож і я зробила великі запаси різних аптечних пробників. Тут, у лікарні, щодня збираю запаковані залишки сніданку чи вечері: плавлені сирки, мармелад, нарізану ковбасу і навіть яблука та банани. А пані Гірте без жодних слів кладе на мою тумбочку свою здобич. Нещодавно Павел прийшов разом із усіма трьома дітьми — досить пізно ввечері, але якщо лежиш у першому класі, то години для візитів не такі обмежені — і я змогла запропонувати їм повний пакет різних харчів.

Ми саме пили наш червоний чай. Лєне теж захотіла спробувати, тож широко роззявила рота, щоб туди помістилася груба біла порцеляна. Фрау Гірте зовсім не цікавилася дітьми, тож одразу ж розгорнула свою книжку. Обидва старших, на жаль, дуже нагадують свою матір, при цьому це «на жаль» зумовлене моєю заздрістю, адже діти красиві, немов з картинки. Щодо найменшого, на щастя, важко сказати, в кого він удався.

Коли мої відвідувачі попрощалися, ще не настала ніч. Але пані Гірте майже нетерпляче сказала:

— Розпочнімо сьогодні раніше. Можливо, я вчора заснула, адже не збагнула, чому чоловік Марґо мав би шантажувати Левіна…

Кілька років тому Левіна та Дітера — чоловіка Марґо — затримали на грецько-турецькому кордоні. У системі опалення їхньої машини виявили кокаїн; машину конфіскували. Вони домовилися, що в такому випадку Дітер візьме всю провину на себе, адже інакше Левін точно знав, що дід позбавить його спадщини остаточно, як тільки довідається про проблеми внука з законом. Зі свого боку, Левін мав роздобути гроші, найняти видатного юриста з адвокатом, якщо вдасться — внести заставу, щоб Дітер вийшов на свободу. Не вдалося. Герман Ґрабер не дав жодної марки й ні на мить не повірив історії, яку виклав йому Левін: якийсь невідомий врятував його життя, заступившись за нього перед вуличними грабіжниками, але потрапив до в’язниці через нанесення тілесних ушкоджень, які зрештою були самозахистом.

— Ти, мабуть, сам у це не віриш, — усе, що сказав тоді дід Ґрабер.

Дітер повідомив Левіну, що (після двох років у турецькій в’язниці) вимагає величезного відшкодування. Адже він не мав би розраховувати на те, що роками чекатиме на смерть Германа Ґрабера.

— Ти вживав наркотики? — запитала я.

Левів заперечував; правда, він приторговував ними ще в школі, але після цієї історії повністю зав’язав із цим ділом. Дітер був старший за нього і майже профі, але й він не вживав кокс більше норми (та й то лише на свята).

— А Марґо?

— Раніше — так, зараз — ні. Я дав їй роботу в діда, щоб Дітер бачив мої добрі наміри. Але я точно знаю, що він неабияк розсердиться через її мізерну зарплату.

Мізерною ту зарплату точно не назвеш, адже Марґо не була якоюсь старанною кваліфікованою працівницею, а лише досить невмілою потіпахою. Так чи інакше, я відчула полегшення, що її стосунки з Левіном були не амурні.

— Твій дід запланував так, що ти зможеш отримати спадщину лише після складання державних іспитів, — сказала я. — Тож його смерть зараз не матиме сенсу.

— Він іще не ходив до нотаріуса, — відповів Левін. — Тому треба діяти швидко.

У розпачі я намагалася відшукати нові аргументи.

— Ти ніколи не стримаєш злочинця від подальших шантажувань, навіть якщо заплатиш йому названу суму.

— Дітер не такий, — заперечив Левін. — Навіть серед наркоторговців існує кодекс честі. Він ніколи мене не зрадить, а калікою зробити якраз може.

— Продай «порше», — запропонувала я йому. — Якщо тобі пощастить, то його задовольнить сума від продажу.

— Гаразд, — сказав він, — бачу, що ти хочеш чоловіка, якого тобі доведеться зішкрябувати зі стіни кулінарним шкребком.

Я втратила самовладання і прогарчала:

— Ну, тоді дай отруту цьому лиховісному Дітеру!

Левін присвиснув крізь зуби. Потім навів багато різних аргументів, найважливіший з яких полягав у тому, що його ідеальний метод не спрацьовує з молодими людьми. До того ж, здавалося, що в ньому немає відвертої ненависті до Дітера, натомість своєму дідові він власноруч ладен був скрутити шию.

У мені ж вирували повністю протилежні почуття.

Коли під час розповіді я дійшла до цього пікантного місця, то стурбовано повернулася до пані Гірте. Вона вже спала, тож я могла продовжувати без жодних застережень.

Левін зрештою таки втаємничив мене в подробиці свого геніального плану, який аж ніяк не міг обійтися без тих крихітних пігулок отрути. Мушу визнати, що ризик був невеликий. Мій страх стати співучасницею зменшився. Проте огиду та свої моральні докори подолати вдалося не так швидко. Хоч я й усвідомлювала, що стара людина з хворим серцем не може розраховувати на довге життя, але ніхто не мав права «розпоряджатися долями», як казав Левін і його дід.

Левін продовжував ділитися своїми роздумами:

— Він не відчує болю, помре за лічені секунди, сімейний лікар з розумінням сприйме його смерть і видасть відповідне свідоцтво, нічого не запідозривши. До речі, я знайомий з його лікарем, той теж уже не молодого віку… Звісно, це не може статися у вихідні, адже тоді викличуть стороннього парамедика, реакцію якого важко передбачити.

Я мала б згадати людей серед родичів чи друзів, які бажали швидкої смерті: впасти мертвим, без лікарні, катетерів і апаратів. Хіба ж не краще посприяти Герману Ґраберу такою безболісною смертю, ніж спостерігати, як він місяцями страждає в лікарні?

— А Марґо? Якщо вона щось запідозрить?

— А що вона? Тут нема чого хвилюватися: її обдарування точно не лежить в інтелектуальній площині. Вона знає, що в нього хворе серце, тож коли знайде труп, буде горланити й викличе лікаря, як і годиться в таких ситуаціях.

— А її чоловік? Невже Дітер не зможе додати два плюс два, якщо твій дідо раптом помре в такий підхожий для тебе момент? І чого взагалі Марґо його боїться?

— У неї достатньо причин його боятися. Вона зраджувала йому не лише з його найкращим другом, але й з його братом; про це все дізнається Дітер. Але йому байдуже, від чого помре дідусь, він хоче грошей, а тоді — ми квити.

Для мене це був усе ще простий мисленнєвий експеримент, коли ми разом обстежували різні пробірки з отрутами. Якщо я чогось не знала напевне, Левін перевіряв у медичному підручнику, а тоді вирішував.

— А отрута ще діє? — запитав він. — Мабуть, було б доречно спершу її перевірити.

На цих словах він звернув погляд на Тамерлана.

Я мало не вибухнула, але він одразу ж сказав:

— Я пожартував.

— Після препарування каріозної порожнини я покладу до неї тимчасовий наповнювач, — повчав Левін.

Хоч я це знала, але все одно запитала (бо мені подобалося, коли Левін щось пояснював, як науковець):

— А що таке каріозна порожнина?

— Це дефект зубної емалі, — відповів Левін і дуже зрадів, що з його багатосеместрового навчання стоматології нарешті хоч якась користь.

Мій погляд упав на прекрасне фото дідової вілли, яке Левін повісив на кухні. Більше, ніж його витончені промови, мене переконала ця німа картина: там моє місце, а не в орендованій квартирі без балкона і саду. Новий будинок Доріт (значно дорожчий, ніж було заплановано) і поруч не стояв.

— Лише одна пробна поїздка, — сказав Левін, коли ми їхали одного вечора у четвер до Фірнгайма моєю машиною, бо його «порше» надто впадало в око.

Герман Ґрабер полюбляв рано лягати спати, а прокидатися пізно. Лежачи, він переглядав усю телепрограму, оскільки ж погано чув, то користувався навушниками. Це було перевагою, адже він не чув інших звуків у домі, навіть якби там розірвалася бомба. Він не боявся грабіжників, адже цінні папери та гроші зберігалися у банківському сейфі.

Інтер’єр будинку був солідним, витриманих тонів і мерзотним. Брудні портьєри, різьблені дубові шафи, почорнілі панелі. Старий точно не тужив за срібними скриньками чи порцеляновими фігурками своєї дружини, бо яка йому користь із тих пилозбірників.

Звісно ж, у Левіна був ключ.

— Мені потрібно дещо спаяти, — пояснив він Марґо.

У Германа Ґрабера була хай і старомодна, але повністю укомплектована майстерня. З цікавістю дівчина провела поглядом автомагнітолу, яку Левін притиснув під пахвою.

Поки ми з Марґо складали на кухні дієту для дідуся, Левін приніс із машини «трояндоподібний бур». Він уже давно придбав цю ручну бормашину.

У руках із нею прошмигнув угору по сходах, дістав із мисочки протез Германа Ґрабера на дві щелепи, адже знав, що його дід лише раз на тиждень — у суботу, коли він звик приймати ванну — клав щелепи з очисною таблеткою у воду. Серед тижня, як-от сьогодні, протез залишався на ніч у порожній мисочці на батареї ванної кімнати.

Левін просвердлив у двох великих кутніх штучних зубах своїм буром дві крихітні дірочки, розмір яких, щоправда, давав можливість вкласти до кожної з них отруйну пігулку. Помістивши цю дозу, він наклав зверху тимчасову тонесеньку пломбу, яка б мала розчинитися під дією слини.

Закінчивши справу, Левін поклав протез назад до мисочки, а бормашину та автомагнітолу відніс до автомобіля. Зайшовши до нас на кухню, мав розслаблений вигляд.

— Радіо знову працює, — звернувся він до Марґо. — Щось чути за Дітера?

— Ніц.

— Тобто він може постукати у двері будь-якої миті? — запитав Левін.

— А тоді: «Добраніч, Марі!» — відповіла вона.

Ми пояснили їй, що хочемо сьогодні сходити в кіно, і розпрощалися.

У Гейдельберзі ми пройшлися центральною вулицею, щоб іще зустріти когось із людей — у цьому не було нічого складного — тоді випили на театральній площі еспресо й із запізненням зайшли на вечірній сеанс, тож на нас усі витріщалися.

Лише після фільму Левін зізнався, що наш візит на віллу не був ніякою генеральною репетицією. Прямо посеред вулиці я впала в істерику.

Цієї ночі ми лежали разом у моєму ліжку й заважали одне одному безперервним крутінням. Раптом я зірвалася на ноги й одяглася.

— Вставай, Левіне. Поїхали на віллу, повернемо усе так, як було! — наказала я.

Але його пестощі, що били фонтаном, та моя велика втома завадили цьому.

О восьмій я мусила розпочинати роботу в аптеці, Левін повинен був одразу ж зателефонувати, як тільки отримає звістку з Фірнгайма. Він устав дещо пізніше, ніж зазвичай, тоді вийшов з котом у сад, пішов до поштової скриньки, дістав звідти газету й простежив за тим, щоб обмінятися вітаннями з сусідами.

— Ви незабаром захворієте, Гелло, — сказала моя шефиня. — Я по вас бачу.

Я запевнила її, що в мене просто «ці дні», а я тоді завжди маю вигляд трупа. Вимовляючи це слово, я похлинулася, тож дихала, як астматичка.

Директорка несхвально похитала головою.

— Ідіть краще додому, — порекомендувала вона. — У клієнтів залишаться не найкращі враження, якщо вони заразяться від аптекарки.

— Усе справді добре, — поклялася я. — Якщо ви дозволите, я можу прилягти на десять хвилин у підсобці.

Цей час я використала, щоб ретельно намалюватися. Тим часом настала майже одинадцята. Може, за всі ці роки отрута втратила свою дію? Я щиро на це сподівалася.

Як тільки рожевощокою я повернулася назад за прилавок, задзвонив телефон. Левін сухо повідомив:

— Мушу повідомити тобі сумну звістку. Мій дід помер. Можливо, я пізніше ще раз зателефоную, але зараз мушу негайно виїжджати до Фірнгайма.

Я відповіла йому так само формально, адже моя керівниця підслуховувала:

— О Боже! Мені дуже шкода! Коли це сталося? Тобі телефонувала покоївка?

— Ні, особисто лікар. До зустрічі!

— Щось сталося? — запитала мене допитлива директорка.

Я кивнула.

— Помер дід мого хлопця; але він був старий і хворий, тож цього й слід було очікувати.

— Хочете сьогодні піти раніше? — запитала вона.

— Дякую, але в цьому немає потреби.

Цілий день Левін не виходив на зв’язок; я припускалася помилок за роботою, неправильно розставляла медичні препарати й забула вислати одній хворій жінці таблетки. Пунктуально, ні на хвилину раніше, я покинула аптеку.

У квартирі було порожньо. О восьмій нарешті задзвонив телефон. Я кинулася до нього, то була Доріт.

— Ти вже знаєш, що сталося з твоїм багатезним хлопцем? — безцеремонно запитала вона. — Його дід сьогодні помер.

— Звідки ти знаєш? — запитала я, розтягуючи слова.

— Від Ґеро. Чоловіки — ще ті язикаті Хвеськи. Сусід старого Ґрабера бачив похоронний катафалк… Він працює з Ґеро… Ну, і що тепер, переїдете на віллу до Фірнгайма й розпочнете ремонт?

— Ти надто багато хочеш знати, — відповіла я коротко.

Я хотіла, щоб усім розпоряджався Левін.

— Я купила собі сьогодні шовковий блейзер, — сказала Доріт. — Вгадай, якого кольору! Рожевий!

Мені було не до балачок, тож я перепросила й поклала слухавку. Я б залюбки взяла душ, адже мене заливав піт. Але якраз тієї миті, коли тепла вода побігла б моїм тілом, міг задзвонити телефон. Я вже не розраховувала на дзвінок Левіна, але це могла би бути поліція, яка повідомила б мені про його затримання.

О пів на дев’яту я нарешті почула звук «порше». Я вибігла до дверей будинку, на крилі машини виднілася величенька вм’ятина. Левін дістав з переднього сидіння велику кількість пластикових пакетів, вручив один з них мені й галантно промовив:

— Стули пельку й зачини двері! Усе добре!

Ми ще не зайшли до квартири, як нерви взяли наді мною гору.

Але Левін лише посміхався.

— Зараз сама все побачиш. Наше чекання не було даремним!

Він дістав із пакетів шампанське, мій улюблений салат, свіжі креветки, екзотичні фрукти й паштети зі скоринкою.

— Ти не голодна?

Усі думки про їжу мене покинули, але вигляд цих харчів одразу ж усупереч моїй волі пробудив у мені апетит. Та все ж я хотіла знати, де Левіна досі носило.

— Що значить носило? — захищався він. — Увесь цей час я працював.

Поки я, принісши тарілки, розкладала їжу, він розповідав: Марґо приготувала о десятій годині сніданок; Герман Ґрабер смачно поїв, а тоді, як завжди, читав газету за горнятком кави. Коли він завершив, Марґо пішла на закупи. Повернувшись через півгодини, вона виявила мертвого, який мирно сидів за письмовим столом, випустивши з рук карти для пасьянсу. Він був ще теплий, казала Марґо, але вона так сильно злякалася, що їй волосся стало дибки. Вона одразу ж зателефонувала доктору Шнайдеру. Коли лікар побачив, що вже нічим не зарадиш, він виписав свідоцтво про смерть і зателефонував Левіну. У Фірнгаймі ще на порозі будинку Левін наштовхнувся на Марґо у сльозах. Жінка вважала, що це вона винна, дідусеві не варто було пити міцну каву. Левін відпустив її на цей день.

— І що ти далі робив?

— Я ж уже сказав, працював не покладаючи рук. Але воно було того варте!

Я не до кінця розуміла, але Левін засунув мені до рота повну виделку креветок і аж засяяв. Він удруге наповнив свій келих шампанським:

— Будьмо, Гелло! За кращі часи!

Він відкрив наступний пакет і видобув звідти коробочку для ювелірних прикрас.

— Я подумав, що цитрин гарно пасуватиме до твоїх карих очей.

Тоді дістав із пакета шовкову сорочку для себе, шовкову блузу для мене, черевики, парфуми та глобус.

Йому знадобилася ціла купа часу, щоб відкрити сейф Германа Ґрабера; Левін припускав, що той тримав удома трішки готівки. Сейф був ще старого зразка, без ключа, лише на комбінацію цифр. Але всередині не було нічого особливого: паспорти, метрика та квитанції з банку про різні депозитні вклади, у всякому разі, невеликі суми.

Тоді Левін почав систематично обшукувати спальню, адже був переконаний, що скарб захований десь тут. Та знадобилося кілька годин, перш ніж він досягнув успіху.

— Старий не був дурнем, — мусив визнати він. — Окрім мене, цю схованку не виявив би ніхто.

З димоходу каміна звисав крихітний шматок мотузки. Левін зняв оббивку й потягнув шнур угору: показався пластиковий пакет із кількома тисячами.

Звісно ж, це не була та солідна спадщина, але так чи інакше, це невеличке поповнення для майбутніх утіх. Опісля Левін викликав співробітника бюро ритуальних послуг, обговорив усі деталі похорону, а тоді марно намагався додзвонитися до юриста. Перш ніж зачинилися крамниці, він іще встиг заскочити до кількох із них.

Я втратила самовладання, тож завила, мов пес, і прилипла до Левіна, як мокра ганчірка.

Він пестив мене, промовляючи:

— Усе добре. Уже все позаду. Ходи, ляж собі й поспи, тобі давно треба виспатися. А я ще побуду й поміркую над планами.

Після розслаблювальної трав’яної ванни та кількох таблеток валер’янки я занурилася у мерехтливий стан мрійливих сновидінь. «Від завтра не вживатиму протизаплідних таблеток, — подумала я. — Обручка тут теж ні до чого. У всякому разі, Левін точно не успадкував від діда скупість. Сподіваюсь, його зараз не кине у протилежному напрямку… Треба буде його ще трішки виховувати…»

Наступного ранку я пішла на роботу, а Левін поїхав у Фірнгайм. Майже всі гроші з таємного сховку він уже витратив.

Чи варто звільняти Марґо? Наразі — ні, Левін був проти передусім через те, що не хотів, аби вілла спорожніла. Ми планували поселятися туди вже після завершення капітального ремонту. До речі, будинок був достатньо великий, щоб на першому поверсі облаштувати стоматологічний кабінет. Тож це варто врахувати при переплануванні. Я відчувала полегшення, що Левін так мудро все планував, а не придбав одразу ще одне авто. До речі, а звідки вм’ятина? Мені не варто через це хвилюватися, сказав він, ніхто нічого не помітив.

До зустрічі з нотаріусом Левін місця собі не знаходив. Адже досі не знав, на скільки грошей міг розраховувати і чи в заповіті не був закладений якийсь підводний камінь. Між іншим, вартість вілли дорівнювала вартості десяти «порше», запевняв він, ― це була валюта Левіна.

Непохитний нотаріус зберігав інтригу. Заповіт справді змінювали дванадцять разів, казав він, востаннє — два тижні тому, тож він і сам не знає його змісту. Левін зблід. Але про іспит там не йшлося. Левіну дісталися цінні папери, які, очевидно, дорівнювали частці, гарантованій йому державою. Віллу та левову частку акцій успадкувала я — Гелла Морман — за умови, що впродовж шести місяців вийду заміж за Левіна. Я, звісно ж, маю право відмовитися від спадку та весілля, у такому разі все майно переходить до Червоного Хреста.

Левіну знадобилася якась мить, щоб правильно осмислити почуте.

Коли нарешті до нього дійшло, він підскочив і загорланив:

— Та ж кожен бачить, що в старого не всі вдома! Це ж чистої води божевілля — стороння жінка має отримати всі гроші! Чи можна було б його визнати недієздатним posthum?[Посмертно (лат.).]

Мою нещодавню впевненість та радісне збудження як вітром здуло. Адже мене насамперед цікавили не гроші.

— Визнати недієздатним… — проказав нотаріус, розтягуючи слова. — Незадоволені родичі завжди намагаються так вчинити, часом навіть успішно. Та у випадку з вашим дідом я не бачу жодних шансів, адже його розум, як то кажуть, до останнього залишався ясним. Це підтвердить багато свідків.

Левін усе не вгавав.

— Зрештою, це не має значення, — промовив він, намагаючись себе опанувати. — Моя наречена і я так чи інакше збиралися незабаром побратися.

— Ну, тоді вашому хепі-енду ніщо не стоїть на заваді, — промовив нотаріус із нотками заздрощів і вишкірився до мене.

Я не всміхнулася у відповідь і не підтвердила висловлювання Левіна. Я була глибоко травмована.

6

— Ви добре спали? — запитала я пані Гірте наступного ранку, бо її обличчя набуло втомлено-лукавого вигляду.

Їй наснився страшний сон, розповіла вона, можливо, виною всьому повний місяць.

— А що вам наснилося? — запитала я з тяжким передчуттям на серці.

— У моєму сні я застрелила полісмена.

Уявлення того, як ця засохла дуринда цілиться пістолетом у полісмена, викликало в мене усмішку.

— Треба буде почитати у Фройда, що б це мало означати, — запропонувала я.

Але вона лише запитала:

— А у вас нема таких снів?

Я надто енергійно похитала головою.

— Я все думаю про той випадок з вашим однокласником, — продовжувала вона. — Про таке, мабуть, не забуваєш усе своє життя.

І тут вона мала рацію.

На відміну від мене, пані Гірте вже не раз лежала в лікарні. Кілька років тому її якраз прооперували на кишківнику; вона клянеться й божиться, що на тому з раком покінчено. Гістологічне обстеження, щоправда, їй таки доведеться пройти, і я думаю, що лікарі її не обманюватимуть. Глянувши на неї, висушену, бліду, позбавлену апетиту, навіть аматор зможе одразу ж поставити діагноз.

— На чому я вчора зупинилася? — запитала я її з метою перевірки.

Вона задумалася.

— Гадаю, на складанні дієтичного меню для діда, — сказала вона. — Можливо, я на цьому місці заснула. Відтоді, як придбала мікрохвильову піч, я повністю припинила готувати…

— Гаразд, — сказала я. — Дід помер.

Смерть Германа Ґрабера змусила мене задуматися про власного діда. Найімовірніше, я обрала свою професію, щоб наслідувати його. Інакше я б стала соціальною працівницею, психологинею чи лікаркою, вихователькою в дитячому садку чи медичною сестрою — добре, що так не сталося, бо інакше я б просто не витримала. Працюючи аптекаркою, теж доводиться мати справу з людьми, які страждають, але більшість із них покидає аптеку, не висипавши своє душевне сміттєве відро.

Мій дідусь був гарним на вигляд, сивочолим старцем, якого всі шанували й цінили. Так само, як і Герман Ґрабер, він розбагатів, але на відміну від Левіна, я любила свого діда і щоразу з любов’ю про нього згадувала, коли разом із Тамерланом сиділа у його кріслі. Якби комусь на думку спало вбити мого дідуся, я б ненавиділа цю людину все моє життя.

Після того як Левін у такий огидний спосіб відреагував на заповіт, мої почуття до нього охололи. Дорогою додому від нотаріуса він запитав:

— Що таке? Чому ти така мовчазна? У тебе ж є всі підстави радіти: будучи аутсайдеркою, ти перемогла у грі.

Я не вважала наш учинок грою, так само, як і не почувалася переможницею. «Мій любий лебедю, — подумала я, — так легко ти мене не здобудеш».

Звісно ж, невдовзі він поцікавився, коли мало би бути весілля.

— Не знаю, — холодно відповіла я.

— Теоретично у нас півроку часу, — сказав Левін, — але завтра на горизонті може з’явитися Дітер, тож краще поспішити.

— Навіщо поспішати? — запитала я. — Коли ти продаси свої акції й «порше», то зможеш з ним розрахуватися.

Він витріщився на мене з роззявленим ротом.

— То он воно як, — сказав він. — Я тут маю витрачатися, а ти собі затишно розсядешся на набутих статках.

— До весілля мені не світить і пфеніг, — пояснила я. — Ти й сам усе знаєш. І ти також знаєш, що я не женуся за грішми, як чорт за бідною душею.

Левін дивився на мене як баран на нові ворота.

— Невже це означає, що ти мене більше не хочеш і готова відмовитися від спадщини? Ми могли б знову розлучитися; зрештою, було б сумно, якби тими грішми розжився Червоний Хрест.

— Не маю нічого проти Червоного Хреста, — відповіла я йому.

Левін засміявся.

— Ваша високість полюбляють жартувати, — сказав він і пригорнувся до мене.

Я залишалася непорушною.

— Сторонніх жінок не цілують, — застерегла я.

Лише тепер він усе зрозумів.

— За тиждень гуляємо весілля! — запропонував він без зайвих роздумів, але я стояла на своєму.

Наступні дні пройшли серед взаємної гризотні. Кожен очікував пропозиції миру.

До речі, славнозвісний Дітер теж так і не заявився. Я поступово починала сумніватися в його існуванні, навіть попри те, що Марґо схвильовано говорила про його повернення. Одного разу мені спало на думку, що Левін та Марґо взагалі вигадали якогось привида. Але я прогнала такі думки, адже Левін ніколи б не пішов на спільну справу з тією дурною куркою. Може, він і був дещо легковажним, але точно не інтриганом.

Першим таки здався Левін. Він забрав мене на своєму «порше», хоча перед аптекою стояв мій кабріолет, і запропонував поїсти у справді дорогому ресторані.

— Ти вирішив ще на початку розтринькати всі гроші? — запитала я.

У нього навіть повіка не сіпнулася, хоча я знала, що заклик до ощадності на нього діяв, як червоний плащ-капоте на бика.

— Ми так і не відсвяткували наші заручини, — сказав він.

Мені спершу треба було додому, взяти душ і перевдягнутися.

Зайшовши нарешті до ресторану, виснажена після напруженого дня, я впала на м’яку оббивку крісла, пила вино й позбувалася власної твердості.

Левін усе хитро спланував. Після кількох келихів — десь на два більше від моєї норми — він запитав прямо:

— Чого ти хочеш найбільше?

— Дитину.

Наступного дня ми замовили оголошення про майбутнє одруження. Була субота, я мала вихідний, але не хотіла йти з Левіном на закупи, натомість залишилася прибирати. Можливо, нам варто було б незабаром найняти прибиральницю?

У двері подзвонили. Доріт, подумала я; вона прийшла не в зовсім підхожу пору. Якщо це вона, то нам доведеться годинами говорити про чоловіків та дітей.

Але перед дверима стояла не Доріт, а якийсь поважний чоловік.

— Тут живе Левін Ґрабер? — запитав він трохи невпевнено, хоча це прізвище було написано на табличці на дверях.

Я не знала, коли повернеться Левін. Чоловік усе одно вирішив на нього чекати.

— Мене звати Дітер Кросманський.

Я злякалася.

Мені здавалося, що Дітер уважно мене вивчає.

— Якщо ви проти, я зайду ще раз увечері.

«О Боже, — подумала я, — він бачить, що я знаю, хто він, і думає, що я упереджено ставлюся до звільнених ув’язнених».

Тож я люб’язно запросила його зайти, відвела до кімнати Левіна й принесла йому газету і пиво. Двері залишила відчиненими. Мені було якось ніяково від того, що Дітер нишпоритиме в речах Левіна. Я рішуче зайшла до кімнати з ганчіркою для витирання пилу в руках й почала наводити лад довкола Дітера. Краєчком ока ми спостерігали одне за одним. З удаваною дружністю я запитала, чи він родом з Гейдельберга.

— Ні, але я жив тут раніше. Моя сім’я зі сходу.

Дітер говорив літературною німецькою, на відміну від Марґо, яка б ніколи не змогла приховати, що походить із цих країв. Він справді був її чоловіком? Безтурботно та простодушно витираючи пил, я запитала:

— Ви вчилися разом з Левіном?

— Ні, — відповів Дітер так само мило, — але ми здійснили кілька спільних подорожей.

Так ми наблизилися до справи. Здавалося, Дітер розмірковував, чи я була тимчасовою, чи сталою дівчиною, і чи мені відомо щось про минуле Левіна.

Я його випередила.

— Ми з Левіном плануємо скоро одружитися, — сказала я.

— Тобто можна сказати, що Левін закінчив навчання?

— Йому ще небагато залишилося.

— А його дід іще живий?

То було підступне запитання, але корчити з себе незнайка в цій ситуації було б нерозумно.

— Він недавно помер.

— То Левін мав би розбагатіти. Мене дивує, що за таких обставин він вдовольняється однією кімнатою.

«Він хоче мене розкусити», — подумала я, розізлившись, і вирішила не здаватися.

— Заповіт набуває чинності лише після засідання суду в справах спадщини, — сказала я. — А це не відбувається з сьогодні на завтра.

Він більше не розпитував, а натомість раптом сказав:

— Мені недобре. Можна, я приляжу? Думаю, Левін не заперечуватиме, якщо я трішки відпочину на його ліжку.

Без особливої радості я бачила, як він знімає черевики (ну хоча б це) і зручно вмощується; протерті місця на його шкарпетках трималися разом лише завдяки нейлоновому каркасу.

З поганим передчуттям я вийшла й причинила двері, залишивши шпарину.

Я вже давно вимила всю квартиру до блиску, а Левіна досі не було. Дітер спав собі далі. Я підкралася до його ліжка й стала його розглядати. Він зовсім не вписувався в мій образ наркоторговця: так не виглядав жоден злодій — своєю картатою сорочкою й кордовими штанами він мені радше нагадував британського студента чи вестфальського геодезиста. На його обличчя наклало свій відбиток велике виснаження; загалом — мудре обличчя, яке, якщо зізнатися, мені навіть подобалося. І як він міг злигатися з Марґо! Мене зворушило те, що ніготь на великому пальці лівої руки був покалічений. У мене прокинулося щось на кшталт співчуття до сплячого чоловіка, тож я принесла зі своєї кімнати шерстяну ковдру й накрила його.

Оскільки Левін купив добру їжу, то повернувся додому не надто пізно. Я прокралася до дверей, як тільки почула автомобіль, і відчинила їх іще до того, як він встиг устромити ключ у замок. При цьому приклала палець до губ і прошепотіла:

— Він тут.

— Хто? — запитав Левін надто голосно.

Я ще раз пояснила йому, щоб він був тихо, й провела до його ліжка. Левін не вірив власним очам, коли побачив свого партнера, а тоді рушив за мною на кухню. Мій хоробрий хлопець нервувався, потягнувся по сигарети й попросив, щоб я розповіла все, про що ми говорили.

— Не хвилюйся, він був мирний, немов ягнятко, — сказала я. — Але мені довелося йому розповісти, що твій дід помер, адже він дізнався б про це так чи інакше.

Левін дратувався.

— Що тепер будемо з ним робити?

— Дамо йому відіспатися, нагодуємо і разом погуляємо в парку, — запропонувала я.

Левін глянув на мене з повагою.

— Хто б міг подумати, що ти така крута. Ти б могла бути справжньою гангстерською нареченою!

Я не зізналася, що я, власне, такою вже була, тож почала готувати їжу, поки Левін заважав своєю метушнею. Як терапію від хвилювання я доручила йому чистити яблука. Левін схопився за найгострішого ножа й одразу ж порізав палець. Поки я накладала пов’язку, перед нами раптом постав — у шкарпетках — наш гість. Побачивши краплини крові, він збліднув і відвернув від нас погляд. Я витерла стіл.

Дітер знову підійшов ближче.

— Ну, старий, — сказав він і сильно (надто сильно?) поплескав Левіна по спині, — Марґо більше не живе у Гейдельберзі у Лори в провулку Ґрабенґассе?

Левін ухилився від прямої відповіді:

— Гелла чудово готує, якщо їй не заважати. Ходімо, вип’ємо аперитиву.

Обидва зникли, у той час як я тушкувала на пательні кролячу спинку з ретельно очищеним від кісточок виноградом, скибочками яблук та кальвадосом. До моїх вух не долинало жодного слова.

Коли через півгодини я запросила всіх до столу, обидва чоловіки були в чудовому настрої. Слідів фізичного чи вербального протиборства не було.

Кролик мені вдався, вони його розхвалювали. Ми спілкувалися про політику, плітки та кулінарні рецепти. Аж поки Дітер раптом не сказав:

— Дай мені свою машину, я завтра тобі її віддам.

Я отетеріла від такої заяви й не могла собі уявити, щоб Левін віддав комусь ключі від свого «порше». У нього теж трішки пересмикнулися кутики рота. Він сказав до Дітера:

— Я міг би тебе відвезти.

— Це мило з твого боку, але зовсім не потрібно, — сказав Дітер. — Ти ж випив більше за мене.

І це відповідало дійсності. Левін віддав йому ключ.

— Ти знаєш, де я припаркувався.

Не встиг він зникнути, як я запитала:

— Він поїхав до Марґо? Він її битиме? Він щось вимагав від тебе?

Левін позіхнув.

— Коханнячко, можливо, ти вже помітила, що він виріс із Савла в Павла. Ми добре порозумілися. Він і пальцем не зачепить Марґо.

— А що з грішми, які ти йому заборгував?

— Це зачекає, — сказав Левін. — До речі, він буде нашим свідком на весіллі.

Мені це не подобалося, бо хочеш того чи ні, але на весілля доведеться запрошувати й Марґо. Я запросила батьків, яких відвідувала досить рідко, і брата, і звісно ж, кількох друзів та свою директорку. Я думала, що свідками будуть Доріт і Ґеро, тепер же ця роль випаде Доріт і Дітеру. Мої батьки багато років хвилювалися через моїх непростих партнерів, тож нарешті заслуговували на втіху від того, що їхня дочка виходить заміж за поважного фахівця з вищою освітою та чималенькою спадщиною за плечима. Якщо з’явиться Марґо, то про приємні враження можна буде забути.

Левін висміяв мої думки:

— Я б ніколи й не подумав, що ти така зарозуміла. Але проти Дітера, гадаю, нема чого сказати.

Я промовчала. Хоча мусила визнати, що Дітер, як на неупереджене око, справляв краще враження, ніж Левін.

— А скільки Дітеру років? У нього є професія? — поцікавилась я.

— Десь близько тридцяти п’яти, він теж на когось вчився, якщо не помиляюсь, то на страхового агента. Він розумний хлопець, знає кілька мов.

— І що змушує такого розумного хлопця торгувати наркотиками?

— Непогане запитання. Але чого не зробиш, щоб заробити добрі гроші?

Пігулки з отрутою я вирішила переховати в інше місце, адже було недобре, якби така неприборкана, спонтанна людина, як Левін, і далі мала до них доступ. Поки я підшукувала безпечний сховок, роздумувала, навіщо мій дідусь зберігав настільки небезпечні отрути, привезені, очевидно, з Англії. Такі речі аж ніяк не входили до стандартного набору аптеки, у чому я переконувала Левіна. Можливо, це через те, що дід за часів Третього рейху був уплутаний у справи, про які в моїй родині згадували неохоче? Я поскладала отруту в старий горщик для квітів, насипала зверху землі й віднесла в підвал до інших реквізитів мого колишнього балкона.

День весілля наближався. Я хвилювалася, мені треба було стільки всього обдумати. Що я вдягну? Доріт ходила зі мною купувати лляний костюм кремового кольору. Вона запропонувала букет з рожевих мохових троянд, лілій та незабудок. Але я вважала, що він надаватиме мені зайвої блідості.

У Левіна ж голова була зайнята іншим.

— Ходімо! — сказав він за три дні до великої події. — Поїдемо до Фірнгайма, я там знаю одного архітектора. Треба було б уже планувати, що можна зробити з будинком.

Так я вперше після смерті Германа Ґрабера знову опинилася на віллі. Величезні кімнати на першому поверсі, якими раніше не користувалися і які були напівтемними, тепер мали зовсім інший вигляд: Дітер та Марґо переставили важкі чорні меблі та зручно там усе облаштували. Було помітно, що Марґо переїхала зі своєї прибудови до величних апартаментів. Це пробуджувало в мені почуття, далекі від приємних.

Архітектор робив пропозиції, як можна модернізувати та відремонтувати старий будинок, не пошкодивши його. Я хотіла прибудувати зимовий сад. Та перш ніж починати, треба було з’ясувати, чи слугуватиме перший поверх лікарською приймальнею: у такому разі можна було б спроектувати окремий вхід. Левін якось мляво відповів, що ще остаточно не вирішив.

Коли архітектор зник, Дітер приніс із Германового підвалу вино. Оскільки він був нашим свідком, то ми повинні були нарешті перейти на «ти». Він підняв келих на мою честь:

— За тебе, Гелло!

Мене це все заскочило зненацька; тепер мені треба було говорити «ти» і до Марґо, від якої до цього я вимагала стосовно себе звертання «пані Морман». Я була сердита й докоряла собі, адже сама критикувала своїх батьків за їхню гордовитість.

— Мене не влаштовує, — сказала я Левіну під час їзди додому, — що твої люди зайняли будинок у Фірнгаймі; там могли б ночувати мої чи твої батьки.

— Я так і не додзвонився до своєї матері, — сказав Левін.

Це лише погіршило мій настрій. Годилося б, щоб на весіллі були присутні батьки з обох сторін. Я змінила тему:

— Ти можеш мені пояснити, чому Дітер одружився саме з цією дурною куркою?

— Таку курку не треба недооцінювати. Вона якось витягла його з халепи.

— Але це не зобов’язує одружуватися. Вони ж узагалі не пара одне одному.

— Звідки тобі знати? — відповів Левін.

7

— Невже ви справді були настільки дурненькою, щоб вийти за цього лоботряса? — запитала пані Гірте. — Якщо так, то прохаю, пропустіть весілля й розкажіть краще про ваше успішне розлучення.

Очевидно, що останнього разу вона слухала уважно. Але весілля — важлива деталь, яку я не могла так просто викинути.

Нас перервав лікар. Доктор Кайзер без жодного натяку на тактовність знову стягнув з пані Гірте покривало та нічну сорочку, щоб перевірити стан рубців. Здавалося, він залишився задоволеним від побаченого, тоді трішки натиснув на її обвислий живіт і запитав, чи під час менопаузи вона вживала гормони.

— Після її операції на товстій кишці гормони були протипоказані, — сказала чергова сестра й закотила очі до неба, бо лікар знову про це забув. Мені ж він лише простягнув свою лапу, мовляв, огляне мене під час ультразвукової діагностики.

Тільки аж увечері настала необхідна тиша, щоб я могла ощасливлювати пані Гірте продовженням історії свого життя.

Під час весільних приготувань Доріт зарекомендувала себе як справжня подруга. Вона допомагала мені з організацією, замовила готельні номери, висловлювала свої думки щодо прикрас на столі, а також давала нашим спільним друзям поради стосовно підхожих подарунків. Левіна мало цікавили такі речі, але він обговорив у ресторані Шветцингенського палацу з головним кухарем страви й склав справжнє королівське меню.

За день до великого свята я знову сиділа на кухні у Доріт, зануривши втомлені ноги у відро з водою, у якій розчинила екстракти, що пришвидшують кровообіг. У ту мить відчувала до подруги настільки сильну прихильність, що — несподівано для себе — розповіла їй, що велика спадщина незабаром перейде у мою власність, а не до Левіна. Вона нагострила вуха. Я мусила їй пообіцяти, що не надаватиму Левіну повного права розпоряджатися своїми статками — вона гадала, що він здатен розтринькати все за один рік.

Я спробувала ухилитися від відповіді.

— Доріт, але він цього вимагатиме. До того ж я від початку не мала на меті матеріальний інтерес…

Вона іронізувала.

— Я знаю, тобі важливі лише внутрішні цінності. Але старому було важливо, щоб хтось приглянув за любим Левіном. Він тобі довіряв, інакше б не склав заповіт на твою користь.

Я мусила віддати їй належне й пообіцяла, що діятиму обережно.

Я чекала на прибуття брата з дружиною та дитиною з півдня, батьки ж мали приїхати з півночі. Коли вони прибули, Левіна не було вдома ― він хотів дати мені можливість побути з ними наодинці. У моїх батьків на чолі були написані упереджені висновки стосовно зятя, якого вони навіть не знали.

Мама поставила стандартне запитання:

— Ким був його батько за професією?

— Органістом.

— Ти щось говорила про спадщину, мабуть, вона як після церковної миші?

— Спадщина дісталася від діда.

В очах моїх батьків світилося запитання «скільки?», але вони були надто чемні, щоб таке говорити.

Батько пройшовся з перевіркою по квартирі, позитивно оцінивши порядок і чистоту. Не питаючи, він почав вивчати й кімнату Левіна. Тоді нарешті розкрив рота:

— Скільки йому років?

— Двадцять сім.

Він засмучено зітхнув, йому більше припало б до душі тридцять сім. Він не припиняв розмішувати ложечкою свій чай, хоча відтоді як відмовився від цукру, минуло вже двадцять років.

На щастя, приїзд брата став ковтком свіжого повітря. Його нудна жінка залишилася з дитиною в готелі. У мене завжди було відчуття, що вона мене ігнорує. Боб обійняв мене та наших батьків і запевнив у своїй радості з нагоди весілля.

Коли прийшов Левін, то, на моє полегшення, говорили про нейтральні теми. Зупинилися на машинах.

Мої батьки дивилися на Левіна з похмурою обережністю, але не змогли так швидко знайти у ньому якихось суттєвих недоліків. Уперше за весь час і я звернула увагу на те, що Левін залишив три верхніх ґудзики сорочки розщібнутими. Вечір минув у спокої, моя сім’я рано відправилася до своїх готельних ліжок.

Ранок весілля розпочався з яскравої погоди, мої батьки були в нормальному настрої. Мама з обличчям змовниці затягла мене на кухню, де подарувала десяток білосніжних готельних рушників, які накопичилися з дванадцяти відряджень, у які її брав чоловік протягом їхнього шлюбу.

Після дещо жирного сніданку, який приготували моя товста мати з худезною братовою, нас забрали свідки. Доріт і Дітер обоє мали серйозний вигляд і поводилися справді мило, тож мені не довелося за них червоніти перед батьками. Доріт, до речі, вони вже знали. Мої батьки вірили, що вона впливає на мене позитивно. Після офіційної церемонії ми всі знову зустрілися у кафе палацу. Я виглядала розкішно, принаймні я так думала: костюм сидів на мені добре, а тато власноруч почепив мені довкола шиї гранатові прикраси своєї бабусі — намисто шліфованих перлин у шість рядів. Я давно вже намагалася виманити цю прикрасу.

А тоді настав крах. Я побачила Марґо й одразу ж занепала духом. Невже це була та паршива кішка, яка більше ніж просто погано доглядала за господарством Германа Ґрабера? Переді мною стояла молода жінка в чорній сукні, зверху прозорій, а на спині з розрізом аж до сідниць ― абсолютно недоречно, ще й вочевидь купленій за мої гроші. Звісно ж, вигляд цього заряду низькопробного сексу змушував багатьох чоловіків поцікавитися:

— А це хто така?

На щастя, під час їди Марґо сиділа далеко від мене. Мій брат, щоправда, одразу ж підсів до неї та, здавалося, веселився.

Біля моєї директорки (у сукні типу «сафарі» кольору ківі) сидів старий сімейний лікар Германа Ґрабера доктор Шнайдер. Його запросив Левін. Не буде помилкою підтримувати добрі взаємини з майбутнім колегою. Я не заперечувала. Були запрошені й інші поважні мешканці Фірнгайма. Зрештою, ми збиралися там жити, а Левін колись таки відкриє свій кабінет.

Після кави прийшли музиканти. Левін до цього часу ще жодного разу зі мною не танцював, оскільки він, найімовірніше, погано опанував це мистецтво. Музика була весільним подарунком Дітера, що мене спершу потішило, адже я любила танцювати й не могла собі уявити весілля без вальсу.

Оскільки Левін не думав здійматися з місця, мене запросив тато, що теж було прийнятним згідно з усіма чинними правилами. На танцювальний майданчик вийшли свідки Дітер і Доріт. За ними слідували інші. Мій тато був добрим танцюристом, чого я не знала, тож мені було приємно трішки зблизитися з ним у такий непроблемний спосіб.

— Ти собі навіть не уявляєш, — сказав він, — наскільки мені зараз легше від думки, що ти добре забезпечена. Через два роки я виходжу на пенсію, тож більше не зможу тобі допомагати.

— Тату, я вже шість років як працюю!

Він кивнув у відповідь з відсутнім виразом обличчя. Ми танцювали тим часом танго, коли я раптом побачила біля себе Левіна. Той, хто не вміє танцювати, робив цю справу надто добре, а Марґо, яка знову почала ставати непримітною, взялася показувати еротичні вибрики. Мою радість як вітром здуло.

Після останнього танго я сіла до своєї директорки. Вона кинула мені погляд, сповнений прохання про допомогу. Добрий доктор Шнайдер був п’яненьким. Хоча його дещо старша дружина сиділа всього за кілька місць від нього, він засипав мою керівницю двозначними компліментами. Взагалі-то вона вміла виходити з таких ситуацій. Але я все одно вважала за потрібне їй підіграти:

— Мої батьки хотіли б з вами познайомитися, — сказала я, і вона з готовністю піднялася з місця, щоб потім сісти деінде.

Доктор Шнайдер прискіпливо дивився на мене.

— А Левін уполював собі гарну здобич, — сказав він.

Він розповідав, тяжко дихаючи, про свою дружбу зі старим Ґрабером і про те, як вірно він допомагав усій його родині протягом десятиліть.

— Я дуже радітиму, коли ви приїдете до Фірнгайма і я зможу опікуватися уже четвертим поколінням Ґраберів.

«Ні, — подумала я, — якщо я народжу дитину, то ніколи не принесу її в кабінет цього старого реп’яха!» Але, звісно ж, я продовжувала бути люб’язною.

— То був твердий чоловік, мій друг Герман, — продовжував говорити лікар. — Легко витримував удари. Інакше він так би й залишився ніким, адже починав простим хлопцем. Не те, що його син. Але Левін тепер чітко знає, чого хоче. Ну, він мертвий, Герман. При цьому він іще міг би насолоджуватися літніми роками. Такої смерті йому не побажав би навіть найлютіший ворог.

Мені на мить зупинилося серце. Левін же казав, що все пройшло блискавично й «прекрасно».

— Про що ви? — запитала я майже пошепки. — Я думала, що він помер за сніданком, не відчувши болю.

— Мене не було поруч, коли це сталося. Але з його перекошеного обличчя, покручених рук одразу можна було побачити, що він умирав у муках. Очевидно, він намагався викликати когось на допомогу — телефон лежав на підлозі, скатертина стягнена зі столу. Не кожна смерть від зупинки серця швидка й мирна.

Ці слова вразили мене, немов грім. До цього часу я применшувала свою роль у смерті Германа Ґрабера і тішила себе тим, що він усе одно скоро помре.

Лікар побачив, що мені недобре, але списав усе на хвилювання нареченої.

— Вийдіть на хвилинку подихати свіжим повітрям, — порадив він.

Відтоді, як я поселилася поблизу Шветцингенського палацу, я полюбила його парк так, ніби він був моєю власністю. Я часто сиділа в амфітеатрі й читала, прилягала біля штучних руїн і їла, медитувала в мечеті або ж сідала на одну з лавочок на березі озера й годувала качок. У день мого весілля я планувала насолоджуватися цим садом рука об руку з Левіном, натомість стояла тут одна-однісінька перед кам’яним сфінксом, який лукаво всміхався до мене, як і всі сфінкси, і мовчав. Але не він повернув мені контроль над собою, це зробили прадавні дерева, птахи, можливо навіть ті дурнуваті золоті рибки у воді. Через десять хвилин я повністю себе опанувала. Мене тепер звали Гелла Морман-Ґрабер, тож мусила брати до уваги те, що до мене звертатимуться пані Ґрабер і щоразу нагадуватимуть про старого Германа. Отже, треба було до цього звикати.

Я планувала повернутися до гурту тихо та непомітно, загубитися серед радісної юрби й танцювати. Я уникала великих, рівнесеньких алей, прокрадаючись натомість за деревами та кущами у формі куль у напрямку святкової зали. Парк зовсім не був порожнім: окрім пізніх туристів, ним блукали й деякі наші гості, щоб відпочити після їди й танців. Я проходила повз ту лавочку, яка була немов створена для закоханих пар. Я частенько на ній сиділа. Цього разу вона теж була зайнята. Я застигла за кущем, бо мені здалося, що я почула щось, що змусило мене закам’яніти. Усе правильно: на лавці сиділа Марґо. Але не з Дітером. Чоловік біля неї був Левіном.

Мені вдруге за вечір стало зле. Обоє збуджено балакали. Вони сиділи щільно одне біля одного за сповненою довіри розмовою.

— Ну так, — говорив Левін, — у неї вигляд жорсткошерстого тер’єра, тут ти маєш рацію, зате вона робить усе, що захочу, чого не завжди можна очікувати від тер’єра.

Ця блудлива кішка насмілилася порівняти мене з тер’єром? Мене так і рвало вискочити й загризти її.

— Ходи, Левіне, тут зимно! — сказала Марґо, й обоє підвелися. Я непомітно слідувала за ними.

У залі танцювали. Не встигла я змішатися з юрбою, як мене взяв за руку Дітер.

— Мені тебе не вистачало, — сказав він. — Цей танець — мій!

Хвала Богу, що то не Левін казав ці слова, інакше я б себе не стримала. На подив Дітера, я пригорнулася до нього, немов до нареченого. Він не відреагував ніяк; те, що він мене не відштовхнув, було чистої води чемністю. Проте після двох танців (я не збиралася його відпускати) ми знайшли спільну позицію, яка, здається, йому подобалася.

Марґо енергійно витанцьовувала з моїм братом (дружина якого корчила кислу пику), Левін ― із Доріт. Він лицемірно мені кивнув. Я знову контролювала вираз свого обличчя, тож відповіла йому чарівною усмішкою. До Левіна нарешті дійшло, що це його клятий обов’язок танцювати зі свіжоспеченою дружиною, тож наступний вальс був за нами.

Левін був вищий за мене більше ніж на тридцять сантиметрів, тож нас важко назвати парою мрії. А втім, я спробувала підіграти й сяяла. Усі, а насамперед мої вузьколобі батьки, були розчулені. Я танцювала в такт у три чверті, а на думку мені спадали найрізноманітніші криваві казочки — насамперед про останню жінку Синьої Бороди, яка виявила розчленовані тіла своїх попередниць. У якийсь момент я, немов збожеволіла, розділилася на дві різні особи: блондинка-наречена, яка на заздрість усім святкує найкращий день свого життя, та жорсткошерстий тер’єр, який без вагань роздере кішку, не говорячи вже про іншу велику дичину.

У вечір мого весілля мене поцілувала лише Доріт. Коли я нарешті лягла з Левіном у ліжко, ми одразу заснули, виснажені та перевтомлені. Він багато випив, у мене ж на ногах були мозолі.

— Нове взуття треба спершу розходити, — зауважила пані Гірте.

Мої батьки планували наступного дня відвідати наш спільний дім, а тоді поїхати. Хоча Марґо знала, що ми прибудемо о дванадцятій годині, це не завадило їй досі лежати у ліжку. Вона за цей час не провітрювала кімнат, але розселилася по цілому будинку: більше не можна було сказати, що вона займала лише один поверх. Майстри ще не почали ремонтних робіт, але вже оточили дім риштуванням, привезли черепицю, нові ванни та плитку. Будинок справляв не найкраще враження; коли ж у вицвілому рожевому халаті нарешті з’явилася Марґо, яка тепер знову мала вигляд потріпаного м’якого ведмедика, я, з одного боку, заспокоїлася — бо такою вона точно не могла подобатися Левіну, а з другого — відчула себе приниженою перед власною сім’єю.

Але моїх батьків цікавила не так Марґо, як аристократичний стиль вілли; насамперед їх здивував сад з високими ялинками, які я любила найменше через їхню низькопробну німецьку похмурість. Я навіть роздумувала над тим, щоб їх зрізати, а на їхньому місці посадити вишні та яблуні. Кортадерія на вході до саду теж мені заважала — але знову ж таки вона подобалася Левіну, який дитиною любив хуліганити її високими колосками.

Як тільки мої батьки та Боб зі своєю сім’єю нарешті поїхали, я одразу ж перейшла до розмови про смерть Германа Ґрабера. Левін удавав із себе дурного.

— Старий лікар хоче привернути до себе увагу, — сказав він. — Зрештою, я сам бачив дідуся; ідеальна картина упокоєння, чесне слово. Невже ти більше довіряєш тому базікалу, ніж мені?

Я мало не сказала: «Так». Але невже наше подружнє життя мало одразу ж починатися з суперечки? А тут іще та справа з Марґо ― щоправда, я не хотіла щось стверджувати лише на основі необґрунтованих ревнощів.

Настрій у мене був кепський, я шкодувала, що не пішла на тиждень у відпустку. Я б залюбки поїхала на кілька днів у Венецію, але Левін дотримувався похмурого переконання, що там доведеться тинятися по визначних місцях серед натовпу америкосів та японців. Він більше хотів побачити Гонконг. Тож ми домовилися під час наступної відпустки полетіти на три тижні до Східної Азії, а цього разу утриматися від подорожі.

Сказати правду, я раділа, коли знову йшла на роботу. Хоча Левін і був милим та дарував мені дорогі на вигляд речі, у яких я не мала потреби, але загалом я знала, що то були спроби підкупу. Він же одружився зі мною не через мої гарні очі.

— А ви? — тут знову в розповідь утрутилася пані Гірте, яка цього разу не спала ані секунди.

— Що я?

— Я маю на увазі, що й ви вийшли за нього, щоб нарешті мати дитину.

— Навіть якщо й так, — відповіла я не зовсім привітним голосом.

Вона не вгавала, тож далі я почула у свій бік цитату з Біблії: «Пустіть діток, і не бороніть їм приходити до Мене, бо Царство Небесне належить таким».[5 Мт. 19:14, переклад І. Огієнка.]

— Добраніч! — відповіла я.

8

Імовірно, пані Гірте нишпорить у моїй шухляді так само, як і я в її; а втім, мені було б украй неприємно, якби вона знайшла там листівку Левіна й лист Павела. Нещодавно я таки дещо вполювала: в одному з її детективів лежала фотографія. Одягнена у спортивну парку, вона везе на прогулянку чоловіка у візку; найпевніше, пані Гірте шукала умиротворення на ниві милосердя. Паралізований, мабуть, колись мав досить добрий вигляд, зразок постарілого шістдесятивосьмирічного, хоча зараз можна помітити лише мізерні залишки колишньої особистості.

Останнім часом вона проявляє до мене більше зацікавлення, але це не приводить до того, що вона розповідає щось про себе — мабуть, там нема що розказувати. Хай там як, це до сміху нудно, коли вона з пані Рьомер балакає про собак, лікарів та колишніх колег. Можливо, саме через це сусідка невтомно підштовхує мене до розповіді.

Левін не казав цього прямо, але очікував, що я перепишу все майно на нього. Він давав мені це зрозуміти усілякими натяками та любовними жестами зі свого боку. Я скористалася цією ситуацією, щоб таки дізнатися, чому Дітер та Марґо одружилися.

— Вона якось забезпечила йому алібі, — невпевнено сказав Левін.

— Фальшиве алібі?

— Звісно.

Після довгих наполягань я таки дізналася, що Марґо тоді завагітніла.

— Від Дітера?

— Імовірно.

― І де ж та дитина?

— Марґо сиділа на наркотиках, навіть під час вагітності. Дитина побачила світ передчасно, тож померла.

Це все так зачепило, що мене годі було заспокоїти.

— У цій історії був і свій позитив, — розповідав Левін. — Марґо пережила настільки сильний шок, що припинила колотися.

Хоч мені трішки й було шкода Марґо, але з іншого боку, я не могла збагнути її безвідповідальності. І ще та справа з алібі. Він про це не розповів.

Щовихідних ми їздили до Фірнгайма, щоб перевірити, як ідуть справи у майстрів. У мене тим часом виникла якась внутрішня любов до свого дому. Зимовий сад завжди був моєю мрією. Його прибудували за будинком, тож з нього відкривався чудовий вигляд на мій великий сад. У своїй уяві я вже бачила там квіти, рослини, які буяють в усі пори року, меблі з ротангу та індійські шовкові подушки, що запрошують до відпочинку, папугу, який похитується на тропічних ліанах. То мусив бути мій рай.

До слова, мені зовсім не подобалося, що Дітер і Марґо не збиралися пакувати свої речі. Левін вважав, що позаяк ми плануємо переїжджати до вілли аж після завершення ремонту, то їм обом спокійно можна виділити дві кімнати, поки вони не знайдуть собі якогось підхожого житла.

— Але вони навіть не шукають квартиру, — сказала я.

— Звісно ж, шукають, — протестував Левін. — Але ти сама знаєш ситуацію на ринку нерухомості, там на раз-два житло не знайдеш.

Очевидно, що Дітер отримав якусь невідому мені компенсацію, бо інакше з чого він жив? Марґо теж, мабуть, отримувала й далі заробітну платню, що певною мірою мало сенс, адже вона відчиняла майстрам, прибирала після них бруд та забезпечувала їх напоями.

Дві ванних кімнати я вважала доречними — до цього часу в будинку була лише одна — адже наші діти мали би хлюпатися у власній ванні. Та чи потрібні нам дві кухні?

— Якщо ми опинимося у скрутному фінансовому становищі, — казав Левін, — то завжди зможемо здавати один поверх в оренду, оскільки з власною кухнею кожен поверх перетворюється на окрему квартиру.

— Якщо виникне така необхідність, то завжди можна буде змінити планування, — вирішила я й не дозволила більше зі мною торгуватися з цього питання.

Коли ми — після трьох місяців будівельних робіт — нарешті переїхали, Дітер та Марґо і далі жили там, тож у нас була спільна кухня. Драму було запрограмовано наперед.

Я охайна, майже педантична людина, адже інакше б не стала аптекаркою. Ще малою дівчинкою я залюбки випікала тістечка та пироги, зважуючи все до останнього грама на поштових вагах. Моя кухня блищить, має свою систему, я можу одним рухом відшукати із зав’язаними очима те, що мені потрібно. Я негативно реагувала на неохайність Левіна, але пробачала її йому, як пробачають дитині.

Кухня — це моя маленька лабораторія, царство ароматів, прянощів та експериментів, у якому я відпочиваю після довгого робочого дня в аптеці. Від моєї бабці мені дістався ляльковий магазинчик: у його дерев’яних шухлядах, на кожній з яких прикріплена порцелянова табличка, я зберігаю свої прянощі.

То був перший шок: ваніль, кориця, гвоздика та кардамон лежали не у своїх мініатюрних комірках, а були засунуті до ядучо-рожевої пластикової банки з-під дешевої кави. Замість них Марґо позапихала до моїх шухлядок пластир для ран, гумки для закруток, етикетки для заморозки, скріпки, стиральну гумку та інші неїстівні речі. Я мало не знепритомніла, позбирала всі ті жахливі предмети в одну купу й висипала їх у неприбраній спальні Марґо. Та зрозуміла все правильно: війна почалася.

Через переїзд моє життя дещо ускладнилося. Від моєї першої квартири до аптеки було рукою сягнути, зі Шветцингена трохи далі, а тепер мені доводилося їхати машиною добрих півгодини. Та все ж я не хотіла зараз прощатися зі своєю роботою та самостійністю. Тож зранку прокидалася першою.

Наступним дім полишав Левін — йому треба було в університет, хоча мене не покидало відчуття, що він більше не сприймав навчання серйозно і, найімовірніше, спав собі досхочу. Коли за моїми плечима вже було кілька годин роботи, у віллі ще тільки снідали. То була нав’язлива й неприємна думка ― уявляти їхню спільну трапезу.

Дітеру треба було віддати належне, оскільки він не байдикував: одразу після виходу на свободу зайнявся пошуком роботи, але за професією (він був страховим агентом) вакансій не було. В одній транспортно-експедиційній компанії, куди він теж надсилав резюме, йому запропонували підробіток на посаді водія. Хоча водіння вантажівки — а він навчився цього під час проходження служби в німецькій армії — не відповідало рівню його освіти, він пристав на цю пропозицію.

Відтоді Дітер часто був у роз’їздах; то не була робота на довгострокову перспективу і з чітким ритмом, але я високо оцінила в ньому те, що він не погидував таким підробітком. У вільні від роботи дні він працював у саду, клеїв шпалери та білив ті дві кімнати, у яких жив із Марґо. Виконував він й іншу корисну роботу по дому. Левін віддав йому «мерседес» Германа Ґрабера.

Коли Дітер і Марґо були разом, я не зводила з цієї пари очей. Які між ними стосунки? Важко було сказати напевне: були певні дружні почуття чи то спільна доля, але — наскільки я могла здогадуватися — не було сексуального потягу чи ніжності. Вони хоч спали одне з одним? Оскільки обоє були молодими й спали в одному подвійному ліжку Германа Ґрабера, то були підстави так вважати.

Ми з Левіном жили на першому поверсі у чотирьох кімнатах. У Левіновій «студентській комірчині» постійно працював другий телевізор. Я планувала перенести пізніше спальню і, звісно ж, дитячі кімнати нагору. У напівпідвальному приміщенні раніше була кімната Марґо, а під дахом — дві мансарди, розраховані ще раніше на персонал. Туди позносили всі ті меблі старого Ґрабера, яких не потребували ані ми, ані інша пара. Левін, звісно ж, мав рацію, коли стверджував, що будинок надто великий для двох осіб.

Тож з урахуванням соціального характеру мого мислення, мені дуже важко було сказати Дітеру та Марґо, що їм треба з’їхати.

Та й вони мене не зрозуміли.

— Ми що, заважаємо вам? — запитав Дітер, засмутившись.

Я б залюбки відповіла, що він мені зовсім не заважає, на відміну від його неохайної дружини. Я вагалася — які аргументи навести? Левін, хоч і запевняв мене у протилежному, очевидно, ще жодного разу їм не сказав шукати інше житло.

Вона ж безперервно працює, стверджувала водночас ображена й принижена Марґо. Жінка справді дещо робила, але всі її дії викликали в мене огиду. Вона мила велику кількість дерев’яних східців брудною водою й поняття не мала, що таке мастика для підлоги. У горішніх кімнатах усе смерділо, я відчувала цей сморід у кожному кутку дому. Здається, Марґо ніколи не відчиняла вікно у спальні, як і в кухні. До ганчірки для витирання пилу, якою вона користувалася, я не могла навіть доторкнутися, тож купила собі власну, яку ховала від неї. Але Марґо швидко її виявила й зіпсувала. Доводилося мало чи не щодня повертатися додому з купленим новим набором ганчірок. Мені також муляло око її жартівливе звертання до Левіна «поросятко Ноф-Ноф».

Я ненавиділа її цілою істотою, не могла навіть скуштувати страви, які вона готувала. Увечері я ставала біля плити, яка, знову ж таки, була брудною, і смажила собі та Левіну вишукану їжу. З кожним разом усе більшу огиду в мене викликав холодильник, у якому стояв дешевий маргарин, смердючий плавлений сир — не загорнений у папір — і вкрита пліснявою ковбаса. Усе це належало Марґо. Одного дня Левін навіть запитав:

— Ти вагітна? Бо ти щось дуже перебираєш харчами!

На жаль, я не завагітніла так швидко, але знала, що ніхто не мав права слідкувати за цим, немовби я була одержима цією ідеєю. Чи означало запитання Левіна, що й він готувався до цього? Я розтлумачила його саме так.

Коли був готовий зимовий сад, до мене знову повернулася радість життя. Я купувала квіти, які душа забажає, до нас приїхала ціла машина, переповнена ними. Тепер можна було цілий рік сидіти посеред зелені, а за їдою — дивитися в сад, можна було куняти у гамаку й читати, можна було мріяти й забути історію цього дому, адже тут завжди трішки пахнуло свіжою зеленню. Я раділа можливості, щодня прибувши додому, поливати квіти, легенько посунути Тамерлана в гамаку, а тоді вечеряти тут, а не в моїй оскверненій кухні.

— Тепер, коли нарешті все готово, — запропонувала я одного дня, коли була в доброму настрої, — нам варто б організувати невеличку вечірку на честь новосілля. Доріт і Ґеро тут іще не були, та й моїй директорці цікаво…

Левін не заперечував. Моєю єдиною проблемою залишалася Марґо. Тут, удома, вона вешталася переважно неохайною (у міні-спідниці та зелених плюшевих капцях), але до свята слід було гарантовано сподіватися метаморфози її на «легкодоступну королеву вечірки», а це викликало в мені ще більшу відразу, ніж запах капусти в домі.

Та чи можна було б якось її усунути? Ще пара рук, які допомагатимуть мити келихи та прибирати, точно не будуть зайвими — такий аргумент висунув Левін. Я ж краще б усе прибирала сама.

Мені взагалі треба було вкрай обережно висловлюватися стосовно своєї відрази до Марґо, бо Левін цього взагалі не міг зрозуміти. Ковбасу в холодильнику він не вважав запліснявілою, духовка, на його думку, теж достатньо чиста. Він переконаний, що я мала б радіти, що маю тут удома помічницю, адже я й без того втомлююся на роботі.

Настала осінь, темніло рано. За два тижні до великої вечірки мені випала нічна зміна. Поки я дрімала, у підсобці аптеки вибили вікно — якийсь наркоман шукав дозу. У напівсні я перепинила йому дорогу, спрацювала сигналізація, божевільний ударив мене, я впала на землю. Поліція прибула миттєво, схопила злочинця за дві вулиці від аптеки й намагалася зафіксувати заподіяну шкоду.

Викликали мою керівницю. Вона стрілою примчала в аптеку й зрештою відпустила мене додому. Окрім забою на голові, про який вона подбала особисто, я пережила всього лише легкий шок. Полісмени запропонували підвезти мене додому; щоправда, коли почули, що я живу в Фірнгаймі, то зітхнули з полегшенням, коли я відмовилася.

Увечері я завжди ставила машину в гараж, але цієї ночі просто не мала на це сил. Я підійшла до дверей по неосвітленій доріжці, посипаній гравієм. Здавалося, що всі спали, оскільки була третя ранку. Раптом я помітила світло в задній частині дому, якраз там, де був зимовий сад. Долаючи страх, що сковував тіло, я сховала ключ й обережно підкралася до задньої частини будинку. Невже й сюди навідалися крадії?

У зимовому саду не було ані грабіжників, ані зламаних дверей. З дивним виразом обличчя в гамаку лежав Левін. На моє здивування, він був голий. Кіт, немов фіговий листок, прикривав його промежину. Куди ж він так зачаровано дивився?

Мені треба було перейти на інший кут саду, щоб звідти побачити, до чого прикипів його погляд. На Марґо був лише чорний ремінь для панчіх і червоні чоботи. Фіолетові трусики вона грайливо натягнула собі на голову. Поки всі вважали, що я на роботі, у моєму зимовому саду відбувалося піп-шоу. А де був Дітер?

Я доволі довго не відривала очей від цього дійства. Нараз мені стало зрозуміло, у чому полягав талант Марґо. Вона віддалася Левінові в такий спосіб, який я вважала збоченням та гидотою, і робила речі, на які я б не погодилася ніколи в житті. Я відійшла від вікна лише тоді, коли Левін передав їй маленький конверт і, виснажений, упав на мій гамак, адже неестетичне спарювання завершилося.

Через сад я знову попрямувала до дверей будинку, відчинила їх і прослизнула до спальні. Механічно роздяглася, почистила зуби, нанесла крем на обличчя й лягла у ліжко. Я цокотіла зубами, бо дуже змерзла. Ліжко біля мене залишилося порожнім.

Я не могла ні спати, ні плакати. Не в силах була здолати свою жорстоку лють і смуток підрахунком овечок. Знову і знову перед очима поставала та сцена. Власне кажучи, я ніколи не страждала на відчуття сексуальної меншовартості, завжди отримувала задоволення від тілесного кохання, мої партнери здебільшого теж. Із Левіном усе було трішки інакше: як на молодого здорового чоловіка він, м’яко кажучи, демонстрував не зовсім адекватну потужність. Очевидно, що йому потрібні були більші стимули, ніж мої ніжні пестощі та м’які доторки.

Те, що робила Марґо, було надто вправним. Найімовірніше, вона була справжньою профі й відточувала колись майстерність на панелі, у різних стрип-та піп-шоу. Проте вона здавалася бездушним роботом, запрограмованим якоюсь вищою силою. Хоча Марґо більше й не кололася, але якісь наркотики він точно давав їй як платню.

Дивно, але такі думки мене трішки заспокоїли: його поведінку можна було б оцінювати десь так само, як і поведінку його діда, який навідувався до борделю. Але мій зимовий сад не є борделем! Я щойно вийшла заміж за Левіна, а Марґо ― дружина його друга. Тепер же вона осквернила цим гріхопадінням мій рай так само, як і мою кухню. Треба буде найняти людей, які все продезінфікують, Левін нехай забирається, а після розлучення не розраховує ані на пфеніг.

Десь під ранок я захотіла в туалет. Терпіти не було сили, тож я проникла до вітальні, кинувши звідти погляд на зимовий сад. Левін спав у гамаку мов убитий — він укрився моїм ірландським шерстяним покривалом. Мені спала на думку стара приказка: хто спить, той не грішить, а хто згрішив перед тим, то спить іще краще.

Пані Гірте зловісно засміялася.

Левін чекав на мене аж після обіду, адже зазвичай після нічної зміни я ще й наступного дня залишалася працювати в аптеці. Чи прокралася Марґо опісля до ліжка свого чоловіка? Чи взагалі був Дітер дома? Такі оргії відбувалися щоразу, коли мене не було? Чи бланш під оком у Марґо був пов’язаний із викриттям Дітером її стосунків з Левіном?

А мертва дитина Марґо: батьком був Левін? Мене трусило від холоду й нудоти. Тремтячи всім тілом, я пішла на кухню, щоб зробити собі ромашкового чаю. Спершись об кухонну шафу, чекала, поки закипить вода. Двері повільно відчинилися, на кухню безшумно прослизнув мій кіт Тамерлан. Потершись задертим хвостом об мої ноги, він вимагав уваги. Що розповіла б мені моя тваринка, якби вміла говорити?

П’ючи чай, я вирішила поки вдавати, що нічого не помітила. Але не Левін був першим, хто зайшов услід за Тамерланом на кухню, а Дітер.

9

Павел не мав змоги постійно залишати дітей у Доріт, тож знову прийшов разом з ними в лікарню; було зрозуміло, що його візит буде коротким.

— У тебе знову є малесенький сирок для мене? — запитала Лєне.

Коля ж шаленів від мармеладу.

— Але мисливська сосиска нам не сподобалася, можеш її собі залишити, Гелло, — сказав він. А втім, Павел таки спакував собі й ковбаску з перцем.

— Її принесемо Альмі.

Коли ми знову залишилися наодинці, пані Гірте з несподіваною цікавістю запитала:

— Хто така Альма?

— Дружина Павела.

— Тепер я вже нічого не розумію.

— Ви все скоро дізнаєтеся, пані Гірте.

— У мене ще одне запитання, останнє: де зараз Альма?

— У психлікарні.

Вона підвела очі, а я насолоджувалася її спантеличеністю.

— Мені цікаво, як далі розвивалися події з Марґо, — промовила вона. — Я б ніколи не проявила стільки терпіння, скільки ви.

— Продовження о двадцятій годині, — пообіцяла я.

Дітер здивувався, побачиши мене на кухні.

— У тебе не було нічної зміни? — запитав він.

Затинаючись, я розповідала йому про напад, а він мене жалів.

— Здається, тебе це дуже зачепило, — сказав він і налив чаю. Незвикла до таких дрібних турботливих жестів, я розридалася. Дітер обійняв мене, немов хвору дитину. Тамерлан заревнував і протиснувся між нами.

Окрім мене, так рано прокидався, коли треба було, лише Дітер, адже він мусив працювати. Не сідаючи, він випив зі мною горнятко чаю. Нарешті я таки запитала, настільки безневинно, наскільки могла, де був Левін.

Дітер здивувався. Він, мовляв, бачив його востаннє за вечерею і той не казав, що планує кудись іти.

— Може, він у гамаку валяється, — сказав він жартівливим тоном. — Це його улюблене місце. Я зараз гляну.

— Якщо він там, то не буди його, — попросила я.

Кіт дременув за ним. З виразом справжнього подивування Дітер повернувся на кухню.

— Той божевільний заночував у зимовому саду, — сказав він і покинув мене, порекомендувавши знову відправитись у ліжко.

До обіду в будинку не відбувалося нічого, тоді я почула шум у туалеті. Раптом перед нашим ліжком постав Левін, який дивився на мене, нічого не розуміючи. Я знову розповіла йому про наркомана й показала своє поранення.

— Коли ти повернулася? — ось усе, що його цікавило.

— Не знаю.

На обличчі Левіна можна було прочитати занепокоєння, він вивчав мій страдницький вираз на предмет якихось обвинувачень.

— Мабуть, я заснув у зимовому саду, — сказав він. — Ти мене не шукала?

— Я прийняла потужну знеболювальну таблетку, тож одразу заснула.

Моя пов’язка трішки заспокоювала Левіна, але все ж, здається, його непокоїло те, що після такого шоку я не намагалася з ним зв’язатися.

— А чому ти не зателефонувала з Гейдельберга? — запитав він. — Я б міг тебе забрати.

— Господи, — відповіла я, — тоді б це зайняло удвічі більше часу. Окрім того, я не хотіла залишати там машину. А тепер дозволь мені ще трішки поспати.

Левін пішов, а я продовжувала сушити собі голову. Треба було вимагати від нього пояснень? Помститися? Розлучення?

Я не могла дійти остаточного рішення. Чи варто було передчасними діями зруйнувати те, що пізніше не вдасться так просто зліпити докупи?

Коли після обіду я підвелася з ліжка з голодним шлунком, Левін поспішив приготувати для мене тост. «Ну, його хоча б совість мучить», — подумала я. Але ті муки не були надто сильними. Пересвідчившись, що мені краще, він одразу ж помчав кудись на своєму «порше».

Я все ще сиділа на кухні в халаті, коли туди зайшла Марґо. Можливо, вона діяла за конкретною вказівкою, адже відразу ж запитала, чи може мені чимось допомогти.

— Мабуть, так, — сказала я.

З тієї миті я почала знущатися з Марґо. До цього я уникала того, щоб давати їй прямі накази. Час від часу нерозбірливо зауважувала, що треба помити столове начиння чи ще щось подібне, не дивлячись при цьому прямо на Марґо. Вона ж брала до уваги такі побажання лиш іноді. Тепер же я коротко і чітко пояснила їй, що холодильник треба вимити оцтовим розчином, що духовка потребує ґрунтовної чистки, що ванна та унітаз хоч і нові, але вже вкриті вапняним нальотом, що подвір’я треба замести, а листя із заїзду винести до компостної купи.

— Ні за що, просто так, ми тобі не платимо, — сказала я.

Марґо зашарілася. Вона постійно чистить і прибирає, стверджувала жінка.

— Але як! — відповіла їй на це, до того ж не варто забувати, що вона живе, не платячи за оренду.

Левіна все влаштовувало, захищалася вона.

Що може розуміти чоловік у цих справах, атакувала я у відповідь, до того ж це мій дім, а не його.

Марґо витріщилася на мене.

— Гелло, хата сі належит Левіну від діда, — спробувала мене повчати.

Без жодних слів я дістала з шухляди заповіт і поклала їй перед носом.

Вона справді взялася читати, хитаючи при цьому головою.

— То сі так не робе, — промовила вона.

Коли одного з наступних ранків я йшла в гараж, то дорогою з силою копнула великий плетений кошик. Він перевернувся, і з нього висипалося зів’яле листя магнолії, яке одразу ж підхопив вітер. Я задоволено споглядала за тим, як розліталися листочки: квіти для Марґо. Цієї миті я побачила Дітера, який, найімовірніше, йшов за мною.

Він радісно сказав:

— Це найкращий спосіб позбутися злості! Я потім усе приберу.

Дещо розгублено я запевнила, що це моя справа. Але у дзеркало заднього огляду бачила, що він попрямував не до «мерседеса», а натомість повернувся з граблями та віником.

Здебільшого я рідко бачила Дітера. Якщо ж це випадково таки траплялося, то ми завжди всміхалися одне одному. Я зловила себе на думці, що певною мірою провокувала такі випадковості. Цікаво, чи подобалася я йому також? Якось у зимовому саду він залишив для мене книжку. Поруч поклав записку: «Для Гелли». Чи то був подарунок, чи він просто позичив? То був роман, наукова фантастика, де йшлося про якісь хімічні утопії. Мене зворушувало те, що на противагу до цього дарунка, подарунки від Левіна слугували лише для його власного задоволення.

Після нічного відкриття я не могла більше спати з Левіном. Але він цього навіть не помітив, принаймні так мені здавалося ― адже ініціатива до цього постійно йшла від мене, тож мене оминула незручна потреба його відшивати. У якусь мить, так я собі мислила, він мав би осягнути, що пауза затяглася на довше, ніж зазвичай. А втім, здавалося, йому нічого не бракувало.

Чи знав про все Дітер? Чи, може, він узагалі був сутенером Марґо? Я не хотіла думати про нього щось погане. Хай так, він уже раз оступився, але він точно не був людиною, позбавленою цінностей. Радше навпаки, у ньому було щось лицарське, якась стриманість, що дуже мені імпонувала.

Запрошення на вечірку були розіслані ще до всіх цих карколомних подій, тож я не могла все скасувати. У п’ятницю перед нашим святом я взяла відгул і передусім поїхала на закупи до найкращих продуктових магазинів. Уже незабаром моє авто переповнював вишуканий аромат базиліку.

Решту дня я провела на кухні. Левін поїхав в округ Пфальц, щоб купити там вина, — точніше, я туди його вислала. Марґо ж я утримувала під контролем брудною роботою.

І тут вдарила блискавка: Доріт у своїй енергійній манері прийшла в гості без попередження. У наші студентські роки ми були хоч і цілком протилежною, але все ж нерозлучною парою: я — низенька блондинка з неслухняним волоссям, вона ― висока, струнка, з доглянутою чорною шевелюрою.

Було добре сидіти з Доріт на кухні, чистити разом овочі й балакати.

— Ти не дуже подібна на щасливу щойно одружену жінку, — заявила вона відразу.

Я звалила все на Марґо.

— Я не можу жити з цією жінкою під одним дахом, — сказала я. — Що ти про неї думаєш? Ти ж бачила її на весіллі.

— Мені вона видалася огидною, банальною, простенькою, схильною до німфоманії та дурненькою, — дала оцінку Доріт, — але її чоловіка я б не назвала неприємним.

То була вода на мій млин.

— Ти можеш зрозуміти те, що такий чоловік одружений з тією гускою? — запитала я Доріт.

Вона засміялася гучним, втомленим альтом:

— Але ж, Гелло, таке можна побачити чи не щодня. Серед усіх подружніх пар, які я знаю, мені до вподоби або він, або вона. Тож постійно виникають запитання, що вони знайшли одне в одному. Та все ж одне я знаю точно: іноді в таких сім’ях усе складається дуже добре, навіть якщо цього не може зрозуміти людина збоку.

Чи все добре у сім’ї Дітера та Марґо? Чи той шлюб залишився лише на папері?

— Доріт, що б ти порадила? Як скинути з грудей оту зміюку?

Вона задумалася.

— Важко сказати. Можливо, без Левіна нічого не вийде. Він у цій ситуації має стовідсотково бути на твоєму боці. Ну, такі вони, чоловіки, ― братаються з усіма, кого бачать. Але краще скажи, у тебе немає для мене радісної новини?

— Ти ж сама знаєш, що будеш першою, хто про це довідається. Зараз я не вагітна.

Доріт мене обійняла.

— Усе вийде, тут треба мати трішки терпіння. Ти через це така депресивна?

Я похитала головою, і якусь мить ми мовчки подрібнювали боби.

З таким аскетичним життям, яке в нас було на той час, точно не завагітнієш, але, можливо, це й на краще. Бо хто захоче прив’язувати себе до такого вітрогона?

Доріт угадала частину моїх думок.

— Ти ще на весіллі дулася на Марґо, бо та вішалася на всіх, а найбільше — на благородного Левіна, чи не так?

Я не відповідала. У деяких справах Доріт була моїм другим «Я»: вона теж вивчала фармацію і так само дуже прискіпливо стежила за чистотою. Вона теж розумілася на кухонній хімії та дуже любила малесенькі пляшечки, флакончики й шухлядки, але стосовно одного ми ніколи не доходили згоди — моїх чоловіків. У Доріт був справді добрий чоловік, слухняність якого, зумовлену віком, вона жартома заперечувала, але то був серйозний партнер, який добре заробляв і якого можна було ставити в приклад. Доріт залюбки з цим погоджувалася. Персонажі, з якими я мала справу до цього, були їй просто огидними.

Вона розцінила моє мовчання як підтвердження своїх слів. Доріт відчула, що вийшла на слід.

— Знаєш, Гелло, — почала вона знову, — нещодавно я прочитала таке: «Сексуальність — це влада, а влада за своєю природою агресивна». Мудро сказано, чи не так?

— І який з цього можна зробити висновок? — іронічно перепитала я.

— Там думка розвивалася ще далі, — сказала Доріт. — Добра воля, надійність, вірність, мораль і таке інше нічного не варті, якщо в гру вступає секс — природа значно сильніша, ніж усі наші гуманістичні та християнські заповіді.

— Я мала б радіти твоїй філософії?

— Навпаки, — відповіла вона. — Ти мала би придивитися до Марґо. Вона має над Левіном владу і, найпевніше, над тобою також, адже ти надто сильно нервуєшся через це дурне стерво. Якщо вона поводиться непристойно, то прожени її геть!

На вечірку, звісно ж, прийшло не так багато людей, як на весілля — не було родичів, знаменитостей чи поважних осіб. Щоправда, свою директорку я таки запросила, бо справді її любила. Вона прийшла із сором’язливим солом’яним удівцем, постійним клієнтом нашої аптеки Павелом Зібертом.

Я до останнього була зайнята різними клопотами: готувати їсти, прибирати, протирати склянки. Коли у двері подзвонив перший гість, довелося перевдягатися зі швидкістю вітру. Я придбала собі нову сукню — зрештою, я не бідна, а ще краще сказати — багата. Тож на мені був шовк та кашемір, прабабусине гранатове намисто в шість рядів й італійські черевички на дуже високих підборах, щоб здаватися трохи вищою. Ходити на підборах спершу було незвично, адже, незважаючи на невисокий зріст, я досі носила лише практичне взуття на пласкій підошві.

Власне кажучи, чоловік мав би звернути увагу на мій новий образ, але він цього не зробив. Він вітав гостей, наливав шампанське й теревенив, поки ми з Доріт розставляли квіти у вази.

Марґо з’явилася лише тоді, коли вже зібралися всі гості. Я гадала, що вона вдягне те саме чорне вбрання, у якому отруїла моє весілля. На ній же був золотий бюстгальтер, собачий нашийник довкола шиї та вузькі чорні шкіряні штани. Ззаду, на рівні сідниць, у шкірі були прорізані дірки. Вона досягла бажаного ефекту: всі одразу ж завмерли й споглядали за цим видовищем із розгубленістю або ж ледь вгамованою хіттю. Я почала шукати Дітера й нарешті побачила, як він сперся на стіну позаду всіх. Він спостерігав за реакцією публіки з незворушним виразом обличчя. Павел Зіберт теж забився у кут, де читав щось зі старого рецептурного зошита мого діда.

До мене прослизнула Доріт.

— Ґеро вважає її плюгавою, але ти тільки глянь, як він вибалушив свої очі!

Я помітила, що хлопці та чоловіки моїх подруг обмінювалися думками про Марґо пошепки, але у всіх були такі ж вирячені очі, як і в Ґеро, ба навіть більше — дехто навіть обережно торкався тих дірочок. Левін сяяв від гордості, немов то була його власність. Я мало не врізала йому у всіх на очах.

Моя директорка теж збагнула всю ситуацію. Вона підійшла до нас із Доріт зі склянкою в руках:

— Вона краде у нас публіку, вам не здається? — сказала вона. — Гелло, я б хотіла подивитися будинок. Зимовий сад просто казковий…

Я не могла показати весь будинок, тож обмежилася кількома приміщеннями. До речі, я підлаштувала все так, що на відстані, коли мої слова були чутні Марґо, сказала своїй керівниці:

— Ремонт у квартирі нагорі починається наступного місяця. Там будуть спальня, гостьова та дитячі кімнати.

— Це правильне рішення, Гелло, — відповіла мені директорка, — якщо ви заздалегідь подбаєте про дитячі кімнати. Я свого часу пропустила свій момент.

Моя керівниця була розлучена і не мала дітей, але завдяки верховому коневі завжди видавалася щасливою жінкою.

З величезним задоволенням я помітила, що Марґо усе зрозуміла. Було видно, що мої слова її добряче образили. «Ось і добре, — подумала я. — Скоро ти сама звідси виселишся».

А втім, Марґо не була аж такою дурною, як ми з Доріт радо погодилися вважати. До мешканців дому вона, може, й розкривала свого дзьоба, як їй заманеться, але, на своє здивування, я почула, що вона — навіть якщо й докладаючи зусиль — з чужими чоловіками брала інший тон. Говорила про все можливе: про комунальну політику й поліцію (усе лайно), про школу та автомобілі (суспільство має те, на що заслуговує), про програми на телебаченні (знову ж таки відстій). Чоловіки майже не слухали, натомість витріщалися на її декольте.

Я перервала цю балаканину строгою настановою негайно помити келихи. Але ж вона в такому гарному платті… протестувала Марґо.

— Це не можна назвати платтям, — сказала я, здобувши на свій бік кількох насмішниць. — Окрім того, можеш уже поставити в духовку запіканку на п’ятнадцять хвилин, а тоді її подати. Та спершу принеси з підвалу десять пляшок червоного.

Марґо доручила останнє завдання Левіну, Дітер допоміг їй на кухні, а милого Ґеро вона скомандувала до витирання посуду.

Доріт побачила це й мимоволі засміялася.

— Увага всі, — сказала вона. — У мене Ґеро ще ніколи не…

Після запіканки, яку їли навстоячки, близько дев’ятої прийшов «свиноріз» і приніс ціле молочне порося, яке розділяв на кухонному столі, де й накладав кожному на тарілку його порцію. Я приготувала різні салати, овочі та картопляний гратен, облаштувала куточки для сидіння у кухні, вітальні та зимовому саду, а також роздала посуд для самообслуговування. Усе смакувало просто фантастично, я дуже цим пишалася.

Марґо взагалі більше не допомагала в критичні моменти, коли гостям потрібне було місце чи наповнена тарілка. Вона почала фліртувати зі свинорізом — молодим м’ясником — відволікаючи його від роботи. Великою виделкою для розділяння м’яса він вклав їй прямісінько до рота велику порцію з хрусткою скоринкою, яку вважав найкращою частиною цієї страви. Я прийшла якраз тоді, коли Марґо фонтаном виблювала на підлогу кухні, так що гості з криком посхоплювалися й покинули приміщення, немов під час втечі.

— Мені погано, — простогнала Марґо і вирвалася від мене.

Кому, як не мені, довелося витирати за нею підлогу?

Левін та Дітер лиш дружньо кивнули з далечини, коли я їх покликала:

— Зараз, іще п’ять хвилин.

У шовковому платті я стала навколішки на плитку підлоги й прибирала, хоча від різкого запаху мене саму нудило. Моя огида до Марґо набувала патологічних форм.

Коли все знову блищало чистотою, на кухню зайшов Дітер.

— Ти щось хотіла, Гелло? — запитав він. — Чим можу допомогти?

Хоча він і гадки не мав, що щойно сталося, я виплеснула на нього весь свій гнів.

— Забери цю жінку з дому! — горланила я. — Вона обблювала всю кухню, а мені довелося прибирати!

Дітер запитав безневинним голосом, чому Марґо сама не прибрала за собою. Тим часом на кухню повернувся свиноріз — якому блювотина потрапила на штани — та інші втікачі, щоб наново наповнити свої тарілки. Я більше не мала змоги скандалити з Дітером, але до сьогодні відчуваю огиду до хрусткого молочного поросяти.

10

― У молодості в мене був хлопець, який покинув мене в досить мерзенний спосіб, — несподівано заговорила пані Гірте.

Цікаво.

— Власне кажучи, я сама винна, адже була тоді надто легковірною, — продовжувала вона.

— Та ви ж щойно сказали, що були ще молоді…

— Це не може бути виправданням. Знаєте, ви теж припускаєтеся ключової помилки.

— Якої?

— У вас викривлене бачення реальності.

— Хіба так не у всіх?

Пані Гірте похитала головою.

От чого я справді не люблю, то це старих, які намагаються мене повчати своїм життєвим досвідом та знанням людей. До цього часу вона такого не робила, але якщо зараз не зупиниться, то цю ніч зворушливих розповідей можна вважати останньою.

Але вона більше не намагалася оцінювати мене критично, її допитливість узяла гору.

— То що там далі було з Марґо?

Ну що ж, цієї ночі я хотіла її навчити, що таке справжній страх.

Наступного дня після нашого свята я почувалася жахливо. У мене почалися місячні, на тиждень раніше, ще й нетипово болісні. На щастя, була неділя, тож я вирішила залишатися в ліжку. Коли гості пішли пізно вночі, ми більше не прибирали. Нехай цим займуться інші.

Близько дванадцятої мене майже ніжно розтермосив Левін і сказав:

— Кава б зараз точно не була зайвою.

Я скорчила страдницьку гримасу. Зітхаючи, він сам собі заварив каву й приніс також горнятко мені до ліжка, щоб трішки покращити мій настрій.

— Багато роботи, — сказав він. — Я покличу Дітера й Марґо.

Ну й добре.

Ослаблена, я провела цілий день у власній печері, роздумуючи над своїм становищем. Усе йшло не так, як я того хотіла. Багато грошей та власний будинок тепер у мене були, але дитиною, моєю нагальною потребою, і близько не пахне, а без виконання подружніх обов’язків на неї годі й розраховувати. Чоловік у мене таки був, але й той — невірний, легковажний, досить-таки лінивий. Якщо дивитися в корінь, то єдиний вихід — швиденько з ним розлучитися й знайти собі когось іншого; зрештою, я не молодшаю. Але як на таке відреагують мої батьки? «Я так і знала», — скаже, мабуть, моя мама. Тато ж впаде у депресію. Може, треба було ще раз спробувати з Левіном? Він ще був молодим, йому б іще можна було прищепити почуття відповідальності та серйозність. Зрештою, Герман Ґрабер довірив його мені, тож невже я не мала поважати останню волю старого? До того ж я вважала себе надто слабкою, щоб вирішувати.

Мабуть, я пряла думку вже зо дві години, як несподівано у двері спальні постукали. То був Дітер, мовляв, як у мене справи й чи не потребую я, бува, чогось.

— Ми майже завершили, тож усе знову тіп-топ, — сказав він. — У мене гуде голова. Ти б не хотіла погуляти зі мною годинку?

Мені б точно було більше користі від годинної прогулянки листопадовими туманами, ніж від лежання у ліжку. Проте я відхилила його пропозицію; думка про те, що Левін і Марґо залишаться самі вдома, здавалася мені нестерпною, хоча в понеділок у них знову буде така нагода.

— Марґо мусить забратися! — мимоволі вирвалося з моїх уст. Письмове звільнення — рекомендованим листом — то буде перший правильний крок. До того ж завтра, вирішила я.

Слава Богу, Марґо не заглядала до мого притулку болю, але тут зайшов Левін і запитав, чи я б не хотіла свіжого чаю або супу з пакетика.

— Марґо також недобре, — нетактовно зазначив він.

Я перевела погляд за вікно.

— У тебе ще цього року залишилася відпустка? — спробував він завести розмову вдруге.

Хоча в мене і був поганий настрій, але допитливість нікуди не зникла.

Левін дістав з кишені запрошення на весілля. Доктор медицини, стоматолог Ізабель Бетхер повідомляла про своє весілля з колегою, у якого було довжелезне іспанське прізвище. Це подруга з університету, яка в Ґранаді закохалася в чоловіка з поважної родини. Весілля буде в Андалусії, тож варто було б туди навідатися.

За всієї моєї печалі я не могла відмовитися. Свято було заплановане вже на наступні вихідні.

— Чи є ще квитки на літак? — запитала я.

Левін засміявся. Літати нудно, звісно ж, він повезе нас на «порше».

Я замовкла, але в душі страждала. Я не могла взяти понад п’ять днів відпустки, до того ж їхати машиною було б для мене надто виснажливо.

— Їдь сам, — зітхнула я.

Левін похитав головою.

— На довгих дистанціях люди змінюють одне одного за кермом. Чого ти не хочеш? Ти ж не така вже й стара!

Хоча він це й сказав жартома, але зачепив мене за живе.

— Ти хоча б чув колись, що таке ходити на роботу? Такі тури ідеально підходять для студентів, які лінуються працювати.

— Гаразд, подивимося, — відповів Левін. — Я запитаю Дітера й Марґо.

— Якщо Марґо поїде з тобою, я завтра ж подам на розлучення.

Левін глянув на мене настороженим поглядом.

— Ревнуєш?

— До такої? Я не можу її терпіти. Там сам знаєш. Але для ревнощів у мене нема ні найменших підстав.

Левін зачув лихо, тож вийшов з кімнати.

Увечері я довідалася, що він планував виїжджати з самого рання, бо Дітер також з ним не їхав.

— Щоб ти не хвилювалася, я зроблю на своєму шляху зупинку, — сказав він.

Я прийняла п’ять таблеток валер’янки, щоб випадково не зробити йому зранку кави. Левін спакував речі й на кілька годин заснув біля мене, але я цього не помітила. Коли прокинулася, то «порше» з Левіном уже прямував до Іспанії.

Я скористалася відсутністю Левіна для нечесного вчинку. У газету подала оголошення: ПРОДАМ ДЕШЕВО МЕБЛІ ЧАСІВ ДІДУСЯ. До цього часу ми не обговорювали, кому належав похмурий дубовий буфет Германа Ґрабера чи інший подібний інвентар — мені чи йому. У заповіті цей пункт залишився невисвітленим. Важливі ті речі для Левіна чи ні, мене не обходило, я хотіла звільнити ту мансарду й користуватися нею, до того ж одна. Він мав собі комірку для навчання, а де ж була моя?

Усе розкупили за один вечір. Мені дуже подобаються гарні старі меблі, але ці ніколи не були гарними. Тому я раділа, коли їх позбулася. Дітера в домі не було, тож він не бачив, як скупі люди на вантажних автомобілях, а також професійні ділки й торговці, крекчучи, виносили з дому весь той мотлох. Марґо хоч і дивилася на все це з роззявленим ротом, але не мудрувала над тим, чи мій вчинок був чистим з морального погляду. Вишкірившись, вона махала молодій парочці, яка транспортувала чорний гардероб з вирізьбленими глухарями й оленями.

На вихідних я залишалася з Марґо сама, тож мала намір змусити її гарувати, мов рабиню. Вона не раз запитувала, для чого мені, власне, ті мансарди. Наприклад, для гостей, відповідала я, а може, для бібліотеки чи простору для хобі.

Кімнати на горищі досі не знали ремонту. У планах їх треба було б встелити новим килимовим покриттям, стіни мали бути обклеєні світлими шпалерами. Марґо стогнала. Яка користь із того прибирання, якщо там усе одно буде ремонт! Вона щодо цього таки мала рацію, але товстий шар пилу та павутину я принципово не хотіла бачити у своєму домі, до того ж, так могли завестися шкідники.

Ми шкребли й мели разом.

— Ти тіко гляди! — по-панібратськи зауважила Марґо. — А в маленького крота сили, як у ведмедя.

То мав би бути комплімент. Я промовчала. Вона ж теревенила далі.

Левін уже точно на шляху додому, напевно, якраз у Барселоні, адже найкраще спиться таки вдома…

У мене мурашки забігали по шкірі.

Мені треба було себе пересилити, щоб у таку мить майже інтимної близькості ще раз завести розмову про звільнення. Коли ж вона знову заговорила про «нашого» Левіна, я більше не могла стриматися.

— Тебе не повинно цікавити те, коли повернеться мій чоловік, — відказала я. — Тебе має непокоїти лише пошук нової квартири. Якщо ти не зробиш цього добровільно, я звернуся по допомогу до юриста. Ми не укладали з вами договору про оренду, як ти, мабуть, сама знаєш.

Марґо вдалася до принизливого упрошування. Вона, мовляв, могла б прибирати квартиру на другому поверсі, а жити з Дітером тут на горищі, тоді у мене були б ще чотири додаткові кімнати.

— І як ти собі це уявляєш? — заперечувала я. — Тут нагорі немає ані ванної, ані кухні. Водні комунікації сягають лише другого поверху.

Та це можна було б виправити, запропонувала вона з поглядом переляканого кролика.

— Он як! І хто мав би за це платити? Може, ти?

Мансардні вікна мені подобалися найбільше. Я чітко уявляла собі тут свій прихисток, територію, куди не було доступу всім мешканцям дому. Через бруд світло не проникало крізь вікна.

Тим часом Марґо охопив запал до роботи. Вона принесла чисту воду та смердючі ганчірки зі своєї квартири. Очевидно, що в такий спосіб вона сподівалася мене задобрити. Власне кажучи, вікна потребували лише перефарбування ― за якістю вони були вічні. Я сиділа на підвіконні й ловила віконниці, щоб причинити їх і дослідити ступінь зношення. Вони були зроблені на совість, але, звісно ж, фарба полущилася. Марґо перейшла з відром до другого вікна.

— Віконниці треба зняти. Нехай Дітер їх відшліфує і пофарбує, — сказала я.

Він усе зробить, одразу ж запевнила мене Марґо.

Я вилізла на підвіконня й спробувала зняти віконницю із завіс, але мені не вдавалося.

— Не бабське то діло, най ся хлопи тим займают, — сказала Марґо.

І цим самим розбудила мою гордість.

— Тримай мене міцно, Марґо, — скомандувала я.

Жінка обхопила мої ноги, затиснувши всю мене, немов у залізні лещата. До мого носа долинав запах її поту. На жаль, у мене були надто короткі руки, щоб міцно вхопитися за віконницю.

— Краплю мастила в шарніри, — сказала я, — і то буде дитяча забавка.

Я збігла донизу, щоб принести мастило для швейних машин.

Коли знову піднялася нагору, Марґо стояла колінами на підвіконні. Її обличчя було геть червоне від напруження.

— Гелло, ходи підтримай мене! — гукнула вона майже командним тоном. — Видиш, же мам довші руки!

Я підійшла до неї і з неохотою міцно обхопила її кісточки. Ноги Марґо були кольору синьо-червоного мармуру, після гоління відросла чорна щетина. Поношені легінси сягали тільки до колін. Із зелених капців вибивалися жовті зроговілі п’яти трупного кольору. Важко передати словами мою огиду. Та найбільше мене виводив із себе тоненький потічок поту, який повільно й безперервно стікав зі штанини на мою праву руку.

Вона випрямилася. Одним різким рухом ухопила віконницю руками, але під її вагою раптом почала балансувати на краю.

Саме в цю мить на мене впала слизька крапля поту. Через невимовну відразу мною прокотився спонтанний імпульс, і я її відпустила. Марґо зірвалася з вікна, тримаючи віконницю обома руками. Я з жахом витріщилася у глибину. Там, двома поверхами нижче, лежала вона, мертва чи жива — важко було сказати. Через поспіх я перекинула відро з чорною від бруду водою, зашпорталася об мітлу, впала, різко скочила на ноги й злетіла вниз, перестрибуючи сходинки так, немов утікала від фурій.

Знадобилося всього кілька секунд, щоб я вискочила у сад, туди, де на кам’яній терасі лежала Марґо. Вона дихала, але була непритомна. Я намацала її пульс, який ще можна було відчути. Що робити? Я була вдома сама.

Звісно ж, я викликала карету швидкої. Два фельдшери й лікар екстреної допомоги доставили Марґо у лікарню. Сама заледве притомна, я намагалася додзвонитися до фірми, де працював Дітер, і довідатися, чи йому зможуть повідомити про те, що сталося. На тому боці говорив лише автовідповідач. Можливо, можна було б зв’язатися з Левіном в Іспанії через повідомлення на радіо?

Я зателефонувала Доріт. Майже беззвучно повідомила, що Марґо випала з мансардного вікна.

— Вона мертва? — запитала шокована Доріт.

— Ні, але мені так і не змогли пояснити, наскільки серйозно вона постраждала.

— О Боже, ти сама не своя, — сказала Доріт. — Ти бачила, як це сталося?

— Не зовсім. Я була в тій самій кімнаті. А тоді побачила, як вона лежить унизу. То було жахіття.

— А як так сталося, що вона ні з того ні з сього випала з вікна? — запитала кмітлива Доріт. — Таке ж буває лише з дітьми…

— Вона хотіла зняти віконниці. Їх треба було фарбувати.

Доріт присвиснула крізь зуби.

— Звісно ж, про тяжко травмовану не годиться говорити погано, але ж це безвідповідальна легковажність ― виконувати таку роботу самій!

Я не виправляла Доріт.

— Усе буде добре, — сказала вона, підбадьорюючи. — Можливо, це стане їй наукою. Спершу заспокойся. А якщо хочеш — приїжджай до мене!

Я б залюбки поїхала в Гейдельберг і віддалася материнській опіці Доріт. Але сідати за кермо машини була неспроможна. Треба було дочекатися Дітера.

Щоб повернути в голову ясний розум, я заварила собі міцної кави. Та не встигла її випити, як усе виблювала. Тоді піднялася вгору по сходах й оглянула місце злочину. Крізь підзорну трубу я подивилася на будинки, які стояли за садом. Десь там жили й друзі Ґеро. Чи міг хтось звідти щось побачити? Ні, ненависні ялинки затуляли краєвид. Навіть крізь підзорну трубу я б не могла визначити, чи хтось у тих будинках мив вікна. Цей факт мене дещо заспокоїв. Опріч того, на вулиці не було ані сусідів, ані перехожих витріщак, щоб заглядати, коли під’їхала карета швидкої.

Проблемою була сама по собі Марґо. Вона знала, що я її відпустила. Що б я могла сказати у своє виправдання? Огида не може бути виправданням. Може, збрехати, що мене вкусила оса?

— Дурня! — виправилася вголос. У листопаді немає ос. Може, якийсь особливо огидний павук? Це видавалося більш переконливим, ніж проста крапля поту.

Через годину я зателефонувала до лікарні. Мене запитали, чи я родичка. Ні, просто знайома. Тоді мені не можуть повідомити жодної інформації, але важливо поінформувати найближчих родичів, щоб ті негайно з’явилися до лікарні. Я пообіцяла взяти цю справу на себе. Чи мала Марґо батьків? Я навіть не знала її дівочого прізвища. Кого можна запитати? Я зателефонувала до Левінового друга, але він теж не міг мені нічим допомогти.

Коли нарешті прибув Дітер, я вибігла до нього на вулицю. Він одразу побачив, що щось сталося.

— Я відвезу тебе в лікарню до Марґо, — пробурмотіла я, затинаючись, і заскочила в дім по пальто. У дзеркалі гардероба я помітила, що досі мала на голові хустину, яку зав’язала під час прибирання.

За короткий час у дорозі я розповіла йому ту ж історію, що й Доріт.

Нас відвели в реанімаційне відділення. Під’єднана до апаратів та кабелів, у глибокій комі лежала Марґо. Якийсь лікар вивів нас із палати, тоді відвів Дітера вбік і розповів йому про стан Марґо. Як я пізніше довідалася, надії на порятунок не було. Дітеру дозволили посидіти біля її ліжка, я ж залишилася в коридорі. Двома годинами пізніше вона померла.

Я відвезла Дітера додому в повній тиші. Там запросила до кухні, зробила йому чай і поставила на стіл пляшку коньяку. Він узяв тільки чай.

Я вагалась, чи треба якось його втішати.

— Вона точно не страждала, — злетіло з моїх уст. — Вона одразу ж знепритомніла.

— Господи, — усе, що сказав Дітер, — вона така невдачлива. Тільки тут, у цьому домі, нарешті все було добре, але тепер і це вже позаду. Марґо була такою щасливою, що з вашої ласки вона мала змогу жити в красивому домі, мати ванну й теплі батареї…

Це вже було занадто. Я завила й не могла зупинитися. Дітер гладив моє волосся. Про власні почуття він мовчав.

Наступного дня, у понеділок, я мусила працювати. Мабуть, то були найкращі ліки. Після обіду в аптеку зателефонував Дітер. Раніше він цього не робив. Левін іще не приїхав, але натомість прибула поліція. Нещасні випадки, наслідком яких стали тяжкі тілесні ушкодження чи смерть, вимагають розслідування. Оскільки я була єдиною свідкою, то одразу після завершення робочої зміни мусила заїхати до відділку поліції Фірнгайма.

Я злякалася.

— Що вони запитували? — поцікавилася я.

— Найперше вони оглянули мансарду, вікно та виміряли висоту падіння. Окрім того, сфотографували розтрощену віконницю та плюшеві капці.

То була помилка ― зізнатися, що я була з нею в одній кімнаті. Проте коли я розповідала Доріт і Дітеру про цю ситуацію, то виходила з того, що Марґо житиме і пізніше викладе власне бачення події. Тоді б я ввела в гру павука. Наші висловлювання не суперечили б одне одному.

У відділку мені довелося чекати. За цей час страх посилився. Коли ж нарешті почали записувати мої свідчення, то вся справа більше не видавалась мені такою драматичною.

— Ви були подругами з пані Кросманською? — запитали мене.

Я ухилилася від прямої відповіді:

— Ми жили в одному домі…

Звідки й скільки часу я її знаю, і чи був ще хтось, окрім нас, у будинку. Мені не подобалися такі запитання.

Зрештою, я вислухала від службовця помірну догану: мовляв, добре відомо, що більшість нещасних випадків з тяжкими наслідками стаються під час хатніх справ. Як можна було настільки легковажити, щоб вологої, похмурої листопадової неділі видряпатися в капцях на підвіконня мансарди й там знімати віконниці.

— Усе сталося дуже швидко, — відповіла я. — Ми мали амбітну мету навести за ці вихідні лад на мансарді без допомоги з боку чоловіків. Я мила праве вікно й не надто звертала увагу на те, що робила пані Кросманська. Раптом я почула пронизливий крик, а коли виглянула, то вона вже була внизу.

Я ще раніше обдумала те, що на обох вікнах можна було знайти як мої відбитки пальців, так і Марґо; тож моє висловлювання не можна було б спростувати. Я підписала протокол і зібралася додому.

— І ще одне останнє запитання, — звернувся до мене службовець, коли я вже стояла у дверях. — Як сталося, що подружжя Кросманських переїхало в будинок Германа Ґрабера, точніше, у ваш будинок?

— Це знайомі мого чоловіка, — відповіла я з холодком у голосі.

Обидва полісмени переглянулися.

— Знову наш Левін, — туманно відреагував один з двох.

Дітер дуже мило накрив на стіл, чайник кипів, а з духовки линув приємний аромат.

Чай подіяв дуже добре.

— Мабуть, вони тобі сказали, що в нас обох за плечима судимість, — спробував вивідати Дітер.

— Що ти маєш на увазі під «нами обома»? — перепитала я.

Він говорив про себе та Марґо. Ні, поліція теж не розголошує таємниць, тож вони нічого не розповідали про спосіб життя подружжя Кросманських.

— Вони, мабуть, здивувалися, що ти живеш з нами під одним дахом, — зауважив Дітер.

Досі я над цим не задумувалася.

Дітер дістав з духовки овочеву запіканку, а я насолоджувалася тим, що не перебувала сам на сам зі своїми думками.

11

Нічна медсестра, яка перед тим, як здати зміну, зайшла поміряти температуру, із хвилюванням глянула на мою мокру від поту сорочку. Мені було зле. Після душу я одягла одну з розкішних нічних сорочок Доріт.

Я з недовірою поглядала на пані Гірте. Слухала вона мене вночі чи спала? Як сприйняла смерть Марґо?

Здається, позитивно. Коли наші погляди перестрілися, вона сказала:

— Прекрасного вам ранку! — а потім зовсім несподівано і дещо сором’язливо запропонувала перейти на «ти». — Мене звати Роземарі, — продовжила вона змовницьким голосом.

Трішки згодом моя сусідка запитала:

— А Левін ще живий?

Вона, мабуть, очікувала, що герої моєї історії зникатимуть один за одним, як десять маленьких негренят.

Наступного дня Левін теж не повернувся. Дітер поклопотався про те, щоб зв’язатися телефоном з Ґранадою. Він трішки говорив іспанською. Молодята поїхали у весільну подорож, а гості роз’їхалися — повідомили йому.

Я не надто хвилювалася за Левіна, навіть якщо так собі думав Дітер. Якби з такою манерою їзди з моїм чоловіком щось сталося, я б про це вже знала. Спокій без Левіна та Марґо ішов мені на користь. Я хотіла насолодитися коротким перепочинком, який мені надала доля. Дітер мав звичку тихенько з’являтися на кухні, але це мене радше тішило, ніж заважало. Хвилював мене лише мій кіт Тамерлан: відтоді як померла Марґо, він не хотів нічого жерти, він сумував. Хоч мені й було зрозуміло, що моєю відсутністю він користувався, щоб поніжитися десь на верхніх поверхах, але те, що кіт любив серед усіх саме мого ворога, я не могла йому пробачити. А втім, хто знав, що відбувається в його дурненькій голівці.

Одного вечора — Левіна й далі не було — я приїхала додому й побачила в темряві переполохану постать перед дверима. Її безладне волосся одразу ж нагадало мені Марґо. То була її мати. Дітера вдома не було.

Що ще мені залишалося, окрім того, щоб запросити жінку всередину? Вона жила в селі неподалік, але вже давно втратила зв’язок із дочкою і тільки зараз довідалася від поліції про її смерть. Вона дивилася на мене поглядом, сповненим обвинувачення. Я пригнічено вибачилася, що, мовляв, є всього лише власницею дому.

Мені довелося варити чай і позичати хустинки. Пані Мюллер розповідала, що батько її позашлюбної дитини помер. Уже в п’ятнадцять Марґо бавилася гашишем, згодом перейшла на тяжчі наркотики. Її запроторили до спеціального закладу, звідти вона втекла, потім попалася на проституції серед неповнолітніх, пішла на покращення завдяки працівниці соціальних служб і почала вчитися на кравчиню. Коли ж без поважних причин удруге не явилася до майстерні, її звільнили. Після цієї поразки все почалося по другому колу. Зрештою пані Мюллер не хотіла й чути про власну дочку.

Хіба ж мало я наслухалася таких історій?

На щастя, згодом прибув Дітер. Тепер він змушений був вислуховувати гіркі обвинувачення. Коли ж через багато годин він присів поруч мене в зимовому саду, то був таким же пригніченим, як і я.

Наступного дня прийшла телеграма: Я В МАРОККО, ВСЕ ОКЕЙ, LOVE ЛЕВІН. Дітер теж її прочитав і похитав головою:

— Ну, тепер можна вважати, що він не пішов по-англійськи, не прощаючись.

Мені було все одно. Без порушника спокою мій будинок став, так би мовити, санаторієм. Та й у мене була нагальна потреба зробити щось добре. Щодня я привозила з Гейдельберга якийсь предмет для прикрашання: пишні букети квітів, ароматизовані свічки, шовкові подушки й розкішний килим.

Щовечора ми з Дітером вечеряли разом. На кухні чергувалися. Я піймала себе на думці, що на вечерю трішки причепурювалася й розчаровувалася щоразу, коли його того вечора не було.

За якийсь час у мене знову з’явився настрій підібрати для мансарди шпалери, але тоді раптом мене охопили сумніви, чи варто займати ті приміщення. Дітер тепер жив сам на верхньому поверсі, тож, правду кажучи, я не хотіла думати про його виселення.

Одного дня у двері подзвонив мій брат — на щастя, без сім’ї. Хоч він і залишився всього на один вечір, але я дуже раділа. В атмосфері довіри та затишку ми сиділи поруч і балакали про наше дитинство, батьків і моє весілля. Аж поки Боб не зауважив:

— Мене дивує, що тато на твоєму весіллі їв м’ясо. Мабуть, він так боровся з шоком, хтозна.

— Яким шоком?

— Тільки не кажи, що мама тобі нічого не розповіла…

Я витріщилася на нього. Укотре наша мати довірила моєму братові таємницю, про яку я й гадки не мала. Знову відкрилися старі рани.

— Викладай усе, як є! — наказала я.

Наш любий дідусь був запеклим нацистом, це знали ми всі, хоча й не говорили про це.

Лише через кілька років після його смерті, коли мій тато переглядав останні документи, у нього зародилася туманна підозра, що він — син злочинця. Дідусь брав участь в експериментальній програмі з евтаназії; за наказом домішував отруйні засоби пацієнтам міської лікарні, хай і душевнохворим. Це більшою чи меншою мірою вело до швидкої смерті. У зашифрованому протоколі були зафіксовані справи, названі ініціалами померлих. Знову і знову в них поставало речення: «Смерть від поїдання кеніґсберзьких клопсів». Мабуть, він дав розпорядження, щоб огидні на смак ліки домішували до добряче приправленої м’ясної страви.

— Після такого викриття тато став вегетаріанцем, — сказав Боб і глянув на мене, спостерігаючи за реакцією.

У мене пришвидшилося серцебиття.

— У спадок від діда тобі дісталося лише шкіряне крісло, — сказав Боб. — Я не хочу більше тримати в домі дідів годинник з маятником. Наскільки я знаю, ти б хотіла його забрати?

Я ствердно кивнула. Напевно, моя сім’я давно забула про ті флакончики.

— А від чого, власне, померла бабуся? — запитала я.

— Гадаю, від оперізувального герпесу, — не забарився з відповіддю Боб, адже вгадав мої похмурі думки.

Наступний візит нанесла Доріт з дітьми. Погода була гарна, тож обоє малюків бігали собі в садку, намагаючись спіймати чорних дроздів. Ми могли не випускати їх із поля зору, сидячи в зимовому саду.

— Ти вже відійшла від пережитого потрясіння? — запитала моя подруга.

— Частково, — відповіла я. — Але Левін зник.

— Та що ти кажеш? Недавно ж тільки було весілля, а він уже накивав п’ятами?

Доріт не йняла віри.

— Ну, не зовсім так. Він поїхав до друзів в Андалусію, звідти попрямував у Марокко й більше ніде не спливав. Гадаєш, мені варто хвилюватися?

— Я б місця собі не знаходила, якби то був Ґеро, — відповіла Доріт. — Левін ще не відзвичаївся від вільного студентського життя; хай там як, це — безсоромний вчинок!

— Доріт, гадаєш, Левін міг би стати відповідальним батьком?

— Цього ніхто не знає напевне. Але хто сказав «А», той має сказати й «Б». Ти ж сама його захотіла!

— Доріт, але в мене поки немає дітей. Я б могла все повернути назад.

— Ви тільки гляньте на цю весільну аферистку! Прихопила багатство й фантастичну віллу, а тепер виганяєш чоловіка на вулицю! Як би я мала на це реагувати?

Тут вона мала рацію. Якщо я подам на розлучення, то з моральних міркувань мала б відмовитися від набутої власності. Інакше я б зрадила власні принципи. А може?

— Мені подобається цей дім, — сказала я.

— Я тебе розумію, — відповіла Доріт. — Я б теж звідси не ступала ні на крок. До речі, багато чоловіків змінюються з появою первістка. Вони нарешті дорослішають.

Коли почало сутеніти, ми покликали Франца і Сару до зимового саду; я подала какао з кексами.

«Якби ж я могла готувати для власних дітей, — подумала я. — Витирати червоні носики, в’язати шерстяні светри, зараз, напередодні Різдва, пекти тістечка…»

Після перерви на каву та какао вони знову мене покинули. Доріт забула свою жовту шовкову хустку з синім морським орнаментом. Я ненадовго притулилася туди носом і вдихнула дорогі парфуми.

Підійшовши до вікна, я побачила лише задні фари її автомобіля. Тоді глянула на годинник. Де був Дітер?

Нараз я усвідомила, скільки часу в моєму житті пішло на очікування чоловіків. То було нервове заняття, адже я нездатна, чекаючи, займатися чимось корисним, потрібним. Скільки ж разів я розігрівала їжу, знову знімала її з плити, щоб вона не втрачала вигляду, тоді знову розігрівала, аж поки вона таки повністю розварювалася. Усе, як моя мати.

Тож я не почала готувати вечерю, але без якогось діла очікування стало ще гіршим. У розпачі я чистила за допомогою клейкої стрічки свій синій светр від котячої шерсті. Знову і знову визирала у вікно, чи там, бува, промінь світла не сповіщав про наближення Дітерового «мерседеса». Він приїхав, коли в мене вже підступали сльози, й одразу ж перепросив.

— О, ти запізнився? — запитала я. — А я й не помітила.

Мені не вдалося його обдурити: Дітер був достатньо досвідченим, щоб збагнути, що відбувалося. Він обійняв мене й поцілував. Спершу ми зайнялися раклетом,[6 Раклет — швейцарська національна страва з розплавленого сиру.] а тоді всім іншим на зручному дивані. Подружні ложа вгорі та знизу залишилися неторкнутими.

Якби щоночі у снах мені не являлася Марґо, наступні дні були б щасливими, як жодні інші до цього. До Левіна мені було мало діла. На жаль, у нього точно скоро мали б закінчитися гроші…

Це чудове відчуття перебування-у-підвішеному-стані та психологічного витіснення не могло тривати довго. Хмари почали згущуватися через тиждень. Я стрілою повернулася з роботи додому до мого коханого, коли вигляд Дітера ще у дверях дав мені зрозуміти, що щось не так.

Левін телефонував з Марокко. Він у слідчому ізоляторі через наїзд на літню жінку. За його словами, вона сама кинулася під «порше». Він міг би вийти під заставу, а під час процесу його б міг представляти адвокат.

— Заради Бога! — вигукнула я. — Що сталося з тією бідолашною жінкою?

— На щастя, нічого страшного. Зламана рука, яка знову загоїться, — відповів Дітер. — Левін попросив мене роздобути гроші негайно. Це певною мірою хабар, який треба передати особисто.

Я кивнула: скільки?

Сума була чималою. Хоч я одразу ж погодилася й планувала наступного дня піти в банк, передчуття в мене було погане. Чому не можна було переказати гроші в посольство Німеччини?

Сумне обличчя Дітера говорило мені, що він краще б залишився зі мною. Виснажлива поїздка, звісно ж, не приносила багато задоволення. Тож я без зайвих заперечень зняла гроші, обміняла їх на долари й попрощалася з Дітером. Похорони Марґо пройшли без нього.

Доріт і Ґеро Майсени запросили мене, знову одиноку, на вечерю. Діти спали, Ґеро курив сигару й поширював аромат затишку. На вікні вже висіли різдвяні прикраси, на десерт подали печені яблука. Під час наших теревенів Ґеро одним вухом слідкував за новинами. Його насторожило одне повідомлення про розшук.

— Гелло, ти, напевно, вважатимеш мене базарною бабою, — сказав він, — але ти, мабуть, маєш знати, що я нещодавно почув від своєї фірнгаймської братії.

Я завжди хотіла знати все, що розповідали Ґеро його товариші, з якими він регулярно збирався в генделику.

— Сім’я Ґраберів постійно була темою для розмов у Фірнгаймі, саме тому плітки довкола внука теж не вщухають. Не те, що я маю щось проти Левіна, але оточення в нього не з найкращих.

Я нагострила вуха. Йшлося про Дітера.

— Я знаю, що в нього судимість, — відповіла я.

— А ти знаєш, за що він відсидів?

— Наркотики.

— Через це також, — промовив Ґеро, із насолодою спостерігаючи за моїм неспокоєм. — Твій орендар сидів насамперед за нанесення тілесних ушкоджень.

Значить, у марнослів’ї Левіна таки була частка правди. У моїх очах Дітер поставав лише в милій та мирній іпостасі.

— То було вже давно, — виправдовувала я свого коханця. — Люди змінюються, але їхні близькі ніколи про це не забувають і не пробачають.

Ґеро пішов на примирення.

— Гелло, я ж лише кажу те, що чув. Цілком можливо, що за цей час він став гідним представником суспільства. Хай там як, але будь обережна.

Доріт дивилася на мене пильним поглядом. Завдяки жіночій інтуїції вона одразу помітила, що я занервувалася й зашарілася, як тільки назвали ім’я Дітера. Слова Ґеро мене дуже зачепили.

— Це добре, що, як і в старі добрі часи, ти знову до нас завітала, — додав Ґеро.

А на прощання для примирення зауважив:

— Шлюб пішов тобі на користь. Маєш добрий вигляд.

«Так, — подумала я, — кілька днів я почувалася щасливою поруч із другом сім’ї». Тепер уже було надто пізно проганяти Дітера до бісової матері; я по вуха в нього закохалася, до того ж значно сильніше, ніж це було з Левіном.

У чому я б могла звинувачувати Левіна під час розлучення? Основний аргумент — його поведінка з Марґо. Та чи могла я виносити на люди це приниження та свою ненависть? У такому разі поліція може прискіпливіше вивчати смерть Марґо. Я поняття не мала, чи ту справу вже закрили. Тож заради обережності краще Левінові не знати, що я бачила його з Марґо. Щодо іншого, то я покладала великі надії, що Дітер йому не розповість, що став моїм коханцем. Бо так може виникнути підозра, що він уже давно ним був, тож у мене була ще одна причина посприяти Марґо випасти з вікна. Ще чого! Дітер не настільки тупий, щоб нас зрадити.

А втім, певна недовіра таки закралася. Дітер був у дорозі вже чотири дні, відтоді телефонував лише один раз, ненадовго, але я не могла розібрати його слів.

Одного вечора я піднялася до горішньої квартири, куди нечасто навідувалася через Марґо. Тут вони спільно проживали. В окремих місцях тут іще стояли жахливі меблі Германа Ґрабера, в інших — речі зі смітника.

Усе, що належало Марґо, пробуджувало в мені огиду. У ванній досі стояв її липкий спрей для волосся, косметичка, лак для нігтів. Дітер залишив усе так, начебто вона мала незабаром повернутися з подорожі. А його речі? Я невпевнено відчинила шафу в спальні. Дітерові твідові штани гірчичного кольору з низькою посадкою та куце чорне плаття Марґо дружно висіли поряд.

У запиленій вітальні стояли два старі м’які крісла, торшер з рюшевим абажуром, низька шафа зі знятими із завіс дверцятами, куди поставили радіо й телевізор, а також масивний дубовий письмовий стіл Германа Ґрабера. Я обережно висовувала шухляди. Одна з них була замкнута. Всередині не було нічого особливого: сигарети, каталоги й квитанції, фотографії, ножиці, скріпки, конверти й папір — усе, що залишилося від Левінового діда — а також коробка цукерок, які мені якось приносив Левін.

Та мене цікавила замкнена шухляда. Як і на весіллі, у мене в голові знову постав образ дружини Синьої Бороди, яку серед усіх притягувала саме заборонена кімната, хоча вона, так само як і я, відчувала лихо. У цій шухляді на мене чекає вирішальна підказка стосовно характеру Дітера. Але мені банально бракувало підхожого ключа.

Чи варто було відмикати шухляду ножем? Чи Дітер мав ключа? Більш правдоподібним було те, що він його десь заховав. Я сіла в одне з просиджених крісел й замислилася над тим, де можна було б сховати крихітний предмет. Можливо, за тією жахливою олійною мазаниною?

Я пережила справді незрівнянний тріумф, коли зняла зі стіни майже чорний пейзаж пустища й виявила ключ. Без зайвих пошуків та копирсання я розгадала велику таємницю, немов справжній детектив, лише за допомогою власної уяви.

Долаючи страх, я відімкнула шухляду. Краще б я її не висувала, адже в мене не було ні найменшого бажання зірвати маску з подвійного агента.

З першого погляду я помітила у відкритій пачці цигарок гроші. То були долари. Рівно половина від суми, яку я обміняла.

12

У лікарні бувають дні, коли лежиш самотньо в ліжку, немає ані відвідувачів, ані листів; іншого ж дня вони приходять юрбами, так що під вечір більше не залишається сил.

В один з таких днів першою до мене завітала моя давня подруга Ортруд, щодо якої маю припущення, що вона мене не зносить, адже я завжди була краща за неї. На жаль, я до сьогодні не знаю, скільки вона заробляє. Моя директорка перетворила це на таку таємницю, аж у мене виникає підозра, що в тої зарплата таки вища. Зрештою, то були дві спортсменки, які надибали одна одну: керівниця — затята вершниця, а моя колега — хокеїстка. Щопонеділка вони демонстрували одна одній свої синці. Мозолиста поверхня її долоні під час рукостискання в неприємний спосіб нагадала мені про її захоплення.

— Гелло, що ти тут забула? — сказала Ортруд і звільнилася від букета запорошених сухоцвітів.

Я зраділа, коли вона пішла. Щоправда, я була вдячна їй за одну пораду з дитячим харчуванням. В аптеці було мало їстівного для щоденного вжитку. Але з персикового пюре для немовлят, з додаванням вершків та кількох свіжих ягід, виходив вишуканий десерт, до того ж за ціною виробника.

— У мене була подруга, — повчала пані Роземарі Гірте, — яка оживляла сухі квіти спреєм для волосся, звісно ж, без хлорфлуорокарбонів.

Пані Рьомер, Павел, Коля, Доріт і Ґеро наповнювали собою нашу палату в цей день. Мою сусідку вперше відвідав чоловік. То був аптекар на прізвище Шредер.

Зрештою, усіх не надто галантно проганяв доктор Кайзер. По тому я практично не мала сил на розповідь.

Виявлені в шухляді Дітера гроші збили мене з пантелику. Я прокручувала в голові різні пояснення. Найменш імовірно, що то були особисті заощадження Дітера. Усе радше скидалося на те, що він хотів обвести мене навколо пальця. З Левіном спілкувався лише Дітер, тож уся та дика історія, яку він мені повідав, напевно, була брехнею. Але якби мій коханий мав намір змитися з грішми, то взяв би з собою всю суму. Якщо ж він мені збрехав, то це мало спливти після повернення Левіна.

Розгадка крилася в тому, що вони обидва були спільниками. Історія зі збитою жінкою могла бути правдою, адже не суперечила манері їзди Левіна. Можна було повірити й у те, що Дітер мав привезти в Марокко заставу. Але з доларами в столі точно щось нечисте.

Ну за що мені таке? Я чортихалася. Чому мені знову і знову траплялися якісь негідники? Добре, що не надала Левіну доступу до свого рахунку. У легальний спосіб мій чоловік не зміг би розпоряджатися моїм майном.

«Вам так просто мене не здолати, — думала я тоді. — Я значно мудріша за вас». Але вже від самої думки про те, що моє життя могло бути в небезпеці, ставало моторошно. У відкритій битві я точно не мала шансів, краще було б здаватися милою й дещо наївною. Чи, може, ліпше зробити благородний жест і віддати Левіну мій дім та мої статки?

«Гроші змінюють характер, — спало мені на думку. — Раніше я менше переймалася матеріальним речами, була скромною у своїх потребах». Та не встигла розбагатіти, як зрозуміла, що раніше помилялася.

Наступного дня зателефонував Дітер. Усе пройшло гладко, вони вже в ексклаві Сеута на північному узбережжі Африки. Наступного дня чоловіки збиралися сісти на пором до міста Альхесірас на півдні Іспанії.

Левін узяв у нього слухавку й щиросердечно заговорив:

— Золотце, слухай, я розумію, що ти гніваєшся. Але якби ти знала, крізь що мені довелося пройти… Буде дуже погано, якщо ми з Дітером затримаємося тут на півдні на кілька днів і трішки відпочинемо?

Я вдала невеличку образу й велике занепокоєння, а тоді по звуках відчула, як Левін, зітхаючи з полегшенням, запалив цигарку.

Тепер у мене буде ще кілька днів, щоб розробити стратегію. Я вдруге піднялася сходами. Можливо, був якийсь знак, який я проґавила. Тамерлан покрався за мною й одразу ж умостився на оббитому зеленим кріслі, поверхню якого роздряпав до мохоподібного рельєфу.

Я довго стояла у спальні, оглядаючи фланелеву постільну білизну з халтурним декором у вигляді квітів шипшини, які, мабуть, у шістдесятих були для бабусі Левіна новинкою. Коли їх востаннє прали? Борючись із легким блювотним рефлексом, я задерла матрац із трьох частин і підголівник. А втім, така схованка більше підійшла б старим людям, профі ж скористалися б банківським сейфом.

На жаль, я не могла так просто забрати собі свої долари.

Я ще раз переглянула папери. Відсутність посвідчень, документів та полісів медичного страхування свідчила про те, що у Дітера має бути ще один сховок. Та й усі інші його пожитки були настільки дрібними, що помістилися б у дві валізи. Тим часом я знайшла фото, на якому він був з батьками, братами й сестрами — позувала велика сім’я, напружена й виряджена. Не скидалося на те, що в його батьків був фотоапарат і вони знімкували дітей на кожному кроці, як це було в моєму домі. Бідні люди, одразу видно.

Тяжке дитинство! Яке право я мала засуджувати Дітера? Раптом я відчула, що мої долари втратили значення. Я кохала цього чоловіка, байдуже, що він задумав. І він теж мене кохав. Я була схильна вірити своїм інстинктам.

Знову і знову я поринала у роздуми, чи варто піти до юриста. Якщо Левін залишиться з порожніми кишенями, то в жодному разі не пристане на розлучення. Але чи міг він мені якось зашкодити?

Ще й як міг — принаймні допоки я знала його таємницю. Треба було застосувати ту ж тактику, що й Герман Ґрабер: скласти заповіт таким чином, що у разі моєї смерті все майно переходить до фондів Червоного Хреста. Уже наступного дня я збиралася заплатити в районному суді за виготовлення такого документа. Одна копія мала б дістатися Левіну.

Коли після такої обтяжливої справи я повернулася ввечері додому, на в’їзді до подвір’я, немов друзі, стояли один біля одного «порше» та «мерседес». Чоловіки повернулися. У мене затремтіли коліна. Я залишилася на кілька хвилин у машині. Треба було обійняти Левіна чи Дітера, а може, взагалі нікого?

Хай там як, але рано чи пізно мені треба зайти в будинок. Вхідні двері відчинили ще до того, як я знайшла ключ. Несподівано для мене Левін міцно мене обійняв.

Стіл був святково прибраний (включно з пластиковими підставками), горіли свічки, пахло гарячим маслом. Йому треба багато чого виправити, сказав Левін і налив мені у келих хересу.

Повернутися після виснажливого дня та довгої їзди крізь листопадовий туман до теплої домівки ― це, звісно ж, завжди приємно. Я часто так зустрічала інших, рідко коли таке влаштовували на мою честь. Витончений херес розлився теплом по голодному шлунку, і я знову відчула до Левіна певний інтерес. Олійний бронзовий відлив його шкіри приваблював майже так само, як аромат їжі.

— Дітер досі сидить у ванні. Він, власне кажучи, не хотів долучатися до вечері, але я подумав, що ти не заперечуватимеш, — сказав Левін.

Немов у тумані, я похитала головою й підсунула келих, щоб його наповнили вдруге. На моєму місці лежали подарунки в гарному упакованні.

«Зараз я сидітиму зі своїм коханцем та чоловіком за одним столом, — подумала я. — Здається, Левін нічого не підозрює…»

Перш ніж я встигла уявити собі цю ситуацію, на кухню зайшов Дітер, так само звабливо засмаглий, як і Левін. Обоє були в чудовому настрої. Дітер поцілував мене в щічку й заглянув до духовки, щоб перевірити, чи готове філе «Веллінгтон».

— Майже готове! — сказав він. — Сподіваюся, ти голодна.

Що ж вони замислили?

Ми їли й пили, сміялися й жартували. То був чарівний вечір. Звісно ж, справжня насолода ― сидіти поміж двох радісних чоловіків, кожен з яких засипав мене компліментами й розповідав історії, від яких волосся ставало дибки. Я розпакувала свої подарунки. Східні солодощі, трояндова олійка, надто вузькі для мене іспанські півчобітки та античний срібний світильник. Левін радо тринькав гроші.

У подарунок від Дітера я отримала марокканську килимову подушку, яка ідеально пасувала до шкіряного крісла мого діда. Атмосфера була, немов на Різдво. Мене мало совість не замучила.

Стільки гарних дарів, і все за мої гроші! Я трішки сп’яніла, тож стала більш сентиментальною. Треба було йти спати, допоки гарний вечір не закінчився риданням.

Усе попливло перед очима. Невже вони щось підсипали в шампанське? Мабуть, ні, бо коли незабаром до спальні ввійшов Левін, то з небаченою досі пристрастю взяв мене на засмаглі чоловічі груди. Мушу визнати, що мій намір спати лише з Дітером у цю мить як вітром здуло.

Наступного ранку в мене було похмілля, однак це не є поважною причиною, щоб не йти на роботу. Обоє чоловіків спали. Голова розколювалася, я сиділа на кухні й сьорбала міцну каву. Моя ситуація знову заплуталася. Під час похмільного сніданку до мене явився привид Марґо і сказав, що раніше її ділили між собою двоє друзів, тож тепер настала моя черга.

Охоплена сумнівами, я сіла в машину. Зараз, узимку, о сьомій ранку було ще темно, у садках перед будинками світилися прикрашені ялинки. У дитинстві вони нагадували мені про наближення Різдва та полегшували темну дорогу до школи. Однак відтоді на свята я поверталася додому радше неохоче, тож передала ці обов’язки своєму братові, який міг у такий спосіб показувати батькам онука. Цього року я святкуватиму з двома кримінальниками, а не у вузькому колі власної маленької сім’ї. Я не просунулася ні на крок.

Наступного вечора Левін теж був милим та уважним; ми були самі. Я обережно запитала, чи не бракувало грошей.

Левін кинув на мене уважний погляд.

— На щастя, ми не віддали за мій викуп усю суму, інакше нам би не вистачило коштів на повернення додому та на кількаденну відпустку.

Я поставила кілька безневинних запитань про слідчий ізолятор, бо мені й досі видавалося неймовірним, що Левіна запроторили за ґрати через дорожньо-транспортну пригоду.

Левін розповідав, що родичі постраждалої жінки його мало не лінчували і що тільки поліція врятувала його від розлюченого натовпу.

— А скільки років було тій жінці? — запитала я.

— Мабуть, тридцять.

Дітер згадував старшу жінку, то була перша невідповідність. Другою невідповідністю було те, що засмага у Левіна була значно інтенсивніша, ніж у Дітера. Проте свої сумніви я залишила при собі. Можливо, мої побоювання були абсурдними. Адже обидва чоловіки поводилися приязно. Відтоді, як не стало Марґо — про яку, до речі, ми більше не згадували — сексуальний апетит Левіна покращився. Було очевидним, що вона тримала його у своїх тенетах. Дітер натомість уникав прямих зустрічей зі мною сам на сам. Не було ані бесід, ані нових ніжностей.

Будучи фармацевтом, я жартома проходила тести на вагітність, до того ж іще задовго до одруження з Левіном. І ось, незадовго до Різдва, це сталося. Вперше в моєму житті тест був позитивним.

Звісно ж, я знала, що на ранніх стадіях відсоток неточності був високим, тож певну ясність могла внести лише ультразвукова діагностика. Тим часом внутрішнє чуття підказувало, що я таки вагітна. Зранку через нудоту я не могла їсти, але вже близько дванадцятої мене неабияк тягнуло з’їсти свіже тістечко з дріжджового тіста, полите жовтим пудингом та з трьома вишеньками зверху, тож я вибігала до пекарні поблизу, навіть не накинувши пальта — у самому лише білому кітелі, і купувала собі одразу чотири таких смаколики.

Якщо до того мене важко було назвати нормальною, то тепер я стала справді божевільною. Від кого була дитина? Я б абсолютно не заперечувала, якби така неморальна вагітність спіткала якусь блудницю, скажімо, Марґо, але аж ніяк не пані Геллу Морман-Ґрабер. Я хихотіла сама до себе, ридала в машині, воліла розповісти про це цілому світу й водночас вважала, що поки краще зберігати мовчанку.

Постало питання, чи варто було зберегти дитину від двох таких сумнівних тат. У мене й раніше вже була нагода народити дитину, не маючи чоловіка — але я намагалась уникнути такої можливості через почуття відповідальності (щоправда, не завжди старанно, інакше б не доводилося робити тести). Тепер же в мене був один зайвий тато, а це знову халепа.

Я б так хотіла обговорити свою вагітність із Доріт, але мені здавалося, що ще не час. Лише Тамерлан запропонував себе як психолога, тож я часто користувалася його послугами. Щоб не нашкодити, я більше не вживала ні грама алкоголю, витискала апельсиновий сік (і блювала), а також довго прогулювалася на свіжому повітрі.

«Першій живій істоті, яку зустріну вдома, розкрию свою таємницю», — нарешті вирішила я, немов під якимось невротичним примусом. У казках героїня б думала про якогось собаку чи котика, я ж уявляла собі когось із моїх чоловіків. Щоправда, коли повернулася додому, то об мої ноги потерся лише Тамерлан. «Порше» стояв перед будинком, але вдома не було ані Левіна, ані Дітера. Я піднялася сходами нагору, горішня квартира теж була порожня. Нарешті я зібралася з духом і вийшла на мансарду. Левін стояв біля того самого вікна й плакав.

Я тихо підійшла до нього й поклала руку йому на талію. Чоловічі сльози змушують мене танути, немов шоколад на водяній бані.

— Вона не страждала, — сказала я. — Вона відразу ж знепритомніла.

Левін не реагував. Тоді вишмаркався.

— Де мій олень? — запитав він.

— Хто? — перепитала я, одразу не збагнувши.

Як виявилося, він мав на увазі той важкий гардероб із вирізьбленими глушцями й оленями, який собі забрала молода пара. Його бабуся завжди розповідала йому історії про лісових звірів, показуючи їх на тому гардеробі, жалівся він. Я намагалася його втішити й не донесла йому радість свого материнства.

Пані Гірте гикнула.

— То, значить, завтра я довідаюся, хто з тих двох чоловіків таки взяв гору, чи не так?

13

Власне кажучи, Роземарі ― не найгірша сусідка по палаті; коли думаю про інших заплаканих жінок, яких зустрічаю в коридорі, то мушу визнати, що мені пощастило. Прикро, що на початку я дивилася на неї зневажливо.

Здається, вона багато часу проводить на природі ― чи то з чужим псом, чи возить на прогулянки того чоловіка у кріслі-візку. При цьому вона розвинула в собі хобі — стала орнітологом і чудово знається на тих кількох видах птахів, які досі населяють наші ліси. Нещодавно Роземарі розповідала, що один дивак вирішив поселити в Північній Америці всіх птахів, які трапляються у творчому доробку Шекспіра; відтоді там появилися годівнички.

Та в мене для неї, звісно ж, були цікавіші історії, наприклад, про мою вагітність.

Наближалося Різдво, я чекала на дитину й нарешті могла відпустити своє приборкане на довший час прагнення до різних халтур та сентиментів. Від дідуся з бабусею мені дісталися ялинкові прикраси, бо моя мама втілювала в життя власне уявлення про модні дерева в рожевих чи бузкових гірляндах. Уперше в житті я відкрила маленький ящичок, наповнений стареньким дощиком, волоссям ангела, скляними дзвіночками, залитими воском свічниками, дерев’яними ведмедиками, Червоними Шапочками та ковзанярками тонкої роботи лобзиком, ну і, звісно ж, бабусиним янголом із сусального золота. Дітер і Левін спостерігали за тим, як я розпаковувала всі ці скарби. Більшість із них були передбачені для ялинки, але вирізьблений церковний хор хлопчиків і фігурку курця, привезену з Рудних гір, можна було б виставляти вже на початку передріздвяного періоду — на адвент.

Левіна охопила ностальгія, він зварив пунш із червоного вина, запашної гвоздики та цукру. Питво швидко вдарило в голову, тож чоловіки почали дуркувати.

Давно вже я не бачила цього янгола з сусального золота. У дитинстві я вважала цю фігурку самим Сином Божим. Крихітне личко та рученята були виконані з воску. Одежина в складках із цупкої, дещо пошкодженої золотої фольги надавала янголу настільки гарного блиску, що не можна було відірвати очей.

— Що вона сказала? — запитав Дітер. — Чим та фігурка наколота?

Левін залився реготом. Дітер зареготав услід й обидва не могли зупинитися.

— Наша наколота фігурка починає злитися, — промовив Левін. — Ти тільки глянь на неї, як під золотим волоссям набрякають судини, там працює аналітичний центр.

Цей вечір вони провели за такими балачками. За нормальних обставин я б теж почастувалася пуншем з червоного вина, але моє особливе становище стримувало мене від цього. Тож сталося так, що я не поділяла їхньої радості.

Очевидно, що їхній жарт мав прихований зміст, який я намагалася розгадати: вони використали мої долари для великої оборудки з наркотиками, а Левін не сидів у темній камері, а натомість десь займався серфінгом. Сповнена відчаю, я переводила погляд від одного на другого:

«Хто з них батько моєї дитини?» — не припиняла думати.

За всіма моїми підрахунками, в обох були приблизно рівні шанси наступного року стати батьком.

— Ваш наколотий янгол іде спати, — сказала я. — Святкуйте свої великі успіхи без мене. Але не смійте думати, що можете водити мене за носа.

Я запитувала янгола:

— Що мені робити? Чому в своєму житті я все роблю не так?

Янгол випростався й процитував слова з «Табору Валленштейна»:[Твір Ф. Шиллера, що увійшов до драматичної трилогії «Валленштайн», написаної у 1799 році.]

— Ніколи не ставте життя на кін, бо ніколи не виграєте життя взамін.

Хоч я вже спала, зате відчула, що небесний посланець посипав мене білим порошком, немов снігом: коксові сніжинки, білі спідничинки ― ось твій шлях.

Коли наступного ранку я заглянула до неприбраної кухні, мене знову знудило. Левін, бува, не підсипав у їжу якогось порошку? Про всяк випадок я відшукала копію свого заповіту й демонстративно залишила її на брудному кухонному столі.

На роботі в мене переважно не було багато часу на роздуми. Окрім квапливих людей, які швиденько забирали свої ліки, до аптеки заходили й деякі постійні клієнти, що любили потеревенити.

Як правило, то були старі та одинокі люди, єдиною втечею з рутини для яких був похід до лікаря чи в аптеку. Я усвідомлювала, що моя професія передбачає й виконання соціальних функцій: не лише консультувати, але й вислухати. У той час, коли мені не дуже це дошкуляло, моя директорка одразу ж зникала, забачивши балакунів, налаштованих затриматися в аптеці на довше. Моя спортивна колега Ортруд теж злорадно бурмотіла:

— Гелло, твоя черга.

Іноді мені доводилося вислуховувати абсурдні історії, але здебільшого йшлося про «лиховісних» родичів. Невістка хоче її вбити, розповідала літня жінка, вона вже неодноразово давала їй більше крапель, ніж треба було. Власне кажучи, я ніколи не сумнівалася, що в деяких родинах справді траплялося Corriger la fortune,[8 Посприяти щастю (фр.).] а високі шанси на це були навіть у вузького кола співмешканців.

Здебільшого в аптеку заходять матері, які шукають ліки для хворої дитини, бабусі чи чоловіка, а заодно купують протизаплідну таблетку для самих себе. Винятком був Павел Зіберт, невеселий чоловік середнього віку, який мешкав поблизу й ходив на закупи для своєї сім’ї. Моя директорка взяла його за компанію, коли я запросила її на святкування новосілля.

То був тихий, симпатичний чоловік, який нікого не втягував у розмову. З часом на основі приготовлених рецептів ми вивідали, що його жінка перебувала на психіатричному лікуванні. Від Доріт моя цікава керівниця дізналася, що бідолашна страждала на психоз і мала параноїдальні напади з галюцинаціями.

Я була сама в аптеці, коли цей гідний співчуття й водночас показний мужчина зайшов перед самим закриттям. Цього разу він здавався більш приступним.

— Як справи у вашої дружини? — наважилася я запитати.

Він кинув на мене уважний погляд.

— Вона тимчасово в лікарні.

«Бувають люди, яким ще гірше, ніж мені», — спало на думку. Як йому вдається ходити на роботу й доглядати хворих дітей, запитувала я, поглядаючи на рецепт, на якому перед його прізвищем стояв титул доктора.

Він був редактором одного наукового видавництва, тож міг частину роботи виконувати вдома.

— З хатніми обов’язками справляюся добре, — сказав він, не приховуючи гордості. — Проблеми виникають лише зрідка.

До речі, він мусить перепросити, бо забув, як мене звати, хоч уже навіть бував у моєму домі.

Я могла його зрозуміти.

— Морман, Гелла Морман, — відповіла я. — Або ще правильніше: Гелла Морман-Ґрабер.

Це нагадало йому оголошення в газеті про моє весілля.

— Моя жінка тоді сказала: гробар одружується із замореною, — весело розповів він.

Мені майже шкода було, що він знав про моє весілля. Та й на його дружину я злилася: та собі сиділа в будинку для душевнохворих, переклала хатні турботи на плечі чоловіка і ще й відпускала дурні жартики про заморених.

Я почала зачиняти аптеку.

— Мій чоловік, гробар, уже зачекався на свою заморену, — сказала я невдоволеним голосом.

Павел Зіберт збагнув, що я не оцінила його жарту. Він звернув на мене покаянний погляд, і раптом стало зрозуміло, що ми одне одному подобалися.

Дорогою додому мене охопив настільки сильний страх, що я б із радістю повернулася до своєї оборонної аптеки. Як відреагував Левін на заповіт?

Мій чоловік чекав на мене із серйозним і знедоленим виразом обличчя. Заповіт лежав перед ним.

— Це жарт? Якщо так, то він невдалий.

— Я навчилася цього від твого діда, — відповіла я. — Мене тепер невигідно вбивати, бо ти в такому разі залишишся ні з чим.

Левін глянув на мене з роззявленим ротом. Тільки тепер він усе зрозумів, а це усвідомлення його глибоко ранило.

— Ти що, з глузду з’їхала? Я докладаю всіх зусиль, щоб показувати тобі свою любов і ніжність, а ти без жартів роздумуєш над тим, що я хочу тебе прикінчити! Це поважна причина для розлучення.

Тепер мені стало його шкода, я почала жалкувати, що так учинила. Він мав рацію. Після повернення Левін став милішим. Але я не здавалася.

— Чому ви назвали мене наколотим янголом? — запитала я.

Як я могла серйозно сприймати ту невеличку гру слів двох п’яних чоловіків…

— Я сприйняла все серйозно. Ви провернули за допомогою моїх грошей якусь брудну справу, — відповіла я. — Ви хочете збагачуватися на муках та смерті молодих людей.

Тепер уже Левін лютував.

— Що означає твої гроші? — накинувся на мене. — То ніколи не були твої гроші, кожен пфеніг належить моїй родині. Припустімо, що я справді такий мерзотник, то я б тебе зараз піддав тортурам і змусив би у себе на очах скласти новий заповіт. І цим самим ти б підписала собі смертний вирок.

— Я не стара, не хвора і не користуюся зубним протезом. Тобі довелося б вигадати щось оригінальніше, щоб тебе не засудили за вбивство.

Було помітно, як у голові Левіна вирували думки.

— Ти б могла випасти з вікна мансарди. Самогубство у зв’язку з депресією.

— Тобі ніхто не повірить, — відповіла я. — Я ще ніколи в житті не була депресивною, це підтвердять усі мої друзі.

— Я змушу тебе написати прощальну записку, — наполягав Левін. — Вона переконає твоїх друзів.

Ми дивилися одне на одного поглядами, переповненими ненавистю. З мене було досить. Оскільки я не мала, що більше сказати на цю тему, то почала плакати.

— Я чекаю дитину, — промовила я, ридаючи.

— Що ти чекаєш? Може, радше свої місячні, я ж бо добре знаю, яка в тебе тоді буває істерика.

Я вибігла до спальні, щоб далі плакати у своєму ліжку. За якусь мить я чула, як хряснули вхідні двері й «порше» від’їхав від будинку.

Левін не повертався додому цілу ніч.

Наступного ранку ні коня, ні вершника усе ще не було вдома. У ранковому халаті я спустилася на кухню й поставила воду, щоб вона закипіла. Без публіки у мене зникає бажання плакати. Якраз у мить, коли я спльовувала свій ромашковий чай в умивальник, зайшов Дітер. Я витерла рот паперовим рушничком і сіла за стіл, важко дихаючи. Дітер допитливо дивився на мене. Ми обоє не наважувалися заговорити.

— Я вже багато разів чув, що тебе зранку нудило, — сказав Дітер стурбованим голосом, у якому крився натяк.

Він видушив лимон й дав мені вдихнути свіжий аромат. Тоді пішов до холодильника, дістав бляшанку коли й налив мені у склянку.

— Це секретний трюк, — порекомендував він.

Я випила, і дивним чином цей льодяно-гидотний напій мені допоміг. Дітер погладив моє волосся так, як колись любив це робити, і пішов.

Моєму чоловікові, який зазвичай спав зі мною, моя ранкова нудота не впала в очі. Дітер натомість помітив її з верхнього поверху. Якщо Дітер подумав про вагітність, то мав би роздумувати над можливістю батьківства. Чи чоловіки такого не вираховують?

Цього дня я була записана до гінеколога. Немов у гарячці, чекала його вироку.

Опісля поспішила до Доріт.

— І що каже майбутній тато? — запитала вона.

— Він іще не здогадується про своє щастя. Ти перша. Я ж тобі обіцяла.

— Дуже приємно, що мені випала така честь, — відповіла Доріт. — Але облаштуй усе так, ніби то він — перший, кому ти сказала.

Тепер ми могли досхочу говорити про емоційні стани та незрозумілі пориви під час вагітності. Тема, яку так любила Доріт, але яку з міркувань тактовності рідко коли порушувала зі мною.

Оскільки ж я не пішла в танок від радості чи не вимагала келиха шампанського, щоб на радощах розбити його об стіну, Доріт запитала мене, запідозривши недобре, чи все гаразд у мене з Левіном.

— Так, — відповіла я, — просто мені весь час погано, я навіть думати нормально не можу.

— Тобі з кожним днем ставатиме все краще, — розповідала Доріт. — Нудоту після третього місяця як вітром здує, а що округлішим ставатиме животик, то ближчою до здійснення буде твоя мрія.

Я довго сиділа у Доріт, тож у результаті Ґеро став другим, хто почув новину. Він мене поцілував, підморгнув своїй жінці й сказав:

— Сподіваюся, Доріт не розцінить це як потребу переконати мене втретє!

Вона засміялася.

— Ти щойно сам підштовхнув мене до ідеї…

Зрештою я таки поїхала додому. Чи був там Левін? Якщо так, то яке обличчя він скорчить цього разу?

Як завжди, обоє чоловіків сиділи на кухні й слухняно готували їсти.

— Я сьогодні купив нам на Різдво заморожену гуску, привезену з Польщі, — сказав Дітер.

— А я була в лікаря, — заявила я твердим голосом. — Я на другому місяці.

Левін кинув на мене погляд, сповнений скепсису.

Дітер одразу ж дістав небажану для мене пляшку шампанського. Проте всупереч власним принципам я таки випила ковточок, насолоджуючись тим, що знову опинилася в центрі уваги. Того вечора ми всі троє чудово порозумілися, ніби ніяких чвар між нами й не було. Янгол із сусального золота стояв на пальмі в зимовому саду і слав нам звідти своє благословення.

На жаль, особою, яка зіпсувала всім настрій, була знову ж таки я. У мене було зловісне відчуття, що на гамаку лежить Марґо і спостерігає за нами; насправді ж там колисався наш похітливий кіт. Марґо, яка теж колись мала дитину — невідомо від кого, — всюди мене переслідувала.

— Досить пиячити! — раптом вигукнула я так, що чоловіки перелякано витріщилися на мене.

Тамерлан теж вистрибнув з гамака, а той ще якийсь час не переставав хитатися.

Уже не вперше я вийшла з кухні, не забувши дати розпорядження навести там лад.

Друга поїздка була незапланованою, раптовою і гіркою необхідністю для Левіна. Йому зателефонували з Відня й повідомили, що його мати потрапила до страшної дорожньо-транспортної пригоди. На засмученому обличчі Левіна можна було прочитати, що він цю історію не вигадав. Він не просив грошей, але, звісно ж, за авіаквитки заплатила я. Так само як і обміняла для нього австрійських шилінгів. Я б залюбки купила йому пальто, але Левін принципово віддавав перевагу коротким курткам.

Чи варто було мені їхати? На ту мить мені явно не кортіло кудись летіти. Про матір Левіна я знала лише те, що вона була запеклою фанаткою композиторки й письменниці Аннетти фон Дросте-Гюльсгофф, на честь якої збиралася назвати дочку. Коли ж на неї чекало розчарування у вигляді сина, то для імені йому обрали ім’я друга дитинства Аннетти — Левіна Шюкінґа.

До Святвечора залишалося п’ять днів, я взяла собі відпустку на два тижні. З тяжким передчуттям на серці я усвідомила, що буду з Дітером удома одна. Можливо, і йому треба було виговоритися.

Уже за вечерею, яку ми провели при світлі різдвяних свічок, Дітер зітхнув так глибоко і недвозначно, що я змушена була його запитати:

— Що сталося?

— Мені не так легко бачити, — сказав Дітер своїм дружнім, але тепер дещо сумним голосом, — яка ти щаслива з Левіном. Очевидно, дні зі мною вже давно забуто.

Я запевнила його в протилежному.

Особисті почуття тепер не мають значення, тепер головне — щастя дитини. При цьому він звернув на мене такий жалібний погляд, що я його ні з того ні з сього обійняла.

— Ми будемо самі кілька днів, — почала я. — У мене відпустка…

Я видавалася сама собі доволі фривольною.

— Ти вагітна, — нагадав Дітер.

Тут мене лихий попутав.

— Дитина від тебе, — сказала я.

Дітер знав, як правильно поводитися: обійняв мене, поцілував, демонструючи щиру радість.

— Коли ти скажеш про це Левіну? — запитав він.

— Зараз не найкращий момент, — ухилилася я від прямої відповіді. — Його мати, можливо, при смерті.

Цього вечора я пішла в ліжко разом з Дітером і ревнивим Тамерланом. Я сама собі дивувалася, але то було просто чудово.

14

Роземарі дечого не розуміла, а саме, що то за діти, які час від часу вносять безлад у нашу тиху палату. Хто чий?

У Доріт двоє дітей, пояснювала я, Франц і Сара, які приблизно однолітки з дітьми Павела, яких звати Коля та Лєне.

— Дивні імена, — промугикала Роземарі, — але річ не в тому. Коля та Лєне — діти Павела та божевільної Альми, правда ж?

Я кивнула.

— А той найменший, оте шило мале?

— Його звати Ніклас.

Вона пробурмотіла:

— Та тут чорт ногу зломить! Хочеш напахтитися парфумом? Та розповідай же нарешті далі.

Телефонуючи з Відня, Левін голосно плакав у слухавку. Його мати непритомна, прогноз невтішний. Його впустили до реанімаційного відділення всього на кілька хвилин. Я спробувала його втішити й підбадьорити, але розуміла, що в такій ситуації це не мало сенсу.

Коли ми починали зустрічатися, то мені здебільшого легко вдавалося щось вивідати у Левіна, адже, по суті, він був ще дитиною і залюбки виказував свої таємниці. Лише стосовно чоловічих справ мовчав як риба. Дітер був іншим, послідовним мовчуном. Я нічого не могла дізнатися про його сім’ю.

— Скільки у тебе братів і сестер?

— Надто багато.

— Твої батьки ще живі?

— Якщо ще не вмерли, то — так…

Поки ми лежали на дивані, ніжно обійнявшись, я таки спробувала випитати в Дітера щось про його минуле.

— Я випадково дізналася, що ти відбував покарання за нанесення тілесних ушкоджень, — обережно розпочала я й пригорнулася до нього ще ближче.

— Гм, — прозвучало у відповідь.

— Двічі судимий, — видушив він нарешті.

Я здригнулася від почутого.

Першого разу на нього настукав один наркалига. Так Дітер підтвердив, що в минулому мав справи з наркотиками. Очевидно, що його жертва відбулася не тільки кров’ю з носа. Зізнання про друге побиття стало для нього справжньою мукою. Як я вже знала, Марґо була вагітною й одруженою з Дітером. Він не радів цій дитині, замкнув Марґо і слідкував за тим, щоб у неї не було можливості роздобути героїн. Одної ночі вона якимось чином злізла з другого поверху й зникла. Через кілька днів він знайшов її на панелі на заході Франкфурта. Дітер забрав її звідти, привів додому і там побив так, що її забрала швидка.

— Але живіт не постраждав, — сказав Дітер. — Я стежив за цим.

Мені не вкладалося це в голові.

— Як можна вибухати зі злості й при цьому щадити вагітний живіт?

— Я й сам не знаю, — відповів він покірним голосом.

Вона, мовляв, більше не кололася, але він і далі торгував наркотиками — довідалася я.

Якщо ти вже в бізнесі, то вийти з нього без наслідків не так уже й просто.

— Що ви купили в Марокко?

— Та дрібна балда, чесно. Ні грама героїну, та й там його не роздобути.

Опісля я дізналася, що Марґо забезпечила йому алібі, коли він пішов на велике діло. За свої неправдиві показання вона не вимагала грошей, натомість просилася заміж.

Тепер я хотіла б почути про долю половини своїх доларів, але не наважилася про це запитати.

Наступні дні були замріяними. Ми разом відвідали різдвяну службу в церкві Святого Марка у Вайнгаймі, а пізно ввечері того ж дня напекли нюрнберзьких пряників, не пошкодувавши мигдалю та лісових горіхів. Нарешті у мене з’явився супутник для мандрівок Оденським лісом та округом Пфальц. Найгарнішими були порослі виноградною лозою дороги височиною, що на півночі вели до Геппенгайма, а на півдні — до Шрізгайма. Фазани полохалися серед кущів ожини, айва, яка добре росла в цих краях, гнила у невеличких садках, поширюючи свій неповторний аромат, плющ вився довкола фруктових дерев, а туманно-хмарні дні були такі казкові й чарівні, як не буває навіть улітку. Іншим разом ми блукали гейдельберзьким різдвяним ярмарком, смажили дома куплені каштани й грали у шахи. Хоча каштани та спечені власноруч тістечка Дітер змушений був їсти сам — я з метою безпеки обмежувалася свіжими дріжджовими паличками й льодяною колою — то була коротка мить неймовірного умиротворення. Я добре знала, що вона не триватиме довго.

Не було дня, коли б я не клялася Дітеру, що мушу розлучитися: це його дитина, а не Левіна. На відміну від мене, він, здається, узагалі в цьому не сумнівався.

Якось я випадково натрапила у газеті на таке: Законне право на спадщину одного з подружжя не поширюється на нього, якщо спадкодавець перед смертю подав на розлучення до суду і другому з подружжя про це якраз повідомили.

Очевидно, що Дітер вивчив цю інформацію, надану експертом, а отже знав, що чоловік не отримує спадку від своєї покійної дружини, якщо на момент смерті до суду внесено заяву про розлучення. Я гостро на нього глянула. Невже він хотів привласнити мою спадщину?

Нараз я втратила контроль над собою.

— Ви спустили лише половину від усіх грошей, — сказала я. — Чому ти мені збрехав?

Дітер зблід.

— Це тобі Левін сказав? — запитав він, розгубившись.

— Так, — збрехала я.

Половину моїх доларів він приберіг для себе, зізнався він.

— І треба було для цього їх у мене виманювати?

— То була ідея Левіна, він заборгував мені гроші.

— Але у Левіна є свої статки!

Настала мить великого збентеження.

— Гелло, я тобі обіцяю, що Левін більше ніколи на мене не впливатиме. Мені від початку вся та витівка з вимаганням від тебе грошей була не до вподоби.

Так, нібито хотів прислужитися, він кинувся нагору й приніс долари.

— Річ не в грошах, — відповіла я, але з метою показового виховання перерахувала купюри. — Проте я терпіти не можу, коли мені брешуть.

Дітер кивнув.

— Від сьогодні починається нове життя, — сказав він. — Я теж не поведений на грошах. Якщо хочеш, можеш при розлученні все віддати Левінові.

— І не подумаю, — відповіла я. — А втім, треба враховувати, що я не можу зустріти його новиною, коли він повернеться від смертного ложа своєї матері, що ти тепер новий чоловік і до того ж батько дитини. Інакше він іще собі щось заподіє!

Поки ми його обговорювали, на додаток до всього знову зателефонував Левін. Він був у розпачі. Від того аж душа кричала.

— Найгірше те, — випалив на прощання Левін, схлипуючи, — що я не можу розповісти матері, що ми щасливо одружені й чекаємо на первістка!

До Різдва залишилося два дні. Дітер купив маленьку ялиночку, він радів святу. У нього такого ще ніколи не було — затишний дім, кохана жінка, очікування дитини. Він остаточно покінчив зі своїми давніми знайомими із наркобізнесу. Завдяки мені він став іншою людиною.

У Доріт цими днями було мало часу. Коли вдома двоє маленьких дітей, то різдвяна підготовка перебуває на зовсім іншому рівні. Під час розмови телефоном вона була задиханою і загнаною, тож не мало ніякого сенсу зараз їй розповісти про ситуацію з двома татами. Натомість ниття Левіна підштовхнуло мене до іншої ідеї — зателефонувати власним батькам і розповісти їм, що наступного року вони можуть розраховувати на радість іще раз стати дідусем та бабусею.

— Ми вже зачекалися цієї новини, — відповіла мама. Зрештою, ти вже більше ніж півроку заміжня.

Я опанувала себе.

— Ну, хоч раз у житті я здійснила ваші очікування, — то було все, що я спромоглася відповісти в ту мить.

Тато втрутився в розмову. Він підслуховував.

— Сподіваюся, все добре, — сказав він.

Ці добрі слова теж мене ранили.

— Я ще не така стара. Через десять років я все ще матиму можливість народжувати, — мовила я твердо.

— Це стосувалося не твого юного віку, — галантно відповів батько, — а твого юного чоловіка.

Я поклала слухавку. Найближчим часом нехай не розраховують, що я зателефоную, принаймні про звичні дзвінки на Різдво та Новий рік можуть забути.

Через дві години зателефонував мій брат Боб. Старі вже все йому розповіли.

— Вітаю! — сказав він. — Як ти дивишся на те, щоб ми відвідали вас у новорічний вечір? Я б привіз тобі дідів годинник.

Звісно ж, я дуже раділа б візиту свого брата — особливо без дружини, — але в цю мить хотіла побути наодинці зі своїми чоловіками та зі своїм станом. Мій брат запідозрив якісь ускладнення, які, щоправда, поки не загрожували.

— Ах, Бобе, — сказала я, — це справді дуже мило, але мене постійно нудить. Я хочу скористатися святковими днями, щоб довго лежати в ліжку й максимально мало гарувати на кухні — бо вже сам запах смаженої цибулі викликає у мене нудоту. Я була б не найкращою господинею в цей час.

У такий спосіб я зберегла шанс витягти брата до свого дому, коли справді виникне така необхідність. Я запам’ятаю це святкування Нового року на все життя, на жаль, з негативного боку.

Коли 24 грудня я повернулася з виснажливих закупів, на столі мене чекала записка. Левін хоче, щоб його забрали з аеропорту Франкфурта, його мама вночі померла. Дітер одразу ж виїхав. Я вдарилася гомілкою об візочок у супермаркеті, прищемила палець багажником, а тепер стояла, обвантажена важкими пакунками, перед холодильником. Очевидно, що обоє чоловіків розраховуватимуть на їжу.

Додому повернувся схудлий, розбитий Левін. Він хотів, щоб його, немов дитину, брали на руки й колисали. Він випив трішки чаю, а тоді лежав у гамаку, шморгаючи носом, у той час як Дітер намагався закріпити ялинку в підставці, а я збирала порохотягом ялинкові колючки. Опісля почала вішати на ялинку прикраси моїх діда з бабою. Пахло лісом. Левін приніс програвач платівок й увімкнув у зимовому саду свою улюблену: «Орфей та Еврідіка».

Ах, я її втратив, а разом з нею й усе моє щастя! ― доносилося до нас на повній гучності. До цього часу, слухаючи цю музику, я постійно уявляла, що втрачена — це я і що той біль серця присвячений мені. Тепер же це стосувалося його матері. Хіба не віддає інцестом?

Дітер, здавалося, не слідкував за ходом моїх думок. Він намагався закріпити зірку на вершечку ялинки, при цьому в думках перебував десь в іншому місці.

Я б краще увімкнула радіо та послухала американську різдвяну попсу, але натомість лунало: Ах, усе втрачено! Спокій і надію, втіху життя мені більше не відшукати.

Левін скавчав у такт цих слів так, що я більше не могла розібрати тексту. Як я могла саме зараз мучити його планами про розлучення?

Далі настала мелодраматична перерва на каву.

— Якщо ще існує якась утіха, — сказав Левін, — то це дитина. Близька людина вмирає, нова — народжується. Якщо це буде дівчинка, то нехай буде названа на честь моєї матері.

Я знала, що її звали Августа.

— У неї було друге ім’я? — запитала я обережно й уперше в житті по-справжньому захотіла сина.

— Звісно, — сказав Левін. — Августа Фрідеріка. Її всі звали просто Густель, як на мене, звучить гарно.

— Я згодна на Фрідеріке, — сказала я й побачила, як пересмикнуло Дітера.

Поївши, ми запалили свічки й трішки посиділи у роздумах довкола ялинки. Дітер приніс вино, і після п’яти бокалів Левін зловив ейфорію.

— Наступного року ми більше не будемо вдвох, — сказав він, ігноруючи Дітера, який сидів біля мене, — наша дитина радітиме, коли побачить запалені свічки та кольорові кульки.

Дітер проковтнув, а тоді промовив:

— А за два роки наша дитина вже буде бігати.

Левін не звернув уваги на присвійний займенник. Він пив далі, обіймав мене й стверджував, що це Різдво для нього найкраще в житті, але вже за п’ять хвилин знову вважав його найсумнішим.

Дітер більше нічого не говорив, а лишень пив собі далі. Я почувалася тривожно, ті обидва мені не подобалися. За вікном почав падати дощ. Не сніг, як на те сподіваються з року в рік. Від радіо долинали дзвони та дитячі хори.

— Наша дитина має навчитися грати на піаніно, — сказав Левін. — Гелло, гадаєш, вона матиме дар до музики? Зрештою, мій тато грав на органі.

Я покосилася на Дітера, який раптом схопив першу-ліпшу різдвяну кульку й розбив її об велике вікно в зимовому саду.

Левін завмер, у мене з рук випав пряник.

Але Дітер на тому не заспокоївся. Об шибку вдарялася одна кулька за другою, розбиваючись на блискучі уламки.

Я хотіла зупинити Дітера, але Левін мене стримав. Тоді тихо промовив:

— Нам зараз краще зникнути. Він у таких випадках несамовитий!

Мене не влаштовувало те, що ми покидаємо Дітера поруч із вогнями на дереві, але Левін потягнув мене до спальні й замкнув двері на ключ. Тоді підсунув під двері комод і спорудив у такий спосіб справжню барикаду. Мене проймав циганський піт.

— Він же не зробить нам нічого поганого, — прошепотіла я.

Здавалося, Левін не задумувався над тим, що стало причиною люті Дітера, натомість я знала про це більше ніж добре. Ми чули богохульні прокльони, а тоді звук, немов щось розбилося на дрібні шматочки й падало з невгамовним грюкотом. Я підозрювала, що то розбилося одне з великих вікон у зимовому саду. Коли на тривалий час запанувала тиша, ми вислизнули з кімнати. Дітера ніде не було. Але зимовий сад здавався полем бою.

— Треба негайно перенести рослини в теплі приміщення, — сказала я. — За такої температури вони замерзнуть.

Продовження різдвяної ночі ми провели за тяганням горщиків та вазонів, причому Левін навіть не подумав засумніватися, чи мені не пошкодить підіймання такої ваги. Зрештою ми таки позбирали уламки та осколки на одну купу, а Левін спробував тимчасово загатити величезну діру пластиковими пакетами та шматками картону. Вітер і дощ вони хоч і стримували, але для грабіжників то був чудовий вхід. Де знайти 25 грудня скляра? Ми абстрагувалися від цієї проблеми й пішли спати. Левін одразу ж заснув, натомість від люті та виснаження я спромоглася лише на безслізне схлипування.

Коли до кімнати потрапило перше світанкове світло, то просвітління прийшло й у мою голову. Я розуміла, що в цій катастрофі є частина й моєї вини. Виходу не було. Мені треба обрати за батька або одного, або другого. Після Дітерового нападу люті я запитувала себе, чи він підхожий кандидат, адже своїми вчинками сам себе дискваліфікував. А як він відреагує на відмову? Навіть уявити страшно.

Цього першого святкового дня Тамерлан дивився на мене ображеним поглядом: нічого не було на звичних місцях, усюди серед дороги стояли у великих горщиках рослини. Оскільки більше мене ніхто не чув, я заговорила з котом.

— Якби ти був псом, — звернулася я, — то я б узяла тебе зараз на довгу прогулянку; окрім того, ти б міг уночі стежити за тим, щоб у будинок не пробралися злодії. На чоловіків, на жаль, не можна покластися.

Обидва спали. Я випила чаю, з’їла шматочок пирога, всупереч очікуванням, без блювотних рефлексів. Тоді тепло вдяглася й сіла в машину. Я доїхала аж до Оденського лісу, а тоді — сама-однісінька — здійснила довгий зимовий марш, щоби провітрити голову. Та доленосного рішення чистим розумом я так і не могла прийняти. Я лаяла Дітера, а Левіна вважала маминим синочком.

— Найважливіше — це ти, — промовила я до власної дитини.

Коли з червоними щічками й теплими ступнями я знову повернулася додому, на столі лежала записка від Дітера: «О третій годині прийде скляр, щоб зробити заміри». Опріч того — оскільки Левін вирубився — він повибивав небезпечні зубчики з шибки, а тоді відніс на смітник усі ті скалки різдвяних кульок та віконного скла.

Левін устав з ліжка.

— Вибач, сонце, — сказав він, — мені треба було виспатися.

— Нічого страшного.

— Ти не пригадуєш, що саме так розлютило Дітера? — запитав він.

Я похитала головою.

Левін попросив кави. Я поставила воду, щоб та закипіла, і помітила, що Дітер поклав морожену гуску поблизу печі; оскільки ж їй знадобиться десь чотирнадцять годин, щоб відтанути, то сьогодні, мабуть, не варто розраховувати на святкову вечерю.

— А де Дітер?

Я теж цього не знала.

Прийшов скляр, зневажливо похитав головою, а тоді склав власне уявлення про цю ситуацію.

— І ще й у перший день свята, — пробурмотів він. — Як таке могло статися? Тут знадобилися добрячі зусилля!

Я задумано подивилася на мудрого чоловіка. Він мав рацію. Ламкою різдвяною кулькою таке вікно не розбити. Напевно, Дітер приніс із підвалу кувалду Германа Ґрабера, а це не можна було йому пробачити як дію в стані афекту.

Попри неприємну погоду я, тепло закутавшись, вийшла на вулицю, щоправда, на ще одну прогулянку так і не наважилася. У садку постелила пластиковий пакет на мокру лавку й сіла на нього. Довірлива вільшанка приземлилася прямо біля мене. Я не реагувала. Пташина уважно дивилася на мене своїми чорними очима.

У дитинстві мене захоплювала казка про Йорінде та Йорінґель — сотні поневолених соловейків насправді були зачарованими дівчатами. Відтоді я знаю, що птахи не лише такі ж тварини, як усі інші, але й посланці нашої душі. У численних піснях, віршах чи казках пташка виступає символом темних або добрих сил, як вісник новин, як передвісник смерті чи лиха або надії і нового кохання. На основі поетики цих пісень я зробила припущення, що існує ще якесь кохання, яке досі мені не відкрилося.

Я вже не раз думала, що краще народилася б твариною, і роздумувала, якою саме. Якби в мене був вибір, я хотіла б літати. Спершу я думала про кажана; бувають різні види, але кожен із них таїть у собі щось бісівське, демонічне. Їхні великі гострі вуха, дещо випуклі очі та гострі зуби роблять їх вісниками темряви, кровопивцями. Проте, якщо теплого літнього вечора десь у південних країнах побачити, як вони невимовно легко та прудко шмигають туди-сюди, то хочеться до них доєднатися. Те саме стосується й моїх улюблених птахів — ластівок. У них із кажанами є спільне — вони тяжко працюють, щоб прогодувати себе і свій виводок. Та чи хотіла я гарувати ціле життя, лише щоб насититися?

Краще буду хижим птахом. Не орлом, а радше канюком, політ якого не настільки грандіозний. Чи є хтось, хто ще ніколи у вихідний день не лежав у траві, спостерігаючи за хижим птахом, який кружляє в небі? Високо над нами і нашими проблемами він здіймається в голубе небо, далекий від реальності, безпристрасний. Лише за сприятливої нагоди звалюється з неба на якусь мишу, адже чимось доводиться насичувати і його величність.

Можливо, мені б теж колись вдалося вести життя хижого птаха, думаючи лише про те, щоб віднести схоплену мишу в гніздо до своїх малят. Зі мною кружляє ще один канюк, іншим птахам на таку висоту — зась. Я перебуваю під природоохоронним захистом, мені радо дають мишей, а на ягнят я не нападаю.

15

— Нарешті я знайшов молодого чоловіка для робіт у саду, — сказав Павел під час вечірнього візиту. — У нього такі-сякі знання німецької, але він дуже розумний і працелюбний. Що поробиш, якщо він не навчився читати. Якби ж то у нього було більше часу…

Я поцікавилася, який він.

— Красивий хлопець, — відповів Павел.

Відчуваючи піднесення, я роздумувала над тим, чи варто було б позичити в школі необхідні навчальні матеріали.

— Обережно, — сказала Роземарі, коли ми знову залишилися наодинці. — Не так швидко!

Я розізлилася. Мої розмови з Павелом її не обходили. Раніше вона хоча б заради пристойності не підслуховувала або взагалі виходила на коридор.

Та її було не спинити, тож вона таки вичитала мені мораль. У мене неправильне сприйняття людей, це може завершитися бідою…

«Ну, стосовно тебе у мене точно не виникає неправильних ілюзій, — подумала я. — Ти зашкарубла стара дівка без минулого і без майбутнього».

Я знову почала розповідати свою казку про розбійників.

Мої батьки телефонували в різдвяному настрої.

— Ми давно нічого про тебе не чули, — стверджували вони.

Коротко і ясно я побажала їм щасливого Різдва. «Якби ж ви знали», — подумала я.

Моя директорка теж телефонувала й не наважувалася ніяк запитати, чи я б могла замінити на кілька днів хвору колегу.

— Інакше я буду в аптеці одна, Гелло. А ви самі добре знаєте, що тут відбувається після свят.

Звісно ж, вона мала рацію. Величезна кількість людей забагато їла, пила, курила і хворіла. Інші ж не можуть упоратися з емоційними очікуваннями своєї родини від цього свята любові й вимагають валіуму, як от Доріт. На подив своєї директорки, я погодилася без жодних скарг. У безпечному світі аптеки я почувалася краще, ніж у власних чотирьох стінах.

Другого різдвяного дня я таки була вдома. Дітер знову з’явився, нічого не говорив і приготував гуску з червоною капустою та кнедликами за всіма правилами. Настрій був похмурий. Здавалося, у Левіна не було бажання розпитувати свого друга про вибух люті, я ж не робила цього тим паче. З 27 по 30 грудня мені треба було працювати, але, як на зло, на Новий рік у мене знову випадав вихідний.

Аптеку й справді атакували так, начебто в нас був розпродаж у зв’язку із закриттям. Останнім зайшов Павел Зіберт.

— Що підхопили ваші діти цього разу? — запитала я, шукаючи температурознижувальні свічки.

— В обох кір. І це на різдвяних канікулах!

Мені стало його шкода. Друга проблема, розповів він мені уже з дещо більшою довірою, це, мовляв, торт на день народження малої дочки.

— Рецепт у мене є, — підсумував він, — але у випіканні я нічого не тямлю.

Настав мій зоряний час. Мене охопив азарт. Увечері напередодні дня народження я стояла посеред чужої кухні й пекла шоколадний торт, який прикрасила марципановими Міккі-Маусами.

Сумний Павел виявився сумлінним помічником, який хотів випити зі мною після виконаної роботи: він пив червоне вино, я — яблучний сік. Діти в піжамах та капцях теж намагалися проникнути на кухню, але батько випровадив їх.

— Це сюрприз! — прогорланив він і з’їв Міккі-Мауса з чорними шоколадними вухами.

Чи не хотіла б я завтра зайти й скуштувати мій смачнющий торт?

— Знаєте, хворі на кір діти не можуть запросити своїх друзів. А у вас же є імунітет…

— Побачимо, — відповіла я.

Удома панувала гробова тиша. Лише Тамерлан вискочив мені назустріч. До речі, майстри тим часом поставили нове вікно, а один із моїх чоловіків повідносив рослини на попереднє місце, все поприбирав і поставив на стіл букет жовтих троянд. Оскільки опалення в зимовому саду все ще було прикручене, а Левін завжди відкручував його на максимум, то я зробила висновок, що це все — справа рук Дітера.

— Що я взагалі тут забула? — промовила я до себе, відчуваючи власне безсилля. Тоді зателефонувала до Доріт.

— Я сьогодні пекла шоколадний торт на дитячий день народження, — розповіла я.

У Доріт миттю прокинулася цікавість.

— Ах, то це той Зіберт, — сказала вона. — Лєне ходить з нашою Сарою до одного дитячого садка. Солодке дитя всупереч божевіллю матері цілком спокійне.

— А чому того чолов’ягу, власне, звати Павел? — запитала я.

Його родина мала коріння у Празі. Він постійно забирав свою донечку з дитячого садка.

— Той чоловік мені подобається, — роздумувала Доріт. — Я маю слабкість до науковців, особливо, якщо в них така ж пишна борода, як у Карла Маркса.

Я засміялася ― мені, до речі, теж подобалася та борода.

— Це все дурня, бо ми обидві вже заміжні, та й Павел одружений. А мій живіт скоро випнеться, і ніякий чужий бородань не захоче пекти зі мною шоколадний торт.

— Знаєш що? — запропонувала Доріт. — Ми могли б відсвяткувати Новий рік разом. Мої батьки залюбки приглянуть за дітьми.

Своєму братові Бобу я нещодавно відмовила, тож ідея Доріт теж не принесла мені особливої радості. Плаксивий Левін та ревнивий Дітер у поєднанні з алкоголем точно не були щасливою комбінацією. А втім, добра подруга та респектабельна особа, як от Ґеро, могли стати порятунком.

Коли я приготувала собі пісний супчик і без особливого задоволення його сьорбала, зайшов Дітер.

— Мені дуже шкода, — сказав він невдоволеним голосом, — але так більше не можна. Ти мусиш розповісти Левінові, що батько — я.

Я не відповідала.

— Жаліти його далі більше нема сенсу, — сказав Дітер. — Так чи інакше, він усе одно зараз переживає біль утрати, а так би все вийшло одним махом.

Я нервово глянула на нього виснаженим поглядом, він на мене — злісним.

Раптом Дітер пригадав перевірену тактику позбутися суперників, викривши їхні вчинки:

— Я, власне кажучи, не хотів тебе цим мучити, але ти зовсім не уявляєш, хто насправді Левін. У перший вихідний день я відвідав свого брата у Пфальці. Що я там почув…

Я зашарілася. Це не віщувало нічого доброго.

— Не тягни, — сказала я.

— Левін крутив з Марґо, — сказав він майже беззвучно й витріщився на мене, слідкуючи за реакцією.

Я мало не здала себе підтверджувальним кивком.

— Не тільки тоді, коли я сидів, — сказав Дітер. — Мабуть, і тут, у цьому домі, поки я був у роз’їздах, а ти — на роботі.

Звідки брат Дітера міг знати такі інтимні подробиці?

— Вона щось там крутила і з Клаусом.

У моїй голові постав туманний спогад: дуже давно Левін розповідав, що Марґо зраджувала свого чоловіка з його найкращим другом і навіть із братом.

— Марґо чекала дитину від тебе? — запитала я.

— Дитину? Як про таке можна знати напевне? Добре, що я тільки зараз довідався про всю ту інтрижку з Левіном, інакше я б власноруч викинув її з вікна.

Я вдруге почервоніла, і він це помітив.

— Гелло?.. — запитав він, переповнений тихими підозрами.

Я розревілася й демонстративно приклала долоні до живота. З вагітними треба бути обачнішим.

Дітер не знаходив собі місця.

— Невже ти?.. — сказав він й обійняв мене за плече.

Я намагалася кивнути.

Він підняв мою голову й заглянув у мої червоні очі.

— Левін не заслуговує на твоє співчуття, — сказав він. — Він ніколи тобою не переймався.

То була правда. Але я стала повчати:

— Треба відплачувати за образу образою. Я з ним поговорю, але лише тоді, коли вважатиму за потрібне.

— Якщо хворий зуб треба вирвати, — запротестував Дітер, — то немає сенсу з цим зволікати.

— Ні, — мовила я рішуче. — Якщо пацієнт страждає від інфекційної гарячки, то треба зачекати.

Наступного дня я відвідала хвору дитину. Хоча обличчя було поцятковане плямами, Лєне не збиралася лежати у ліжку, натомість разом із братом сперечалася за право покататися на новій гойдалці, що була причіплена до одвірка. Павел радів моєму візиту, Лєне — великій коробці лего. Оскільки діти говорили з нами на «ти», то й ми робили так само.

Мій торт вийшов дуже вишуканим, я планувала забігти всього на чверть години. Поки Павел прибирав зі столу, я читала вголос дитячу книжку. Час летів надто швидко. Коли після читання я заглянула в обличчя Павела, яке викликало довіру, у мене виникло бажання, щоб він мене обійняв і я могла відчути на своїх щоках доторк його строкатої бороди. «Ми проґавили наш шанс, — подумала я, — але друзями стати можемо».

Діти увімкнули телевізор. Ми спілкувалися притишеним голосом. Після народження Лєне, як мені стало відомо, його жінка захворіла, чула голоси і сама себе ранила. Йому мало не розбила серця та обставина, що її забирають від дітей. Постійно бувають періоди, коли її відпускають додому, але вона тоді перебуває під дією потужних лікувальних препаратів.

— Як би жорстоко це не звучало, — сказав він, — але я майже радий, коли її знову нема. Для мене це надто великий стрес, та й за дітей я також хвилююся.

Він узяв мою руку. Без зайвих роздумів я запросила його на святкування Нового року.

— Краще не треба, — відповів Павел. — Коли за вікном вибухатиме й стрілятиме, я не хотів би залишати дітей самих. І не тільки через те, що вони ще не зовсім здорові.

Я розуміла. Мабуть, моє обличчя набуло в ту мить турботливого вигляду. Якщо діти опівночі міцно спатимуть, сказав він, ідучи на поступки, то він таки завітає до мене. Інакше йому доведеться нудьгувати вдома. Але чи не спричинить він мені незручностей, якщо заявиться, так би мовити, коли вечірка вже минула?

— Роби так, як тобі краще. Нам не обов’язково якось чітко домовлятися, — відповіла я йому. — Я розраховую всього лише на затишне проведення часу: кілька друзів, гарна музика, якась смачна їжа.

— Так, мені таке подобається найбільше, — сказав Павел, і я попрощалася.

Зранку 31 грудня Доріт дала задню. Тепер у її дітей був кір.

— О Боже, — сказала я, — я вже запросила Павела Зіберта! Та, найімовірніше, він однаково не прийде. Ти колись бачила його хвору дружину?

— Звісно. Раніше вона була вродлива, як на картинці, але зараз! Загальмована, просто страх яка загальмована: вона отримує якийсь седативний препарат, тож дуже розпухла. Одного разу вона забирала Лєне з дитячого садка, то була справжня драма! Життєрадісна дитина на руках у лами!

Ще зі студентської лави ми з Доріт вживали це слово на позначення повільних людей: оскільки ми були зовсім інакшими, то дивилися на них із певною зневагою. Звісно ж, я значно привабливіша для Павела, ніж хвора лама, але такою вродливою, як на картинці, не була ніколи.

Левін тим часом знову себе трохи опанував. Мій чоловік ходив довкола мене з сумними очима, немов кошеня, у якого відібрали матір, але принаймні більше так багато не плакав. Скоро я за нього візьмуся. Але що я мала сказати? «Ви обидва не найкращі супутники, — подумала я, — проте в дитини має бути тато».

Оскільки Доріт і Ґеро не прийшли, то вийшло, що я накупила зайвих продуктів. На Павела я не розраховувала, адже не було ніякого сенсу посеред ночі їхати з Гейдельберга до Фірнгайма.

На кухню зайшов Дітер.

— Є щось смачненьке? — запитав він.

— Рожевенький ростбіф.

— Тобто з кров’ю, — сказав Дітер. — Краще не треба, у мене відраза до сирого м’яса.

Шкода цілого філейного шматка. Було б значно смачніше, коли він не повністю пропечений.

— Але Левінові більше до вподоби рожеве м’ясо, — сказала я, хоч сама не знала цього напевне.

Дітер нахмурив обличчя.

— Бідолашний сирітка, звісно ж, понад усе; до речі, я можу піти в шинок.

Тільки не це, тоді залишиться ще більше їжі.

— Це не проблема, — відповіла я. — Я просто залишу твою порцію на десять хвилин довше під грилем.

Дітер зрадів. Покірний, мов ягня, він чистив картоплю на гратен, а потім нарізав її тонкими скибочками.

Пізніше на кухню зайшов Левін зі свіжими персиками.

— З далеких земель. Сьогодні відповідатиму за десерт: фруктовий салат із дині, персиків та синього винограду.

Хоча Левін стверджував, що не вміє готувати, але постійно купував інгредієнти своїх улюблених страв. Я глянула на персики. Вони були настільки тверді, що з них не вдасться зняти шкірку.

16

— Ніяк не збагну, як можна постійно рубати лебедя, — сказала Роземарі Гірте. — Проте, мабуть, не мені кидати камінь першою.

— Скажи свою думку, — запропонувала я їй. — Ти б обрала Левіна чи Дітера?

Вона наморщила носа. Тоді пробубоніла:

— Я б перетворила їх на двох покірних індіанців.

Я нічого не второпала, але тоді прозвучав другий коментар:

— Багаті чи бідні, перед смертю всі рівні.

Цього дня вона віддалася розв’язанню кросвордів, тож час від часу запитувала про річку в горах Гіндукуш чи про інше несусвіття. Коли я змогла їй назвати УРІАН на «давня назва чорта, яку ще застосовують на позначення непроханих гостей», вона згадала про моє святкування Нового року, яке було ще попереду.

Я готувала пастоподібну емульсію із видушеного часнику, гірчиці, оливкової олії, солі, свіжозмеленого перцю й томатної пасти. На дві частини розрізала яловичину й пронизала їх грубим рожном. Обережно змастивши м’ясо олійними приправами, нарізала кільцями цибулю, виклала її на деко й нарешті увімкнула гриль. Ростбіф крутився не зовсім по колу, але з власного досвіду я знала, що зрештою вийде смачно. Дітер розклав тоненькі скибочки картоплі на пласкій формі для запікання. Тоді посипав сіллю та розмарином, а насамкінець полив зверху вершками. Левін мучився з персиками.

Через атмосферу зайнятості на теплу кухню знову повернувся певний затишок та відчуття довіри, як це вже було колись. Левін поставив платівку зі шляґерами тридцятих років і навіть намагався затанцювати степ. Під час звучання «Ausgerechnet Bananen» він посковзнувся на шкірці сала, яку Дітер використовував для натирання формочки.

— Перепрошую, — сказав Дітер, каючись, — мабуть, випадково впала.

Левін не став робити з цього трагедію. Мене дивувала його миролюбність.

Через сорок п’ять хвилин я дістала половину ростбіфа з духовки, загорнула у фольгу й залишила вистигати. Шматок для Дітера мав обертатися ще п’ятнадцять хвилин.

Нарешті ми сіли за красиво накритим столом у зимовому саду й помітили, що вже одинадцята.

— Дуже добре, — сказав Левін. — Ми увійдемо у новий рік за трапезою. Це не найгірший спосіб прогнати злих духів.

Їжа виглядала пречудесно. Обох задовольняв кривавий чи, відповідно, некривавий стан їхнього м’яса. У мене теж прокинувся апетит, хоч я погано зносила різкі запахи. А втім, після запаху жиру на кухні в зимовому саду було добре.

Левін забрав у мене з рук ніж і виделку.

— Це обов’язок голови сім’ї, — сказав він. — Навіть мій дідо, старший родоначальник, різав печеню власноруч.

А вже за мить він зневажливо хитав головою, мовляв, ніж надто тупий. З часів незавершеного навчання на стоматолога Левін виробив звичку до точних інструментів. Тож і тепер приніс мусат, яким вправно орудував.

— Ростбіф треба нарізати майже прозорими скибочками, — повчав він.

Мені подобалося, що й він знайшов собі якесь заняття.

Левін розпочав з нашого рожевого шматка, вправно відрізав першу скибку й поклав її мені на тарілку.

Дітер з огидою відвів погляд, червоний м’ясний сік збігав на тарілку, на якій лежав і його добряче пропечений шматок.

— Ви — канібали, — промовив він.

Тоді ми взялися за їжу, вихваляли одне одного за чудове приготування, випивали й намагалися позбутися ворожості, що виникла останнім часом між нами.

— Подивіться у вікно! — вигукнула я. — Сніг!

Те, чого так бракувало на Різдво, приніс нам Новий рік. Із зимового саду, що нагадував джунглі й світло з якого проникало в сад, можна було бачити білі сніжинки, які встеляли землю рівно й безперестанно.

Левін, доросла дитина, страшенно тішився.

— Це знак! — сказав він. — Новий рік приходить безневинним, як новонароджена дитина, закутаний у білосніжні пелени. Весь бруд на землі прикритий.

— Дурна балаканина, — сказав Дітер.

Ми перелякано на нього витріщилися.

— Якщо новий рік має стати новим початком, — пробурмотів Дітер, — то незадовго до півночі найкращий момент, щоб усе було tabula rasa!

Він говорив зараз про мене?

Левін прикинувся дурником:

— Стіл я приберу, але перед тим на нас іще чекає мій вишуканий фруктовий салат. Опісля ж я все зроблю tabula rasa.[9 Чиста дошка (лат.) — латинський крилатий вислів, який тут слід трактувати як «початок з чистого аркуша». Саме так розуміють цю фразу в міжнародному праві. Водночас від латинського tabula пішло англійське слово table (стіл), що й намагається обіграти Левін.]

Ніхто навіть не всміхнувся.

Я спробувала взяти під столом Дітера за руку, але він рвучко її забрав.

— Ти чудово розумієш, що я маю на увазі, — сказав він.

— Не розумію, — невпевнено відповів Левін.

Мене охопили страх і тривога, тож я почала збирати зі столу тарілки.

— Зачекай, — сказав Левін, — я хотів з’їсти ще шматок ростбіфа в чистому вигляді!

Він узяв до рук щойно нагострений ніж.

Але Дітер і не думав припиняти.

— Ти спав з Марґо.

Жодної реакції. Левін удавав, ніби максимально зосереджений на відрізанні тонесенької скибки м’яса, але його дрібні долоні тремтіли.

— Відповідай, якщо твоя ласка! — прокричав Дітер.

Левін припинив нарізати й поклав собі до рота великою виделкою для м’яса крихітний шматочок. Я ж мимоволі згадала Марґо і свиноріза.

— Чого ти від мене хочеш? — запитав він.

— Ти мусиш це визнати… — сказав Дітер.

— Що саме? — стримано запитав Левін.

— Мені все розповів мій брат.

Левін знизав плечима.

— Ми обидва знаємо Марґо, — відповів він. — Це вона хотіла, не я.

Можливо, то й була правда, але Дітер не вгавав:

— Другий пункт: ти мусиш розлучитися.

Ось тут я по-справжньому запанікувала, адже до цього могла себе контролювати.

Левін обурювався: ми, зрештою, чекаємо дитину; Дітер узагалі мав би радіти, що я сприймаю всі ці безглузді обвинувачення без нападів істерії.

— Дитина від мене, — сказав Дітер. — А та дохла була точно від тебе. Тож ми квити, якщо ти відступиш мені Геллу.

Левіну з рук випав ніж. Він очікував від мене негайних заперечень. Мене ж трясло від жаху. За жодних обставин я не хотіла перейти знавіснілому Дітерові як компенсація за Марґо. Я щосили заридала, щоб ні в кого не виникла ідея мене допитувати.

— Ти збожеволів! — мужньо промовив Левін. — Дитина сто відсотків від мене. Гелло, скажи йому!

— Якщо Гелла тобі зараз скаже правду, то ти взагалі виглядатимеш нікчемно й жахливо, — відповів Дітер. — Вона жаліла тебе через смерть твоєї матері, інакше давно б перестала тримати язика на прив’язі.

Левін затряс мною, немов якимось мішком.

— Та говори вже нарешті! Скажи йому, що він з’їхав з глузду!

Але він так і не зміг витрясти з мене жодного роздільного слова.

— Забирайся, негіднику! — кричав Левін, сам не свій від люті. — Ти приносиш у мій дім тільки розбрат! Повертайся назад у канаву, де тобі й місце!

Дітер замахнувся. Потужним ударом кулака він повалив мого довгого, але тендітного чоловіка на землю. Кров ринула з Левінового рота, а Дітеру від такого видовища стало погано. Я пішла до телефону, щоб викликати поліцію.

Коли Левін, випльовуючи кров та зуби, промовив «лікарня», я викликала тільки швидку.

Дітер тим часом блював у мою раковину з нержавіючої сталі. Він більше не виходив з кухні.

Я принесла з ванної кімнати теплу воду та рушники. Левін голосно стогнав. У цей час дзвони забили початок нового року.

Я сиділа на підлозі, підтримуючи голову Левіна, щоб він не ковтав кров, і намагалася прикладанням вологих рушників зупинити кровотечу. На щастя, уже скоро я почула сирену карети швидкої.

Із зеленим кольором обличчя на сцені знову з’явився Дітер.

— Вони приїхали, — сказав він. — Я зникаю. Ні в якому разі ти не маєш розповідати, що тут сталося!

Я запротестувала.

— Я мушу сказати правду…

— Треба було зробити це раніше, — сказав Дітер. — Скажеш їм, що Левін посковзнувся на шкурці сала та вдарився обличчям об плиту.

Не одягаючи пальта, він прослизнув крізь двері зимового саду й зник серед кучугур снігу. Мені довелося залишити Левіна, щоб впустити парамедиків. Ідучи до дверей, я на мить заглянула до кухні й сховала столові прибори Дітера в холодильник.

Чоловіки недовго церемонилися, наклали пов’язку й підняли Левіна на ноші. Попри поспіх, вони хотіли знати, що сталося.

— Нещасний випадок, — чемно зізналася я. — Він посковзнувся і врізався головою в плиту.

Один із чоловіків подивився на мене гострим поглядом.

— Чому ж тоді він лежить не посеред кухні? — запитав він.

— Бо перш ніж упасти на коліна, він дочовгав сюди, — запевнила я. — Я тільки-но витерла сліди крові.

— Типова домогосподарка, — сказав парамедик. — Чоловік тут майже кров’ю стік, а вона спершу підлогу має витерти!

Мені не йшла з голови картина білого мов крейда, залитого кров’ю Левіна. Яке ж мале в нього обличчя і який же великий кулак у Дітера. Щоб якось відволіктися, я спершу помила підлогу, прибрала зі столу й поставила фруктовий салат до холодильника, а тоді повикидала всі недоїдки.

Коли кухня та зимовий сад знову були приведені до ладу, я набрала собі ванну, додала туди заспокійливий тонік і залізла в теплу воду.

Тільки тепер я могла все обдумати.

«Головне, що з моєю дитиною все гаразд», — подумала я, намагаючись знайти якусь утіху.

Опісля одягла нічну сорочку й халат і знову почимчикувала до зимового саду. Тамерлан зник. Звірятка справді страждали, якщо їхні господарі розбивали собі голови.

— Та-мер-лан, — сповнена співчуття, закликала я кота до саду. Серед тихого падіння сніжинок нараз виринув кіт й обережно наблизився до мене.

— Падав сніг на поріг, кіт зліпив собі пиріг, — проспівала я, і на якусь мить мені здалося, що я в якомусь фільмі.

З котом на руках я лягла в гамак і змерзла, незважаючи на гарячу ванну. Я не могла ані мислити, ані спати, а ніч іще навіть не думала закінчуватися.

О пів на другу задзвонив телефон.

«Точно Доріт, яка хоче побажати мені щасливого нового року, — пронеслось у голові. — Я цього не витримаю».

Коли ж телефон не вгавав, я таки посунула до апарата. Звісно ж, то була лікарня і Левін був мертвий.

Хоч це й справді телефонували з клініки, але Левіну було вже краще. Кровотечу з носа зупинили, розірвану верхню губу зашили. Щоправда, бракувало чотирьох верхніх різців. Якщо їх негайно привезти, то зуби можна було б законсервувати, а тоді в університетській стоматології Гейдельберга спробувати їх імплантувати.

Один зуб я знайшла й викинула його в смітник. Усі інші, мабуть, на вулиці в снігу. Бо на шляху до карети швидкої Левін іще раз сплюнув.

— Їх засипало снігом, — відповіла я втомлено. — Я б могла спробувати їх відшукати завтра зранку, коли буде світло.

На тому боці повідомили, що це може бути запізно. Знемагаючи від утоми, я впала в гамак так, як була. І саме в цю мить переді мною постала льодяна бурулька. Немов кіт, із темного саду прокрався Дітер.

— Гелло, у всьому твоя вина! — звинуватив він мене.

Від такого неподобства я закипіла злобою.

— То це я побила Левіна, що того забрали в лікарню? — зірвалася я на крик.

— Якби ти коротко і ясно дала зрозуміти, що батько — я, нічого б не сталося. Ти боягузка.

Тамерлан, хутряна грілка, вискочив з моїх рук. По гладенькій плитці він почав ганяти по всіх кутах якийсь дрібний предмет, так начебто життя раптом знову стало грою та задоволенням.

— Що там у нього? — запитала я, щоб змінити предмет розмови.

Дітер придивився: то був зуб.

— Як там Левін? — запитав він.

— Ти вибив йому різці.

Дітера, здається, совість не мучила.

— Він на це заслужив. Пільговий період скінчився.

— Ах, Дітере, — відповіла я надто легковажно через власне виснаження, — можливо, батько таки він. Звідки я можу знати.

Дітер застиг на місці.

— Ану повтори!

Я заричала, наче левиця:

— Та дайте мені спокій! Я не знаю! Може, й ніхто з вас, йолопів!

Усе сталося так швидко, що я зараз не можу відтворити тих подій у пам’яті. Я лежала на землі, грубо вирвана з гамака. Дітер кинувся на мене й душив.

— Шльондра! — вигукував він знову і знову.

З мого опору й дриґання не було жодної користі, він був сильний, мов ведмідь. Я ніколи не забуду страху смерті. Проте зрештою я неначе знепритомніла, мій страх минув. Я заспокоїлася. Серед хмар і туману я бачила Павела, немов богоотця з пишною бородою. Нараз до мене знову повернулася можливість дихати. Хватка довкола шиї послабилася, вага звалилася з тіла. Ледь притомна, я підвелася. Біля мене злилися у двобої Павел і Дітер.

Якби ж тут була поліція! Я спробувала звестися на ноги. Павел увесь посинів і задихався. Дітер горланив:

— То оце, значить, той сучий син, що проникає ночами в будинок і робить тобі дітей!

Діяти треба було негайно. Без жодного результату я кинула об спину Дітера керамічний горщик із жовтими целозіями. Але що це виблискує біля вазона з філодендроном? Гострий ніж для нарізання м’яса, який випав у Левіна.

Я професійна аптекарка й уміла господиня, до того ж у мене більше сил, ніж здається на перший погляд, але в метанні ножів я повний нуль. Він пронизав повітря надто низько і влучив не в спину, а зачепив руку Дітера. Очевидно, що він відчув легкий поріз, але того вистачило, аби він на секунду покинув Павела й повернув голову. Від вигляду власної крові йому знову стало погано.

Павел вивільнив праву руку під масою Дітера і схопив ножа. Та в мить, коли він намагався взяти його зручніше, Дітер знепритомнів і впав просто на лезо.

Коли Павел із зусиллям підвівся, він наказав:

— Викликай поліцію!

Я одразу ж кинулася до телефону.

Здригаючись, повернулася в зимовий сад, де мене обійняв Павел. Немов Гензель і Ґретель, ми мовчки обхопили одне одного й намагалися заспокоїти, знову і знову погладжуючи одне одному спину. Ми обоє не наважувалися кинути погляд на тяжкопораненого.

Коли приїхала поліція і швидка, ми були не в змозі нормально відповідати на запитання. Мені вкололи заспокійливе. Павел відмовився.

Парамедики, які нещодавно забирали Левіна, дали важливі свідчення, що в цьому домі перед тим уже було якесь непорозуміння; на жаль, це кинуло на мене негативну тінь, адже я не розповіла правди про поранення Левіна.

Після того, як у зимовому саду все відфотографували та зібрали сліди, нам з Павелом довелося їхати на дільницю, щоб підписати протокол. Лікар задокументував сліди від стискання у нас на шиях.

Нарешті нам дозволили піти. Я попросила Павела залишитися в мене, бо в жодному разі не хотіла зараз бути одна. Та це було неможливо, адже його вже мучили тривожні думки про дітей.

— Я зателефоную тобі зранку, — пообіцяв він. — Тоді побачимо, як бути далі.

Щоб трішки заспокоїтися, я провела решту ночі за поливанням квітів у зимовому саду. Карликова кокосова пальма та колюча молочая рідко потребували поливу; рослини з Гаяни, навпаки, вимагали тепла, вологого повітря, так само рясно я поливала й південноамериканську багатоніжку. Мій зимовий сад, уже стільки разів осквернений, мав отримати всю ласку й догляд, на які я була здатна; проте Тамерлан та орхідеї дивилися на мене з докором і помітно страждали.

17

— Сніг у новорічну ніч не приносить грошей зусібіч, — злорадно підкреслила моя сусідка по палаті.

Я ненавиджу дурні приказки, особливо коли вони недоречні. Я дала відсіч:

— Старе і мале — однаково дурне.

Її це не зачепило.

— Парфуми? — запитала вона.

Напевно, від мене тхнуло.

— До нас сьогодні навідується головний лікар? — запитала я, бо вона парфумилася особливо інтенсивно.

А втім, бажаний лікар не прийшов, натомість заявився доктор Кайзер. Ми не були до нього особливо люб’язні, адже він нещодавно викреслив з нашого раціону каву. Нічна медична сестра проговорилася, що через гучні розмови ми ніяк не могли заснути. Він знову ж таки безсердечно відрубав усі мої запитання: він, мовляв, сам знає, що мені краще.

— Можливо, ви знехтували той факт, що я — фармацевт, — сказала я з почуттям гордості.

Ґергард Кайзер належить до числа тих людей, які одразу ж поступаються.

Роземарі задоволено слідкувала за тим, як я поставила його на коліна.

Пізніше їй на думку спало ще дещо:

— Сніг і лід на Новий рік приносять клопіт на поріг…

— Це лише частково так, — відповіла я. — Бо хто захоче після безсонної ночі відкидати сніг? Але мені таки довелося це зробити, поруч не було жодного чоловіка.

Виконавши мітлою та лопатою цей обтяжливий громадянський обов’язок, я вирішила взяти Тамерлана і знову забратись у ліжко. Телефон залишила поза межею чутності, щоб уберегтися від добрих побажань своєї родини. Не хотіла чути й про стан Дітера чи Левіна.

У житті кожної людини існує прихисток, куди вона тікає, коли їй погано: гадаю, найважливіший із них — ліжко. Коли мені вже геть нестерпно, то лише воно слугує панацеєю від усіх проблем. Звісно ж, я не раз піддавалася спокусі — лікарських препаратів довкола не бракувало — щоб викликати сон штучними засобами. Доріт не може заспокоїтися без валіуму — то для мене завжди був застережний приклад. Здебільшого мені вдавалося позбутися безсоння за допомогою чаю, валеріани чи інших безпечних домашніх засобів.

Люди кажуть, що сон і смерть — це брат і сестра. Очевидно, мій потяг до ліжка — далеко не найкраща позиція, а специфічний вид порятунку душі. Якщо лежати досить довго, то здебільшого прокидаються нові життєві сили.

Мені треба було потурбуватися про багато справ. Під час розлучення Левін, імовірно, висуне фінансові претензії. Як на мене, то хай забирає собі частину акцій та цінних паперів; половину статків та вілли мені цілком вистачить. Чи варто ставати самостійною? Я б могла жити зі своєю дитиною у верхніх приміщеннях, а внизу відкрити аптеку. Чи могла б я собі дозволити няню? Мої батьки, мабуть, знову до нестями перехвилюються через моє нове життя.

Як завжди під час складання планів, я стала безтурботнішою. Звісно, я не могла одразу ж мучити Левіна розлученням. Сваритися з ним, коли він щойно втратив чотири різці, було б нечесно. А все ж я таки зловтішалася через відчуття вищої справедливості: тепер його зубний протез постійно нагадуватиме про один флакончик.

Після того як він мене майже задушив, я не переймалася Дітером. Звісно, загалом він був людиною певної цінності, але за інших обставин… Я мусила визнати, що саме його бурхливе минуле мене вабило.

А тепер ні з того ні з сього з’явився третій чоловік: Павел. Милий мужчина, якому час від часу треба протирати окуляри чи вичищати з бороди засохлий яєчний жовток. Які в мене шанси? До цього часу в мене склалося враження, що хоч я й подобалася Павелу, але все ж він міцно тримався матері своїх дітей.

Коли після обіду голод погнав мене з ліжка, я не підходила до телефона, який розривався. Заварила чай і вкинула до рота холодний ростбіф. Під час їди ставала все голоднішою ― навіть Тамерлан, здавалося, не готовий був задовольнятися одним лише котячим кормом. Тож ми розділили на двох консерву тунця. Свою половинку я змішала з каперсами, кетчупом, сирою цибулею та лимонним соком.

Увечері хтось подзвонив у двері. Я підкралася до вікна й визирнула назовні. Павел дивився на мене переляканими очима. Мабуть, я здавалася дуже блідою.

— Ти захворіла? — запитав він, адже на мені досі був ранковий халат.

— Може, трішки: шок пронизав мене до кісточок.

— Як справи у нашого душителя? — запитав він.

Я знизала плечима.

— Можливо, він уже й помер, — сказала я.

Павел здивовано підійняв брови. Він зателефонував у лікарню.

Інформацію про стан здоров’я Дітера мали право отримати лише його родичі, повідомили йому. Я знала про це ще з випадку із Марґо.

— З цього я роблю висновок, що він живий, — сказав Павел. — А як там твій чоловік?

Я запевнила (але Павел мене не зрозумів), що Левін надто довго був моїм чоловіком і що я не хочу його відвідувати за жодних обставин.

— Уже все одно надто пізно, — сказав Павел. — У лікарнях о п’ятій подають вечерю, о восьмій уже треба спати. Натомість будять там уже о шостій. Щоправда, можна спробувати зателефонувати черговій сестрі.

Я не хотіла.

Ми разом випили чай.

— Де ти залишив дітей? — запитала я.

— З ними зараз сидить сусідка й читає їм «Гайді», — сказав він, а я відчула невеличкий укол.

— Красива молода сусідка? — запитала я, зробивши невдалу спробу іронізувати.

Павел усього лише всміхнувся на це.

Хай там як, але він увесь цей час хвилювався за мене, але він батько, що виховує дітей сам, тож йому невдовзі знову треба йти. Мені ж стало краще, адже від Павела йшов якийсь позитив, якого мені так бракувало в моїх дотеперішніх мужчинах.

Наступного дня у мене були сили провідати Левіна в лікарні. Він лежав у палаті на два ліжка. Спершу я побачила лише якийсь чудернацький профіль, який дуже нагадував мурахоїда. Левінові ділянки рота й носа були зашиті, перев’язані, набряклі й налиті фіолетовим кольором. Він не міг говорити й, докладаючи зусиль, утягував повітря крізь трубочку, яка криво стирчала з носа.

— Як у тебе справи? — запитала я між іншим.

Він у розпачі закотив очі до неба.

— Ну що ж, зціп зуби й терпи! — сказала я, зловтішаючись.

Посидівши біля нього якийсь час, я знову захотіла побалакати. Чи варто розповідати йому продовження історії Дітерового гніву? Левін дав зрозуміти, що він уже все знає. Він написав на аркуші паперу, що приходив полісмен, щоб його допитати, але зрозумів, що Левін не може висловлюватися. Та все ж поліцейський прохопився, що й Дітер тяжко поранений і зараз перебуває у тій самій лікарні у відділені інтенсивної терапії.

— Він виживе? — запитала я.

Левін цього не знав.

Я показала свої сліди на шиї, Левін оцінююче кивнув. Ми зараз були товаришами у нещасті. Про батьківство говорили настільки ж мало, скільки й про розлучення.

— Тобі щось принести? Книжки, сік, пудинг? — запитала я.

Левін написав: «Путівники, комікси, щось некисле пити, може, банановий сік».

Я пообіцяла все виконати.

Тоді подалася до реанімаційного відділення неподалік. Чергова сестра нічого не розповіла мені про прогнози одужання, натомість пояснила, що до щойно прооперованих пацієнтів відвідувачів не пускають.

Прийшовши додому, я зразу ж зателефонувала Павелу.

— Нам приїхати до тебе чи ти прийдеш до нас? — запитав він.

Дітям у мене було добре: на щастя, у мене ще залишилося молоко та какао-порошок, а у зв’язку з порою року — ціла купа різдвяних смаколиків.

Лєне та її брат Коля з допомогою батька зробили сніговика. Тамерлан з недовірою намотував довкола нього кола.

— У тебе є сани? — запитав мене Коля.

Вони в мене були, але поблизу не було підхожої гірки.

Це наштовхнуло Павела на ідею провести з дітьми кілька днів у горах.

— Хочеш з нами? — запитав він.

З радістю, але довга їзда автомобілем у Швейцарію чи Австрію мене відлякувала.

— У цьому немає потреби, — сказав Павел. — Я теж не великий спортсмен, тож мені вистачить просто покататися з дітьми на санах, а цим можна займатися і в Оденському лісі. Це пішло б їм обом на користь після перенесеного кору.

Ми довго не барилися, адже шкільні канікули добігали кінця.

Павел поїхав на один із кліматичних курортів. На стоянці сніг не був сліпучо-білим через вихлопні гази, які залишили на ньому свій слід, що скидався на корицю на цукровій пудрі, а піднята зі споду земля нагадувала шматочки тертого шоколаду. У пориві до дій ми вискочили з авто й одразу ж завмерли, щоб глянути у далечінь. На горизонті гори ставали світлішими, зимові барви ще ніжнішими, дуга за дугою здіймалися пагорби. У білих полях спали сірі яблуні, які разом із зеленими кущами ожини та червонувато-коричневим буковим листям трішки оживляли пейзаж легким кольором. Темні ялинки, чорні ворони та стіна кладовища.

Ми мандрували м’якими горбками, перелазили через паркани для худоби, дозволяли дітям балансувати на повалених стовбурах, а потім у порослій мохом хатині ділилися желейними ведмедиками. Павел пояснював синові, якому, до речі, було не вельми цікаво, як можна визначати сторони світу за зеленим вітряним боком стовбура дерев, демонстрував таблицю поширених у цих краях співочих птахів і разом із дітьми довбав на шматки замерзлі калюжі. За нами слідувала сойка.

Озирнувшись назад, я із задоволенням подивилася на наші різні сліди: для слідопита — ознака щасливої маленької сім’ї.

Наприкінці нашої довгої прогулянки діти попросили, щоб ми тягли їх на санчатах. Насамкінець ми опинилися в теплому кафе й грали у гру: я бачу щось, чого ти не бачиш.

Коли всі відгадали червоні, зелені та ще казна-які предмети, Павел став запевняти, що бачить щось золоте.

Ми даремно намагалися відгадати.

— Це серце Гелли, — сказав він, але малеча почала протестувати:

— Так нечесно!

Моє золоте серце вискакувало з грудей.

Роземарі бурмотіла:

— Яке? Золоте? Я зараз вибухну зі сміху! Ти, звісно ж, повелася на такі банальності!

— Хто з вас, — звернувся Павел до дітей, — хоче в мою кімнату, а хто до Гелли?

Я побоювалася чогось такого.

Діти подивилися на мене, але тактовно промовчали. Тоді Лєне сказала.

— Я хочу до тата.

Хлопчик у свої шість років був уже надто ввічливим, щоб відмовитися від мого товариства.

— Краще нехай дорослі сплять в одній кімнаті, а діти — у другій.

Ми з Павелом перезирнулися. Мабуть, я кивнула занадто швидко.

Хоч ми й спали в одній кімнаті, але не одне з одним. Ми довго теревенили, немов давно були подружжям, а тоді Павел вимкнув світло. Посеред ночі я відчула, як хтось пробрався до мене в ліжко. То була Лєне. Я увімкнула світильник край ліжка й побачила Колю, який спав біля свого тата.

Я попросила переказати Левінові, що мене кілька днів не буде. Напевно, це його розізлило, але краще зробити щось добре для моєї дитини. Три дні в снігах, довгі прогулянки та обідній сон і справді пішли на користь.

Коли у свій перший робочий день я знову сиділа біля ліжка Левіна, він уже міг шавкотіти свої обвинувачення. Він не питав, де мене носило, але скаржився на своє беззубе життя. Через два дні його відпустять додому, але попереду на нього чекав візит до стоматолога.

— А як там Дітер? — запитала я.

Хоч яким би дивним це видавалося, але Левін його провідував. Дітер більше не перебував у відділенні інтенсивної терапії, ішов на одужання, але впав у депресію найвищого рівня. Розмова між ними не в’язалася.

Коли Левіна виписали, я не могла одразу ж виставити його за двері, хоча його ліжко все-таки перенесла до його студентської комірчини. Через кілька днів, як того і треба було очікувати, він порушив питання стосовно справжнього батька.

Я не змогла прийняти якесь соломонове рішення, тож підтвердила те, що спала з Дітером. Оскільки ж він і Марґо…

— Краще нам негайно розлучитися.

Наступних кілька днів Левін не порушував цієї теми: очевидно, йому потрібен був час на роздуми.

Щодня після обіду, здавши зміну, я відвідувала свого нового друга. Ми щиро обіймалися, але до більшого не доходило. Дітям я починала подобатися.

Усім своїм музичним досвідом я завдячувала друзям. Один познайомив мене з Моцартом. Інший — із Сачмо.[10 Псевдонім американського джазового музиканта Луї Армстронґа.] Левін любив старі шляґери та «Бітлз». У Павела було піаніно, тож він співав разом із Лєне дитячі пісеньки. Він мав чудовий баритон. Іноді він влаштовував для мене маленький концерт, співав Малера чи Брамса, трішки соромився, а під час гучного сміху, коли він не так заспівав чи зіграв, припиняв.

Я була в захваті.

Якось він показав мені старі фотографії своєї дружини. «Гарна, як з картинки» чи якось так описувала її Доріт. Проте, якщо знати про її божевілля, то його вже тоді можна було простежити. Я відчула тремтіння, немов переді мною з’явилася постать з іншого світу.

— Дуже гарна, — обережно відзначила я.

— Гарна, але нещира, — сказав Павел. — Уперше хвороба заявила про себе в її підлітковому віці. Але вона про це змовчала. Хоча так, мабуть, учинив би кожен.

Ми довіряли одне одному. Павел був єдиною особою ззовні, який знав про проблему з обома татами. Я була вдячна за те, що він не глузував із мене.

Одного дня зустріла його в поганому настрої. Не кажучи нічого, він простягнув мені записку: власниця квартири вимагала його виселення.

— Тепер мені знову доведеться шукати квартиру, — сказав Павел. — Я просто ненавиджу це! Якби ти почула, що хтось здає житло, обов’язково мені скажи!

На роботі аптекарка справді чує багато різного, насамперед про смерть. Але Павел за жодних обставин не хотів бігти до родичів нещодавно померлої особи, щоб домовлятися про квартиру, яка спорожніла.

Ту думку я виношувала кілька днів. Я б дуже хотіла жити з Павелом під одним дахом. У моєму домі було достатньо місця, але як розподілити кімнати? Якраз тоді, коли я хотіла запропонувати це Павелу, виписали Дітера. Хоч він і потребував іще певного догляду, але постійний лікарський нагляд був зайвим.

Цілком імовірно, що я б відмовилася від цього тягаря, але Левін сам забрав Дітера ще й оплатив таксі. Ну що ж, тепер пацієнт знову лежав у своїй спальні, а Левін із перекошеним обличчям носив йому їжу. Здавалося, знову настали старі часи.

Не тямлячи себе від злості, я піднялася сходами вгору. Від тієї новорічної ночі я більше не бачила Дітера; тим часом минуло вже чотири тижні, мої синці на шиї зникли, але рани на душі залишилися.

Дітер був блідий, висушений і страшенно нещасний. Він дивився на мене поглядом умираючого. Я не наважилася ані виставити його за двері, ані висунути якісь обвинувачення. З огидою погодилася на його присутність.

Наступного дня я змалювала Павелу своє становище: обидва тати дитини знову дома, обидва хворі й у поганому настрої.

— Як вони поводяться один з одним? — запитав Павел. — Вони ж, мабуть, згорають від ненависті.

Найімовірніше, саме так і було. Проте вони не викльовували один одному очі, натомість підтримували один одного в хворобі та стражданнях.

— Ну, і хто з них збирається виховувати дитину? — запитав Павел, не знаючи, що порадити.

— Обидва. Але я обираю батьком тебе. Інших двох я позбавляю батьківства на підставі поганої поведінки.

Павел засміявся.

18

— Павел міг би якось пронести хоч скляночку розчинної кави, — сказала Роземарі.

— А гаряча вода?

— Я роздобуду на кухні тут на поверсі. Нам потрібен тільки термос.

Я кивнула: усе це всього лише питання організації.

І тут несподівано до палати увійшов головний лікар. Роземарі сяяла, хоча не встигла ані напарфумитися, ані одягти свіжу нічну сорочку.

Він приніс їй добру звістку: остання експертиза ракових клітин не виявила.

— Я так і думала, — сказала вона.

— Завтра знімаємо катетер, на вихідних зможете їхати додому, — сказав він.

У мене відняло дар мови.

— Вам теж уже недовго, — сказав він мені. — Тоді доведеться перейти у друге відділення…

Тож незабаром нас розлучать.

Доріт застала мене цього дня після обіду в сльозах.

— Твоя директорка не хоче давати мені валіуму без рецепта. Що мені тепер робити? — поскаржилася вона.

Щовівторка по обіді в аптеці була лише Ортруд; я написала своїй колишній співробітниці записку з відтінком шантажу.

— Чому їй не випише той засіб лікар? — хотіла знати наївна Роземарі.

— Ах, та вони ж нічого в цьому не тямлять, — відповіла я. — Ті безсердечні створіння.

Після травматичних подій новорічної ночі Доріт телефонувала багато разів. Але я постійно її відшивала. То стверджувала, що якраз готую суп, то переконувала, що страшенно втомлена, то казала, що хтось подзвонив у двері чи що мені зараз має зателефонувати директорка. Доріт не здавалася, тож запросила мене до себе.

— Більше ніяких дурних відмовок, — сказала вона.

Вона й без того вже знала надто багато. Лєне бавилася з дочкою Доріт і при цьому розбазікала, що я постійно навідуюся в гості. Немов педантична гувернантка, Доріт вимагала пояснень.

— Нам добре разом, — сказала я, намагаючись бути максимально беземоційною. — Але якщо в тебе в голові зараз зародилися якісь підозри, то ти помиляєшся.

— Та ні, ти ж зараз вагітна, — запевнила Доріт. — Усім відомо, що діти в такому віці люблять пофантазувати. Лєне розповідала, що ти, мовляв, спала з Павелом в одному готельному номері, а діти спали поруч. Це ж одразу зрозуміло: мрія дитини, позбавленої материнської ласки.

Ми уважно зазирнули одна одній у вічі.

— А що каже Левін на оцю твою дружбу? — запитала вона.

— Він лежав у лікарні, — відповіла я, хоча розуміла, що це не найкраща відповідь.

Відвертальний маневр спрацював.

— А що з ним сталося? — запитала вона голосом, сповненим співчуття.

— Дітер вибив йому чотири різці.

Доріт глянула на мене з недовірою.

— Чому?

— У п’яному дурмані.

Тепер у її очах було помітно переляк.

— Сподіваюся, що ти негайно ж викинула того Дітера з дому. Хоча знаючи твою дурість…

Вона говорила зі мною, немов з якоюсь хворою. Може, я й не була рятівницею, але безсумнівно надто доброю для цього ницого світу. Вона сама поговорить із Левіном, щоб він прогнав Дітера вже сьогодні.

Уперше за часи нашої багаторічної дружби ми серйозно посварилися. Вона закидала мені тупість та соціальну одержимість.

Нарешті я таки випалила:

— Можливо, дитина від Дітера!

Доріт відмовлялася мені вірити, мовляв, мене вже ніщо не врятує.

Коли стан Дітера покращився, я викликала Левіна на переговори біля ліжка хворого. Левін одягнув штучні зуби, які ненавидів; свою лють він скеровував на мене, а не на свого кривдника.

— Вона хоче, щоб ми кинули жереб, чия це дитина, — сказав Левін.

Дітер глянув на мене із сумом.

«Ще трохи ― і ви обидва ридатимете», — подумала я.

— Ні, — відказала Левінові, — але я хочу, щоб ви пошукали собі інший притулок. Я більше не хочу з вами жити.

— А що ми тобі зробили? — жалісливо запитав Левін.

— Дітер мене мало не вбив, а ти зраджував мене з Марґо від самого початку.

— Хай так, але тепер ми квити, — сказав Левін.

Дітер, який тепер майже не говорив, зараз таки відкрив свого рота.

— Якщо ви викинете мене на вулицю, я накладу на себе руки, — сказав він так похмуро, що підстав сумніватися в цьому не виникало.

— Що означає «ви», — озвався Левін, — мене ж вона теж збирається…

— Окей, — сказала я. — Я не настільки безсердечна, що вам доведеться шукати собі притулку вже сьогодні. Але в майбутньому планую жити на першому поверсі сама. Ви ж можете перебиватися на другому, аж поки знайдете собі щось підхоже.

Обидва не сказали більше нічого.

Уже наступного вечора у нижній квартирі наводили лад. Левін за час моєї відсутності переніс свої пожитки нагору, щоб жити там в інтимній близькості до Дітера.

Коли я запропонувала Павелу переїхати до мене, він відмовився.

— Я не можу поселитися з дітьми у безпосередній близькості до божевільного… — він обірвав себе на півслові, адже, найпевніше, подумав про свою дружину. — Мав на увазі злочинця!

Поступово наставала весна, яка добирається сюди спершу по Бергштрасе — давній римській дорозі на західному краю Оденського лісу. У березні всі діти влаштовували ходу літнього дня й спалювали на площі Ринок величезного ватяного сніговика. На початку квітня почала цвісти моя магнолія, але, на жаль, через тривалі дощі красиві, злегка рожеві квіти коричневіли й уже незабаром лежали зів’ялі на землі. Коли ж, немов величезні букети квітів, зацвіли вишні, мені здалося, що я вперше відчула, як ворушиться дитинка. Моя вагітність проходила зразково, гінеколог був задоволений.

Дітера, усупереч прощенню Левіна, таки засудили до тюремного ув’язнення, яке він уже скоро мав відбути. Час від часу ми зустрічалися біля вхідних дверей. Він дуже соромився, і це мене трішки зворушувало. Іноді я відчувала на собі його погляд з верхнього поверху, коли сиділа в саду. Підозрюю, що він розглядав мій живіт, який поступово круглішав.

Левін теж намагався не потрапляти мені на очі. Спершу я побоювалася, що за моєї відсутності обоє будуть користуватися зимовим садом та кухнею. Оскільки ж обидва були вправними умільцями, то облаштували собі куточок для приготування їжі на верхньому поверсі. Поки ніхто не бачив, я оглянула те місце. Тимчасовим умеблюванням це точно не назвеш: сучасна плита, громіздкий холодильник, подвійна мийка з підведенням води та безліч сталевих полиць. Бракувало лише керамічної плитки. Вони спали в окремих кімнатах і були радше сусідами, ніж співмешканцями.

Хоча Левін двічі цікавився станом мого здоров’я, але не вимагав ані грошей, ані якихось вчинків.

Якби Павел не був мені як мінімум близьким другом, то я б, мабуть, почувалася трішки самотньою. Проте мене мучила хронічна втома, я рано йшла спати й раділа, що після роботи й візиту до Павела мені не треба було щось робити ще для когось.

Одного дня мені зрештою настільки знадобилася підтримка, що після обіймів при зустрічі я більше не відпускала Павела.

— Що з тобою? — запитав він, злякавшись.

У цьому чоловікові мене приваблювало майже все (від того, що він час від часу носив бриджі й щодня слухав «Die schöne Müllerin»,[11 «Красуня млинарка» — перший вокальний цикл Франца Шуберта на вірші Вільгельма Мюллера, створений 1823 року.] я могла б його відучити). Мені не давала спокою потреба з ним спати, ось що мене непокоїло. Проте, очевидно, він про це не думав, тож рано чи пізно мені треба було зважитися на пряму атаку.

Саме тоді, коли Павел готовий був здатися, підійшов Коля й поважно проінформував:

— На вихідних прийде мама.

Мені треба було враховувати таку можливість, але я постійно придушувала ці думки.

— Ти радий? — запитала я хлопця.

Він глянув на мене з серйозним виразом обличчя.

— Ні, — сказав у відповідь.

У розмову втрутилася Лєне.

— Мама ж бо хвора.

Павел мені пояснив, що це експеримент: його жінка мала б для початку проводити вдома вихідні, а тоді помалу знову призвичаюватися до нормального життя.

— Діти розкажуть їй про мене, — сказала я, коли Лєне та Коля не могли нас чути.

— Вони вже давно це зробили, — відповів Павел.

У мене виникли недобрі передчуття. Та жінка, мабуть, мене ненавиділа. Адже я тут частково займала її місце.

— Як вона відреагувала? — запитала я Павела.

— Господи, та вона надто хвора, щоб цікавитися можливими наслідками нашої дружби. Вона вдячна, що ти приділяєш увагу дітям.

Я не могла в це повірити до кінця, але сприйняла слова з полегшенням. Зрештою, Павел не зраджував свою дружину, хоч я цього дуже бажала. Імовірно, він розповів їй, що щасливо одружена вагітна жінка подружилася з її дітьми.

— Гадаєш, мені треба було б заглянути до вас на вихідних? — запитала я.

Павел похитав головою.

— Вона й без того перенавантажена. — Ці слова звучали гнітюче. — Ще більша проблема буде, коли ми переїдемо, — сказав він. — Я вимушений повідомити їй зараз, що ми більше не можемо тут залишатися.

Його обличчя було нещасним.

Цих самотніх вихідних я відвідала Доріт. Вона злилася на мене, бо Дітер досі жив наді мною.

— Ти тільки собі уяви таку страшну картину: його охопить напад безумства, і він зіштовхне тебе зі сходів.

— Ні, Доріт, у глибині душі він…

Доріт мене не розуміла.

— Поступово я роблю висновок, що тобі про всяк випадок варто триматися якомога далі від чоловіків. У тебе нещаслива рука. Виховуй свою дитину сама, на інше ти не заслуговуєш.

— Я б могла знайти щастя з Павелом.

— Павел одружений, і ти теж.

Доріт мала стосовно цього питання вкрай старомодні уявлення, мабуть, через те, що вважала власний шлюб еталоном.

Після відвідин Доріт мені захотілося трішки прогулятися одній; був ніжний весняний день, тож я вирішила пройтися вздовж Неккару. Сюди я заманювала майже всіх попередніх коханців, щоб дати їм можливість поцілувати мене в місячному світлі, тут уже скоро я збиралася гордо везти своє немовля у візочку. Качки теж виводили маленькі сім’ї, а розгнівані лебеді ще дужче витягували свої шиї, адже сховали в кущах гніздо.

Мені назустріч ішла людська сім’я: Павел з дружиною й обома дітьми, які помітили мене ще здалеку й помчали мені назустріч. Я занервувалася, бо у жодному разі не хотіла, щоб Павел розцінив цей збіг обставин як продуманий умисел.

Альма простягла мені свою крихітну долоню; на дотик вона була, немов мертва миша.

— Діти мені вже про вас розповідали, — промовила вона, демонструючи гарні манери.

Погляд Павела був дивний. Він боявся.

Коли хочу описати зовнішній вигляд Альми, то на думку спадають картини: модерн або романтизм. Так, вона могла б стати персонажем казки. Вільне шовкове плаття ностальгічного фасону вигідно підкреслювало її анемічний вигляд, її солом’яний капелюх був прикрашений рожевими стрічками (це при цьому, що в таку пору року радість приносив кожен сонячний промінь), а світло-сірі туфлі мали високі підбори (це зовсім не годилося для вологої заплави Неккару). Усі кольори — ніжні, голос — тихий, очі — в тумані. «Бракує лише непритомності», — промайнула в голові злісна думка. Зрозуміло, що ця розпухла особа була не в змозі чистити унітаз.

— Гелло, ходімо з нами. Так буде веселіше. Ми якраз хотіли бігати наввипередки.

З почуттям гідності я відхилила цю пропозицію. Мені, мовляв, заважає живіт.

Альма проникла у мої сни. Уже за тих кілька хвилин вона запала мені глибоко в душу. З вигляду її не обов’язково назвеш фізично чи навіть психічно хворою, вона радше мала вигляд причепуреної дитини, яку переодягли жінкою. Якби я зустріла Павела десять років тому, нам би не довелося стільки всього пережити, але яка користь від того, що я це постійно повторювала.

Через прогресуючу вагітність я більше не виходила в нічну зміну. Вдома ж мені ніхто не допомагав — сама виносила сміття, мила сходи й вікна квартири, закуповувалася. Лише сад підтримували (мабуть, Дітер) у чистоті. Я найняла жінку з Португалії, яка раз на тиждень приходила прибирати. Чим займався Левін, я не знала: хай там як, але «порше» навіть уночі часто не стояв на своєму місці.

Павел ніяк не знаходив підхожої квартири. Оскільки ж Дітер незабаром мав відправитися до в’язниці, то Павел знову і знову роздумував над тим, щоб переїхати до мене. Я відчувала, що він почувався ніяково, коли таки погодився — як тимчасове рішення. Більшість своїх пожитків він планував перенести до комори.

Попри свій круглий живіт та хронічну втому, я допомагала йому пакувати речі й прибирати. Коли на вихідних прийде Альма, у домі не має бути багато складної роботи, яка б її дратувала. Я починала заздрити спокійному життю цієї жінки.

У день переїзду Доріт забрала дітей Павела до себе, у той час як я віддавала носіям вказівки, у яку кімнату які меблі заносити. Павел постійно намагався цьому завадити. Кожна дитина отримала мансардну кімнату, Павелу дісталася студентська кімнатчина.

Аж увечері я помітила, що страшенно виснажена. Я заснула мертвим сном просто на дивані.

Наступного дня треба було в аптеку. Про затишний сніданок поки без дітей годі було й думати.

— А звідки в Альми таке ностальгічне вбрання? — запитала Роземарі, для якої важливим був насамперед практичний бік.

— Від багатих батьків із поганою совістю.

— Ми поволі наближаємося до хепі-енду, — сказала Роземарі. — Та й час уже настає. Мені постійно крутиться на язику прислів’я: щасливий той, хто щасливий у себе вдома.

— Ну, насолоджуватися щастям ми могли лише тимчасово: Дітер сидів у тюрмі, Левін подорожував. За винятком окремих спалень, я мала все, про що мріяла.

19

— Я колись знала одне гарне ім’я, — сказала Роземарі Гірте.

При цьому я заборонила їй згадувати про проблеми всередині мого живота. Вона підозрювала, що я намагалася подолати власні страхи за допомогою розповіді.

— Остання ультразвукова діагностика показала, що все гаразд, — заспокоювала мене сусідка.

Не можна було допустити, щоб вона порушила мою заборону. Завдяки язикатості доктора Кайзера вона вже давно знала: через аномалію плаценти ембріон отримує недостатньо живлення; моя друга дитина була замала для свого віку. Саме тому доведеться стимулювати передчасні пологи, адже живлення поза межами мого тіла мало би бути кращим.

— Яке ім’я спало тобі на думку?

Роземарі всміхнулася.

— Як ти дивишся на «Вітольд»?

— Але в мене точно буде дівчинка. До того ж вона спершу мусить…

— Добре. Облишмо цю тему. Повернімось до сімейної ідилії.

Павел провідав Альму в клініці, де вона наполягла, щоб знову нарешті провести вихідні з дітьми.

— Я не маю права від тебе цього вимагати, — жалівся мені Павел.

Хоча мене не надто радувала перспектива прихистку для проблемної Альми, я все одно погодилася великодушно, адже саме такою й була:

— Чом би й ні. Якщо вона так хоче…

Тим часом потеплішало, у саду все цвіло. Діти хотіли бавитися на вулиці; Павел же міг би тримати Альму максимально довго біля себе серед зелені, щоб я мала трішки спокою і могла прилягти, коли треба. Мені потрібен відпочинок. Але не так сталося, як гадалося.

Я сиділа з дітьми у дитячому садку й читала їм «Гидке каченя», Павел поїхав по Альму. Та не пройшло й п’яти хвилин, як Лєне вигукнула:

— Машина! Тато приїхав!

Ми підійшли до вікна і побачили Левіна і ще якогось незнайомця: вони вивантажували з «порше» валізи. Обидва засмаглі, у непрактичних білих костюмах, немов молоді пани, які відчували, що вхопили бога за бороду. Окрім того, на них були дивні сонячні окуляри та хвацькі капелюхи, що насамперед не личило Левінові. На його обличчі з’явилася сутенерська усмішка, якої я раніше не помічала. Я зітхнула й відвела дітей від вікна, щоб мій чоловік, бува, не подумав, що я дуже на нього чекаю.

Пізніше прибули Павел й Альма. На щастя, ті пройдисвіти не показувалися, хоча на верхньому поверсі чутно було, як туди-сюди ходять і як тече вода. Там, напевно, купалися й розпаковували речі.

Павел одразу ж усе зрозумів, щойно побачив «порше». За спиною Альми він, запитуючи, вказав пальцем нагору. Я ствердно кивнула.

Поїздка помітно втомила Альму. Вона одразу ж вляглася на гамак, дозволивши дітям її колисати. Тамерлан виліз на неї. У мене ж таке миле видовище викликало огиду. Дещо згодом мені дозволили принести до ложа Альми чай на травах. Павел попросив мене, щоб я запропонувала їй перейти на «ти».

Коли ми їли, у двері постукали й, не чекаючи дозволу, відчинили. На кухню замаршували Левін і той новий. Вони кинули в наше коло «привіт» й жадібно витріщилися на кнедлики та гуляш, з яких підіймалася пара. Левін запитав:

— Ти б не могла нам позичити кілька скибок хліба?

Як завжди, я наготувала із запасом. Проте тільки-но зібралася проявити гостинність, як упіймала попереджувальний погляд Павела. Тож підвелася, щоб принести з хлібниці хліб.

У цю мить Альма, така собі доброзичлива господиня, промовила:

— Сідайте до нас, тут усім вистачить. Павел, ти б не міг бути таким добрим і принести ще дві тарілки й столові прибори.

Я ще повернутися не встигла, як Левін приставив крісла й дістав із шафи тарілки, адже Павел навіть не збирався вставати з-за столу.

Вони були голодні й у доброму настрої. Сіра Альма розцвіла, діти почали дуркувати й бруднити мою білу скатертину.

Левін неодноразово із цікавістю, а може навіть зі смутком, заглядав до зимового саду. Мого живота, здається, він так і не помітив, нових орендарів сприйняв без здивування, небалакучість Павела проігнорував.

Не встигли ми піднести до рота останню ложку, як Павел підвівся й досить авторитарно наказав нам відправлятися у ліжко — мовляв, нам потрібний обідній сон — а він за підтримки дітей мав намір прибрати на кухні. Гості відчули себе зайвими.

Я вийшла без жодних заперечень. Встрягати зараз у суперечку — байдуже з ким і про що — у мене не було ні найменшого бажання.

— Як сяють очі й поля, — сказав Павел, коли ми пізніше сиділи в садку й пили каву.

Альма глянула на мій живіт і запитала:

— Котрий із двох кавалерів батько?

Ми з Павелом обмінялися веселими поглядами.

— Той довгий, його звати Левін, — відповів за мене Павел.

На щастя, зацікавленість Альми своїм оточенням цим і обмежилася; те, що мій чоловік жив в окремій квартирі, її не дивувало. Вона дивилася втомленими очима на квітучу галявину (колишній газон Германа Ґрабера заріс) і, здавалося, насолоджувалася кавою, сонцем і свободою. Її біла долоня знесилено спочивала на руці Павела. Дивитися на таке було неприємно. Як на зло, мій нерозбірливий кіт, здавалося, теж нею зацікавився. Він затишно вмостився на її колінах, щоправда, не муркотів, а натомість пильно мружився на все довкола.

Раптом, спотикаючись, підбігла Лєна й, мало не задихаючись від ридання, видушила:

— Коля!

Павел і я зірвалися з місця й побігли в напрямку, куди показувала ручкою Лєне. Лама не поворухнулася.

Коля впав з дерева. Хоча із забою на голові текла кров, рана не здавалася небезпечною.

— Мені потрібен пластир, — промовила та добра дитина.

Павел відніс його всередину будинку, я відрізала пасмо волосся й приклала до травмованого місця чистий кухонний рушник.

Павел вирішив, що зяючу рану треба зашивати. Я наклала пов’язку, і він повіз сина в лікарню.

Лєне, голосно ридаючи, споглядала за тим, як ми подавали допомогу її братові, тож тепер я взяла її на руки, щоб потішити, і знову пішла до нашого сонячного місця в саду. Мене збивало з пантелику, що Альму взагалі не збентежив нещасний випадок із Колею. Щоправда, вона не сиділа стоїчно у своєму кріслі, як я того очікувала, а натомість кудись зникла. Я одразу ж кинулася на пошуки, але не знайшла її ані в саду, ані в будинку.

Може, Альма сіла до Павела в машину?

У роздумах я присіла на сходинку. Лєне поступово заспокоїлася, я не хотіла знову тривожити дитину своїми енергійними пошуками. Але вона сама запитала:

— Мама теж з ними поїхала?

— Так, — відповіла я.

Скільки часу не буде Павела? Я знала, що на вихідних у залах очікування в хірургічному відділенні назбирувалася чимала кількість пацієнтів — футболісти, садівники-аматори та батьки з відчуттям провини, які випадково вивихнули своїй донечці руку під час фізичних вправ.

Альма не давала мені спокою. Я знову взяла Лєне за руку й потягла крізь кущі, вгору та вниз вулицею, у підвал, по всіх кімнатах. Ми шукали кота, запевнила я. Неохоче зрештою постукала в надії на допомогу в двері до Левіна. Ще коли він відчиняв, я почула — з неймовірним полегшенням — жіночий голос. Альма дивилася з двома кавалерами телевізор.

— Я лише хотіла запитати… — розпочала я.

— Сідай до нас, — сказав Левін. — Ми якраз дивимося турнір з тенісу.

Я заперечно похитала головою, розвернулася й пішла. Спустившись донизу, почала собі докоряти.

Левін та його супутник і гадки не мали про психоз Альми. Сподіваюся, вони не дали їй алкоголю. Левін, бува, не тримав у руках склянку віскі? Альма ж бо приймала психотропні засоби.

Через півтори години повернувся Павел. Коля добровільно вдягнув піжаму й хотів, щоб його вшанували як хворого героя. Він запитав мене про матір.

— Альма сидить за телевізором нагорі, — сказала я Павелу.

Він глянув на мене не вельми радісно й піднявся нагору.

Коли він знову привів свою дружину на нижній поверх, вона була помітно заведена. Лєне безперервно розповідала про падіння Колі. Дивним чином її мама щиро з цього сміялася, ми з Павелом переглядалися з осторогою.

— Коли будемо їсти? — запитала Альма.

Звичку рано вечеряти та вчасно йти в ліжко вона виробила у клініці.

Павел попрямував на кухню, я накрила на стіл.

— Недобре, — сказала Альма. — Бракує двох тарілок.

— Левін з другом їстимуть нагорі, — рішуче відповіла я, а в тої полилися сльози.

Павел гладив її, наче тваринку, а тоді дав їй три різні таблетки, які вона слухняно проковтнула. Попоївши, жінка чемно пішла спати, а ми ще залишилися з дітьми й уже вп’яте вислухали розповідь про падіння Колі.

Коли настав час сну, нам спершу довелося перегрупуватися. Я переїхала до студентської комірчини. Альма вже спала на моєму подружньому ложі, діти прослизнули до неї. Їм ніколи не подобалася віддалена мансардна кімната, яка сьогодні дісталася Павелу.

Посеред ночі я прокинулася. Світло було ввімкнуте, вона стояла прямо переді мною. То було неначе вві сні, який ще не минув. У казках Південної Америки таких істот вкладає спати їхня чорна рабиня: біла та флегматична, з хвилястим волоссям, зачесаним до блиску нянею.

— Де Павел? — запитала вона й витріщилася на ліжко так, немов він сховався під покривалом. Я тоді вперше помітила в її обличчі недовіру.

— Він спить у ліжку Колі на мансарді.

Вона сіла до мене на ліжко.

— А де спить твій чоловік?

Долаючи сон, я вказала нагору: подробиць Альмі знати не треба.

— Він гей? — безтурботно запитала вона.

Я заперечно похитала головою й демонстративно заплющила очі.

Вона все зрозуміла, тож підвелася, щоб піти.

— До речі, ті кавалери напрочуд веселі, — такі ідіотські слова мовила на прощання.

Засинаючи, я подумала, що «Дезіре» було б для неї підхожим іменем.

Ми всі довго спали. Діти зрештою прокинулись першими й вибігли на вулицю грати у футбол. При цьому Коля отримав чіткі накази поводитися спокійно. Я підвелася з ліжка втомленою, гукнула дітям, щоб вони йшли додому, потім, беручи душ, роздумувала, чи варто на сніданок зварити яйце.

Завтра в цей час її вже не буде, втішала я себе. Обслуговувати чоловіка і двох дітей ― ще куди не йшло, але божевільну жінку? До речі, вона видавалася мені розбещеною й ледачою. Здавалося, вона вміло використовувала свою хворобу, щоб не брати на себе ані відповідальності, ані якоїсь простої роботи, а жити натомість життям капризної дитини.

Павел теж прокинувся й одразу ж узявся мені допомагати.

— Сподіваюся, що ці вихідні перші й останні, коли вона тут, — сказав він. — Нам треба вигадати щось інше.

Як і діти, Альма пила какао. Тоді ні з того ні з сього почала мучити свого травмованого сина задачками на обчислення. Хлопчик спершу сумовито їх розв’язував, а тоді взагалі відмовився рахувати.

— Облиш його, сьогодні неділя, — сказав Павел.

Тож вона знову вляглася з Тамерланом на гамак і звідти споглядала за тим, як ми прибирали зі столу. Опісля заснула. Я б залюбки погуляла сама, але за мною рушила Лєне.

Коли ми повернулися, то застали Колю й Павела за телевізором. Ішов якийсь фільм жанру екшн. Де Альма?

— Спить.

Вирішивши пересвідчитися в цьому особисто, я заглянула у гамак, а тоді у всі свої ліжка. Очевидно, вона знову була нагорі. Я повідомила про це Павелу.

Він нахмурив брови.

— Ти б не могла її звідти забрати, мені якось незручно…

Мені теж, але я послухалася. Не довелося ані стукати, ані дзвонити у двері, адже вони були відчинені. Товариство мене не помічало, бо голосно балакало, перекрикуючи радіо.

— Дитина не від мене, — долинули до мене слова Левіна.

Всі троє гучно зареготали. Альма й собі процвіркотіла коментар.

— Усе правильно. Дитина від мене, — сказав незнайомець, і це мало бути так само смішно, як і ті підсміювання з наколотого янгола.

Поки вони мене не помітили, я знову прокралася донизу. Там зайшла до своєї кімнати, зачинилася зсередини й ридала через людську підлість. Хіба то моя проблема, що лама розпиває нагорі пиво? Добровільно я більше до Левіна ні на крок.

За якийсь час Павел енергійно постукав у мої двері. Я відчинила. На сходах я відчула передчасні перейми, збрехала я. Павел дуже захвилювався, попросив вибачення за себе і за свою сім’ю і пішов забирати Альму.

Коли ми знову зібралися за обіднім столом, то запанувала атмосфера злегка ображеного збудження. Звичної загальмованості як не було.

— Може, я вже сьогодні б тебе відвіз? — запитав Павел ніжним голосом, дивлячись на неї з побоюванням. — Тебе це виснажує.

— Хочете мене позбутися? Обіцянка є обіцянка, — відповіла вона на диво впевнено.

Стосовно мене у неї виникла дисфорія: реакція на моє місце в її сім’ї. До речі, така поведінка мені видавалася більш нормальною, ніж байдужість, що була до цього.

Коли Альма не повернулася з туалету, а, найімовірніше, всупереч забороні знову прошмигнула нагору, Павел підсумував:

— Очевидно, їй там подобається. Мені шкода, що доводиться за нею бігати. Її ж бо не одразу…

Я не сказала на це нічого. Проблемою було те, що Левін і не підозрював, з ким мав справу. Він, недовго думаючи, запропонує їй косяк чи віскі. Та чи я відповідала за самопочуття Альми?

Вона жила у жіночому відділенні, тож, окрім лікарів та допоміжного персоналу, рідко бачила чоловіків. До речі, я не думала, що вона хотіла, аби Павел її ревнував, чи намагалася відплатити йому за невірність тією ж монетою. Вона радше поводилася як п’ятирічна дівчинка, яка, ще не пізнавши почуття сорому, шукає товариства веселих чоловіків. Левін та його новий друг, звісно ж, раділи товариству дами, особливо тому, що це не схвалював Павел. Але що могла Альма там розповісти?

— Сумніваюся, що план її лікарів спрацює, — сказав Павел. — Вони хочуть полегшити Альмі повернення до звичайного способу життя поступовим звиканням. Інтерфаза триває вже довше, можливо, більше ніколи не настане загострень. Проте коли я дивлюся на неї, мені стає млосно і тривожно.

Він мав рацію. У мене теж було відчуття, що її не можна з чистим сумлінням залишати саму чи одну з дітьми. При цьому вона не робила чогось поганого й не говорила плутано. Якщо не враховувати її застиглого погляду, то в перший момент жінка навіть справляла гарне враження.

— Господи, — сказав Павел, — якби ти тільки бачила її, коли ми одружувалися. Мені всі заздрили, дивлячись на мою дружину: гарна, мудра, з шармом, особлива. Іноді мені хочеться викинути ці кляті пігулки, які вимикають її особистість, перетворюючи її на маріонетку фармацевтичної галузі.

Час після обіду пройшов безтурботно. Альма пішла гуляти зі своєю сім’єю, я залишилася дома й відпочивала. «Порше» теж не було на місці. Після двогодинного байдикування мені знову почало бракувати гостей, тож я мало чи не виглядала їх.

Навіть попри те, що з прогулянки Альма повернулася фізично виснаженою, не можна було не помітити наростання її неспокою. Я знала, що вона зробить за найпершої нагоди. І справді, вже скоро жінка зникла з вітальні, а тоді знову повернулася назад із розчарованим виразом обличчя.

Іноді я відчувала, що вона вивчає мене поглядом.

На цьому, можливо, не найбільш захопливому місці — мене перебило гучне хропіння Роземарі. Украй неприємно, мушу визнати. Тож мені залишалося лиш ображено стулити рота.

20

За сніданком Роземарі вирішила покаятися.

— То не твоя вина, що я заснула. Гадаю, виною всьому гормональний укол.

Можливо, це було правдою. Мене дещо зворушило, коли вона, з відчуттям власної вини, кинула мені на постіль суничний мармелад та кубик цукру.

— Знаєш що, — запропонувала я їй, — я назву свою дочку твоїм іменем — не другим, бо Тіра мені розподобалося — а натомість другою половинкою Роземарі.

— Якою половинкою? — зацікавлено запитала вона.

— То буде маленька Марі.

— За це, власне, годилося б підняти келих!

Ми почаркувалися грубими горнятками. Частина солодової кави, яку ми начинили розчинною кавою, пролилася на її рукав абрикосового кольору.

— Сьогодні мусимо завершити, — сказала вона. — Я припускаю, що будуть іще трупи.

— Май терпіння.

На вечерю я подала копченого лосося з кропом.

— Моя прощальна вечеря, — сказала Альма, подумавши про супи в лікарні, яка на неї чекала.

Вона знову пішла в ліжко першою, за нею — діти.

Десь опівночі я пробудилася з моторошного сну. Конкретні деталі вже зникли з пам’яті, але починався сон безневинно: Альма й Тамерлан (у людський зріст) стояли переді мною рука в руку й промовляли:

— Ми хочемо одружитися!

Тамерлан носив високі чоботи, як і личить котові, а на доповнення — волт-діснеївський костюм Робін Гуда. Альма нагадувала Білосніжку трупного кольору.

— Видай за мене Тамерлана, тоді зможеш забрати собі Павела, — промовила вона, а я дуже зраділа такому вигідному обміну.

— Щоб усе було справедливо, — продовжила вона, — я заберу на додаток твою дитину.

Мене охопила паніка, я в розпачі кинулася на пошуки свого немовляти до морозного лісу, повного мертвих дерев.

— Наче якась зла казка! — простогнала я й спробувала прокинутися. Для цього підвелася, пішла на кухню й випила молока, заглянула до дітей, які спали з Альмою на моєму подружньому ложі, — а тоді скерувала свій погляд у темне вікно.

На заїзд завернув «порше». «Надто пізно, панове», — подумала я. За якийсь час я прокралася до зимового саду. Павел лежав у гамаку й читав. Ми припали одне до одного й голубилися, поки Тамерлан, який умів відчиняти двері, не постав перед нами й не видав тихий звук. Я підвела погляд і побачила Альму, яка застигла посеред коридору в мереживній сорочці.

Павел одразу ж випустив мене з обіймів й скочив на ноги:

— Що сталося? Тобі не спиться? — запитав він не зовсім галантно.

Вона дивилася на нас очима смертельно пораненого звіра, а тоді зникла. Я, до речі, також. Навіть із заплющеними очима я бачила перед собою ту страдницьку постать.

Через кілька годин — десь через три — мене знову розбудили. Кіт безцеремонно стрибнув мені на груди, чого зазвичай не робив. Я гладила його шерсть. Загалом Тамерлан не любив гостей, до того ж моя нервозність перекинулася на нього. Він не давав мені спокою і штурхав знову і знову. Увімкнувши світло, я глянула на годинник. Раптом я відчула запах і вмить остаточно прокинулася.

У коридорі дим був помітно густіший. Кашляючи, я забігла у свою спальню. Альми не було. Особливо не церемонячись, я розбудила сплячих дітей.

— Одягніться, але швидко! — наказала я і вже була біля Павела, який заснув у гамаку.

Він миттю забув про сон, загорнув дітей у покривало, відвів їх у машину й від’їхав на п’ятдесят метрів далі по вулиці. Я ж тим часом викликала пожежників.

Кількома хвилинами після того я гатила у замкнені двері Левіна. Я чула, що на мансарді вирував вогонь і поступово починав пожирати сходи донизу. Павел гукав Альму.

Досить багато часу знадобилося, перш ніж чоловіки в трусах підійшли до дверей. Альми з ними не було. Пояснювати ситуацію не довелося.

Дивним чином Левін не втрачав спокою.

— Чад тобі нашкодить, — сказав він. — Негайно вийди на свіже повітря. Ми подбаємо про все інше.

Він прибрав «порше» та «мерседес» Дітера із заїзду, щоб змогла заїхати пожежна машина. Тоді викинув крізь вікно одяг і взуття.

Те, що мої прикраси, фотоальбоми, і навіть книги та деякі символічні для мене предмети були врятовані, я завдячую супутнику Левіна. Він з блискавичною швидкістю робив правильний вибір й виніс усе в пластмасовій ванночці та двох валізах ще до того, як прибули пожежники.

Вогнеборці запитали, чи всі люди врятовані, а тоді зайшли всередину із важкими приладами для дихання. Панелі, паркет, стелі з дерев’яною обшивкою, вбудовані шафи, гардини, килими, ліжка палали на всіх поверхах, сходи перетворилися на вуста пекла. Сусіди повиходили на вулицю й разом зі мною спостерігали, як жаринки, легкі, мов мильні бульбашки, здіймалися з палаючого будинку, а потім попелом падали на землю.

— Як гарно! — сказала Лєне.

Якщо Альма була на мансарді, повідомили пожежники, які намагалися залізти всередину по високій драбині, то її вже не врятувати.

Павел перебував у стані шоку.

Під великою ялинкою Левін побачив котячі очі, що виблискували фосфором. Він вирішив узяти перелякану тварину на руки і так знайшов Альму. Вона надихалася диму, мала опіки по цілому тілу, але була притомною. Павел тихо взяв її на руки. Пожежники викликали по рації швидку.

— Я хотіла накласти не себе руки, — сказала Альма.

Її відвезли у клініку Оґґерсгайма, я з Лєне переїхала до Доріт, а Павел із сином — до свого друга з роботи. Де спав тієї ночі Левін, я й досі не знаю. Мій будинок згорів дотла, врятувати не вдалося нічого: по мансарді було розлито бензин.

Можливо, з часом мені це переболить, а може, спогади про нещасливі події, що відбулися в цьому домі, розтануть.

Пізніше від Альми ми довідалися, що після того, як вона зайшла до зимового саду, жінка піднялася нагору, щоб попрощатися з чоловіками. Там вони розпили на трьох пляшку сливової наливки. Левін бовкнув, що моя дитина від Павела.

Із власних заощаджень, а також за гроші від страхової компанії я згодом купила будинок у Вайнгаймі, кварталі Нібелунгів, де Павел, я, Коля, Лєне, Ніклас і Тамерлан живемо собі й досі. Як і тисячі інших матерів, я сама роззявляю рота, коли годую свою дитину, стрижу волосся Колі (таке ж неслухняне, як і в його тата), а зранку злизую мармеладні кекси з долоньки Лєне. На написання докторської у мене, мабуть, більше ніколи не буде часу. Час від часу я отримую листівку з північної Німеччини, де Левін та Дітер займаються торгівлею вживаними автомобілями. Стартовий капітал подарувала їм я.

— То хто ж таки батько маленького Нікласа? — запитує Роземарі.

— Я цього не знаю і знати не хочу. Важливо, що Павел стане батьком маленької Марі.

— То це все? — перепитує Роземарі. — Добре все, що закінчується добре?

— Залежно з якого боку дивитися. Для моїх батьків я впала на саме дно, адже як Павел, так і я досі одружені. Шкода тільки, що не одне з одним.

Роземарі не каже нічого. Вона взагалі розуміє, про що я? Через годину приїде таксі й відвезе її додому. Перед цим вона хотіла б іще раз тут поїсти, щоб не готувати вдома, як я здогадуюся.

Нам приносять обід, і вона з цікавістю заглядає під кришку: на обід — уже втретє — кеніґсберзькі клопси з каперсовим соусом. Я длубаюся в тарілці. Трішки більше солі, лавровий лист і кількох крапель лимонного соку було б досить, щоб цю страву можна було їсти.

Роземарі, не готуючи їжу, загалом не надто перебирає лікарняними харчами, але вона не любить каперсів.

Моя сусідка педантично видаляє з соусу кожну темнувату кульку та м’ясо й відсовує виделкою на край тарілки.

— Звісно ж, спадщина твого діда теж згоріла? — запитує вона.

Очевидно, що вона все намотувала на вус значно уважніше, ніж мені того хотілося б.

— Фундамент моєї вілли встояв. Коли Ніклас народився здоровим і з ним не виникало жодних проблем, то я таки вирішила навести лад у колишньому підвалі й забрати звідти різні непотрібні речі, серед яких і певний вазонок.

— Чудово, Гелло! Тоді в мого похресника таки з’явиться легітимний тато…

Ні про яке похресництво й мови не було. Чого вона хоче?

— Ти можеш розлучитися з Левіном?

— Звісно, особливо тепер, коли зозуля підкинула йому ще одне яйце. Але яка з цього користь? Павел не наважиться покинути хвору Альму.

— То вся справа таки в Альмі. Дивись, вона любить нашу ковбасу з перцем, — говорить заглиблена у думки Роземарі, продовжуючи відсовувати каперси на краєчок залитої соусом тарілки. — Я знаю чудовий рецепт: витиснути м’ясну начинку з оболонки, замінити пряні зернятка на самому кінці ковбаси, загорнувши отруту в шкірку перцю. Тоді знову наповнити оболонку…

Мені шматок застряг у горлі.

Впевнено і навіть із деяким запалом вона продовжує:

— І тоді ми кудись поїдемо, наче нічого не бувало. Оскільки дітей четверо, то нам найкраще орендувати дачний будиночок…

Від огиди я витиснула клопс на стіл. У цю мить зрозуміла, що більше ніколи не зможу їсти м’ясо.

— Знадобиться кілька днів, перш ніж Альма доїсть останню ковбаску.

Content

Нолль Ингрид Аптекарка

Інґрід Нолль Аптекарка

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20