Гордън Кембъл

Без свидетели

На Мона

Не е задължително да си гадняр, за да бъдеш адвокат в съда. Просто никога не изпускай от внимание факта, че си част от заобикалящата те среда.

Томас Дж. Галахър, адвокат Финикс, Аризона, 1 януари 1974 г.

Пролог

Дан Морган имаше татуировка. Защо ли след всичките тези години това е първото, което изниква в съзнанието ми, когато си спомням за цялата бъркотия? Определено не се дължи на факта, че не мога да пресъздам и най-малката подробност от случилото се. Не е и истина, че не мисля за всичко, което преживяхме. Напоследък като че ли го правя още по-често. И все пак, когато се върна назад, първото, което виждам пред себе си, е татуировката, ужасният белег, с който е бил жигосан по време на войната – неговата война.

21 октомври 1973 г. Малко след изгрев-слънце те пристигнали на коне пред къщата. Слезли от тях и ги завързали за оградата. Тръгнали по тясната прашна пътека. Изкачили двете малки стъпала. Влезли вътре и затворили вратата. Хуан видял всичко. Видял как идват и влизат. Видял как затварят вратата. И чул изстрелите. После видял как излизат. След като оръжието било захвърлено на земята, той се приближил до къщата и на износеното килимче зад открехнатата врата зърнал ръката, която познавал толкова добре, а после и локвата кръв.

Това е всичко, което знаехме за самото убийство. Научихме го от стария овчар Хуан Менчака, мой дългогодишен приятел. Хуан казваше истината. Никой не се усъмни в думите му. Но той бе чул единствено изстрелите – не беше видял кой е стрелял. Сега се връщам назад към този ден и си мисля колко различно щеше да протече животът ми, ако Хуан бе видял кой е дръпнал спусъка. Ако само прозорецът на къщата беше по-голям. Ако само не бяха затворили вратата.

1

Президентът на голф асоциацията на Аризона носеше мегафон. Нямаше нужда от него. В часа, в който започвахме, на площадката се бяха събрали едва няколко човека. Въпреки това той го доближи до устните си и гласът му се разнесе из целия голф клуб „Сан Маркос“.

– Дами и господа, обявявам началото на финалния мач от Шампионата за аматьори на голф асоциацията на Аризона за 1973 година. На площадката е защитаващият титлата доктор Уинтроп Норт.

Уинтроп Норт стоеше самоуверено до своя помощник и огромния ръчно изработен сак за голф. Завършил Харвард и с аристократична осанка – поне по аризонските стандарти, – той сякаш позираше с карирания си панталон и заострените обувки. Носеше бяла риза с избродиран крокодил и бяла жилетка от кашмир. Сцената напомняше на корица на „Голф Дайджест“, като изключим старото игрище, чиито зелени площи бяха започнали да пожълтяват с настъпването на зимата. След като обяви името на доктора, президентът побърза да изброи най-големите му постижения в голфа – титли от шампионатите за аматьори на САЩ и Великобритания, заслугите му на „Уокър Къп“ и отличия от редица национални турнири. Аз си играех с калъфа за стикове, чудейки се как този човек е постигнал всичко това, докато е ръководил собствена лекарска практика.

– Доктор Норт.

Президентът свали мегафона и моят опонент направи две добре премерени крачки до мястото, където беше поставил топката. Замахна с дървения стик и я удари скосено и твърдо, а тя се приземи в дясната част на тревната площ. Едва ли би могъл да я позиционира по-добре.

Имах ли шанс да го победя? Разбира се. И двамата разполагахме с равен брой стикове. Играехме на един и същ терен при еднакви условия и правила. А и играта ти се подобрява значително, когато отскоро си постъпил в адвокатска кантора и трябва да работиш с партньор, който не се е появявал през двата месеца, от които си там, и прекарваш почти всеки следобед в компанията на друг партньор, забавлявайки застрахователи и оценители в различни голф клубове из долината. Защо да не го бия? Препоръчвам подобен тип отношение на всеки, който би попаднал в подобна ситуация. Един по-реалистичен въпрос обаче занимаваше съзнанието ми: мачът беше за трийсет и шест дупки. Щях ли да стигна до двайсет и седмата?

– На площадката е мистър Дъглас Маккензи, носител на купата на Финикс за младежи, 1959 година.

Направих всичко, за да се преборя с напрежението – упражних замаха си, поех си дълбоко въздух и се концентрирах върху целта. После замахнах и топката полетя наляво. Затаих дъх, докато тя преминаваше покрай един малък кактус в лявата част на игрището. Уинтроп Норт и помощникът, който носеше огромния му сак, се затичаха. Ядосах се, че съм забравил да си осигуря асистент, и се върнах, за да взема малката си чанта с надпис „Бен Хоган“.

– Приличен удар!

Обърнах се и видях как една количка за голф се задава по пътеката пред магазина и заорава в цветната леха. В следващия миг единият пътник се заля с бира от кутийката „Коорс“, която държеше, и извика:

– Боже господи, Том!

За момент количката изчезна зад някаква пръскачка и когато се появи отново, успях да разпозная пътниците. И двамата бяха с рошави, прошарени коси и носеха тъмни панталони и бели ризи, които изглеждаха така, сякаш са спали с тях. Количката направи остър завой надясно и спря рязко пред мен. Погледнах подпухналите очи и небръснатото лице на Том Галахър – мъжа, с когото забавлявах застрахователи и оценители. Веднага забелязах, че е повече от подпийнал.

– Приличен удар – повтори той. – Не много добър, но имаш още един шанс пред флагстика.

– Надявам се – отвърнах изумено.

– Дъг Маккензи – заяви Галахър. – Дан Морган.

Преместих погледа си върху спътника му. Той изглеждаше по-зле от Галахър. Не се беше бръснал с дни и очите му бяха кървясали. Ризата му беше изцапана с бира.

– Нали каза, че искаш да работиш за него, Дъглас. Е, ето го. Завърна се след двумесечно отсъствие.

Дан Морган дръпна от цигарата, която държеше, и присви очи от дима. Прехвърли кутийката с бира в лявата си ръка и ми подаде дясната. Кимна веднъж, без да продума. Успях да преметна през рамо сака за голф, за да се здрависам. Така в третата неделя от месец октомври, на стартовата площадка на голф клуб „Сан Маркос“, най-накрая се запознах с Дан Морган.

– Метни стиковете отгоре – нареди ми Галахър. – Ще ги закараме.

Когато сложих сака отзад, видях, че в багажника има хладилна чанта, пълна с кубчета лед и бира. Те потеглиха и количката заподскача по игрището с тяхната бира и моите стикове, а аз тръгнах след тях, клатейки недоверчиво глава.

За пръв път се изправях лице в лице с Дан Морган, но го бях срещал и преди. Добих някаква представа за него в един августовски ден, когато за пръв път отидох в офиса на „Бътлър и Менендес“. Пол Бътлър бе настоял фирмата да ми плати самолетния билет до Финикс, където той възнамеряваше да ми предложи далеч по-добра заплата от тази, която ми бяха обещали в Сан Франциско. Въпросната сутрин седях във фоайето в очакване на Бътлър, предусещайки настъпването на горещия летен ден в Аризона. Чисто новият ми костюм „Брукс Брадърс“ беше започнал да губи перфектната си форма. Наблюдавах Джоузефин, възрастната рецепционистка, чиято кожа приличаше на тънката, намачкана хартия, върху която пишеше. Огледах стаята. На стената, която не беше закрита от рафтове книги, зърнах единственото произведение на изкуството, с което фирмата разполагаше в онези дни – масления портрет на великия водач на апахите Джеронимо.

В следващия миг забелязах едрия възрастен индианец под картината. Той седеше така неподвижно, че за момент го помислих за друго произведение на изкуството. Приличаше на скулптура, изработена от ултрамодерен материал – толкова истинска, че човек можеше да различи всеки бял косъм в опашката, вързана на тила му, филцовите влакна на широкополата шапка и нишките на тъмносините му „Ливайс“. Мина ми през ума, че той също е Джеронимо, но на по-стари години. В този миг обаче чух някакъв шум, идващ от неговата посока – отчетлив и звучен. После го чух отново. Помирисах въздуха. Леко учуден се обърнах към Джоузефин, а тя се наведе към мен.

– Наш клиент – прошепна. – Можем само да се надяваме на тотална загуба на обонянието.

Заразлиствах страниците на един стар брой на „Аризона Хайуейз“, възмутен от дръзкото поведение на мъжа на име Пол Бътлър, който бе настоял да дойда, а ме караше да чакам повече от час. Като че ли денят криеше само едно приятно обещание – най-накрая щях да се срещна с легендарния Дан Морган. В крайна сметка той беше основната причина да се явя на интервю във Финикс. Бях решил да предприема пътуването не защото той бе истински герой за всички студенти и професори по право, а защото съдията бе говорил за него с огромно възхищение.

– Даниъл Морган е изключителен в съда – бе казал той. – Най-добрият.

Пол Бътлър ми беше обещал, че ще ме запознае с него. Продължих да разлиствам списанието и да разглеждам красивите снимки на цъфтящи кактуси и пустинни растения, докато почти не заспах. Изведнъж се сепнах от нечий твърд и провлачен аризонски акцент.

– Господи! Кой е пръд…

Вдигнах глава и видях как Джоузефин слага пръст на устните си и после бавно го насочва към стария индианец. Мъжът пред мен имаше гъста кестенява коса с прошарени кичури, която стърчеше така, сякаш той току-що бе прекарал пръсти през нея. Очите му бяха червеникаво кафяви и когато ги присви, заприличаха на лисичи. Той се ококори, погледът му зашари из стаята и се спря върху мен, от което инстинктивно подскочих. Беше облечен с раирана риза, разкопчана отгоре, и разхлабена вратовръзка. Над нея се подаваха косми. Носеше папка с документи, а през едната си ръка бе преметнал карирано сако. Изглеждаше жилав и слаб. Не помръдваше, но някаква невидима енергия създаваше илюзията, че се движи. Погледна към възрастния мъж, отметна назад глава и се втренчи в тавана. После едва доловимо, но с дълбоко отчаяние промълви:

– О, боже! – Той снижи поглед и свирепият блясък в очите му отпреди малко като че ли изчезна. Поклати глава, засмя се вяло и допълни: – Хайде, мистър Ападака. Трябва да се срещнем със съдията.

Старият мъж се изправи и бавно го последва към асансьора.

– Ше се погрижиш за мен, нали, адвокате? – попита той с акцент, рязък и накъсан като газовете, които току-що бе изпуснал.

– Ще направя всичко по силите ми, сър – отговори по-младият мъж.

– Копелето 'ного ме прецака.

– Точно в това трябва да убедим съдията.

Вратите на асансьора се затвориха зад тях. Обърнах се към Джоузефин.

– Този човек адвокат от кантората ли е?

– Да.

– Как се казва?

– Морган.

– Даниъл Морган?

– Да, Дани. – Джоузефин ме погледна недоумяващо. – Изглеждате разочарован.

– Очаквах нещо друго – казах накрая.

Вероятно бях очаквал Орсън Уелс, Хосе Ферер или Грегъри Пек. Вместо това видях Дан Морган с твърдия провлачен акцент, разрошената коса, дивите очи и странното излъчване, което ме караше да се чувствам неловко. Този ден не успях да говоря с него, но го видях. Видях и кантората на „Бътлър и Менендес“, стария западнал офис в Луърс Билдинг. Запознах се с грубите обноски на адвокатите в лицето на Пол Бътлър. Добих представа и за част от клиентелата им в лицето на пускащия газове индианец. И все пак реших да се върна в моя роден щат Аризона. Господи, какво направих? Мисля, че отговорът е доста прост. Отхвърлих предложение за работа от престижна адвокатска фирма в Сан Франциско заради човека, когото видях отпуснат и залят с бира на дясната седалка на количката за голф. Обърнах гръб на обещаваща юридическа кариера в елегантна кантора, пълна със скъпи произведения на изкуството, и на членството в един от най-елитните голф клубове в света. О, боже! Какво направих? Не. Знаех много добре какво съм направил. Въпросът по-скоро беше защо го направих.

През годините съм мислил много над това, но все още нямам отговор. Тогава вероятно съзнавах, че съм обикновено момче от Аризона, което няма да се справи в големия град. Може би се опасявах Олимпийският голф клуб да не ме превърне в следващия Бен Хоган или Арнолд Палмър. Но сигурно причината се криеше другаде. Може би, може би именно в мекия глас на мъжа с лисичите очи, който, точно преди да се затворят вратите на асансьора, смекчи тона си, сложи ръка на рамото на стария индианец и каза:

– Не се тревожете, мистър Ападака, всичко ще бъде наред.

Е, каквито и да бяха причините за моето решение, се бях върнал в Аризона и следвах Дан Морган по игрището на голф клуб „Сан Маркос“. Но вече ме измъчваха сериозни съмнения.

Когато стигнах до топката, Галахър стоеше до нея. Той дръпна президента на голф асоциацията към себе си.

– Хей, Ред – промърмори той заваляно, – според правилата мога да давам съвети на Маккензи, докато съм му помощник, нали?

– Точно така, Том. Всеки състезател има право да се консултира с помощника си, но само с него.

– Добре – отвърна Галахър, втренчил замъгления си поглед в Ред Аткинсън. Зачаках препоръките му относно разстоянието или избора на стик. Галахър се залюля напред-назад, след което се обърна към мен. – Изпрати проклетата топка съвсем близо до дупката. – Той седна бавно в количката и я премести, за да ми освободи място.

Колкото и да е странно, мисля, че съветът на Галахър ми помогна. Докато го наблюдавах и слушах заповедите му, почувствах как напрежението изчезва. Изпълних удара доста добре и топката навлезе в грийна, подскочи няколко пъти и се спря на около шест метра от дупката. Проблемът беше, че Уинтроп Норт също се бе вслушал в съвета на Галахър. Той удари своята топка на около метър от флагстика. Тя се изтърколи по леката роса, която покриваше тревата, и попадна точно в центъра на дупката. Опасенията ми за задаващата се катастрофа ставаха реалност.

Продължих напред заедно с целия си антураж. Нито Галахър, нито Морган си направиха труда да ми кажат защо са дошли и къде са били преди това. Том просто караше количката и спираше близо до топката, а когато избирах подходящия стик, той се отдръпваше на почетно разстояние, за да ми направи място за удара. След това ги следвах дупка след дупка, количката им подскачаше по трасето, а те продължаваха да се наливат с бира.

Опитах се да не мисля за Галахър и Морган. Повтарях си наум, че трябва да се концентрирам върху играта, а не върху желанието си да се върна на Сътър Стрийт 111 в Сан Франциско и да застана смирено на опашката за интервю. Но Галахър и Морган бяха там, а и е много трудно да не мислиш за нещо, когато непрекъснато си повтаряш, че не бива да го правиш. Накрая застанах до количката им пред петата площадка и не успях да сдържа любопитството си.

– Как се докарахте до това състояние? – попитах възможно най-небрежно аз.

– Кое състояние? – учуди се Галахър. Той се усмихна и ме остави да се измъчвам, сякаш бях забоден за малкия кактус зад мен. Мисля, че през всичките години, които сме прекарали заедно, това беше единственият път, в който Том Галахър се държа нелюбезно с мен. Беше наистина груб. Замръзналата му усмивка стана почти коварна. Той определено настояваше да разбере какво мисля.

– Кое състояние?

Поколебах се, осъзнавайки, че трябва да отида до площадката и да изпълня удара си, но и че не мога да помръдна, докато не му отвърна нещо. Стоях с гръб към кактуса и се измъчвах, а Дан Морган ме заговори за пръв път.

– Вчера имах рожден ден – каза той. – Няколко приятели ми организираха парти.

Морган изрече последното с равен, безизразен глас, но като се обърнах към него, той кимна. После ми намигна и така ме освободи от агонията.

– Разбирам – отвърнах и ударих топката.

Тогава не попитах Морган на колко години е станал, нито къде са празнували. Сега обаче знам тези неща. Дължи се на факта, че след време най-накрая събрах куража да попитам отново Том Галахър как бяха стигнали до това състояние. Случи се след една фирмена вечеря, когато всички освен мен и Том си бяха тръгнали от клуб „Аризона“. Двамата седяхме на масата, където бяха останали единствено огризките от храната и утайката в последната бутилка вино.

– Том – казах. – Спомняш ли си деня, в който ти и Дан се появихте пияни в „Сан Маркос“, докато играех в щатския шампионат за аматьори?

– Естествено.

– Как се бяхте подредили така?

Този път той не ми зададе неудобни въпроси и не се усмихна обезкуражаващо. Просто се загледа в далечината и ми разказа какво се бе случило.

– В същия ден Дан се върна от Европа – обясни Том. – Беше заминал, за да изнесе поредица лекции за процедурата по habeas corpus пред английски и френски адвокати. Тогава навърши петдесет. И, незнайно защо, поиска да отпразнува рождения си ден в Аризона. – Последните думи като че ли събудиха някакъв неприятен спомен у него. Гласът му заглъхна и той погледна към Южните планини. – Научи, че Катрин го е търсила във Франция. Мисля, че беше избягал от нея. Посрещнах го на летището и после се отбихме тук за няколко питиета. – Том се огледа из помещението, в което се намирахме. – Дани се зачуди дали в Бейзлайн Тавърн все още организират съботни игри на покер. Оказа се, че го правят, отидохме там и си тръгнахме чак по изгрев-слънце.

– Прекарали сте цялата нощ в Бейзлайн Тавърн? – Том не обърна никакво внимание на моето учудване. Като че ли беше потънал в спомени. – И той нарече това парти за рождения си ден?

– Излязохме на паркинга – продължи Том. – Исках да го закарам до къщата му в Парадайз Вали. Когато обаче доближих колата, за да отключа, той ми каза: „Том. – Погледнах го над покрива на колата, а той добави: – Не ми се прибира вкъщи.“

Спомням си всички свои удари от първата част на турнира, както и тези на Уинтроп Норт. За съжаление след седмата дупка бях на три удара след него. А не играех зле. След първата дупка не допуснах каквито и да е пропуски. Норт просто отбеляза бърди още в началото, а на петата дупка направи дванайсетметров път, с който вкара топката право в дупката и разби сърцето ми. На седмата аз отбелязах еднометров път. Така имах един удар над пара и изоставах с три зад противника си.

На осмата дупка обаче, на пар три, играта се преобърна. Ударих топката високо с железен стик номер шест, а тя се приземи близо до флага веднага след като напусна площадката. Стигна на по-малко от два метра след дупката и се върна леко назад. За миг си помислих, че ще влезе, но тя спря на трийсет сантиметра от флагстика.

Галахър извика:

– Страхотен удар, Дъг!

Чух как Дан Морган възклицава:

– Дяволите да го вземат!

Малката тълпа, която вече бе станала по-многочислена, аплодира тихо и сдържано. Норт прие с неохота моя път. Сега водеше с два удара. Докато се отдалечавах, чух как Дан Морган обяснява на Галахър:

– Никога не съм предполагал, че тази скучна игра може да бъде интересна.

Когато отново извадих стика на деветата площадка, пренесох цялата си тежест върху дясната страна. Вдигнах ръце нагоре и можех да се закълна, че дръжката на стика ми е паралелна на земята и сочи право в средата на игрището. Изнесох назад лявото си бедро и почувствах как тази част на тялото ми олеква, главата на стика удря топката, а раменете ми се извъртат докрай. Топката излетя със страхотна скорост.

– Мили боже! – възкликна Морган.

Като свършихме играта в предната част на игрището, изоставах само с един удар след противника си.

– Дъглас! – извика Галахър, докато се отдалечавах от деветата дупка. – Ела тук. – Отидох при него, малко настрана от останалите зрители. – Имам един важен съвет.

– Да? – казах.

– Продължавай да парадираш пред Дани.

– Моля?

– Накарай го да реагира.

– Не парадирам. – Какво искаше да каже? Че се опитвам да впечатля онзи мъж? В неговото състояние?

– Естествено, че го правиш. Продължавай в същия дух. Използвай остатъка от деня, за да научиш Дан Морган как се играе голф, и ще имаш шанс да победиш Уинтроп Норт. Накарай проклетата топка да проговори. А сега отивай.

Уинтроп Норт и аз отбелязахме бърдата на следващите четири дупки, след което резултатът все още беше един удар в негова полза.

Тогава се случи нещо, което ме наведе на мисълта, че нито Том Галахър, нито Дан Морган обръщаха такова внимание на мача, каквото бях предполагал. На четиринайсетата площадка се отправих към количката, за да взема стика си, и дочух как Галахър говори учудващо трезво на Морган.

– Не бива да отстъпваш, Дани. Онзи нещастник те е притиснал.

– О, стига, Том. Няма да успее така лесно.

– И още как. Казвам ти, копеленцето е велик манипулатор.

– Имам нужда от дело, Том. Добро дело.

– Знам – отвърна Галахър. – Дело, което ще ти донесе много пари.

Галахър не уточни кой е притиснал Морган, но нямаше нужда да го прави. Веднага разбрах, че говори за Пол Бътлър, управляващ партньор в „Бътлър и Менендес“, малката фирма със западналия офис в порутената стара сграда във Финикс, Аризона, адвокатската кантора, заради която бях напуснал Сан Франциско. Как бих могъл да опиша Пол Бътлър? Като нисък, преждевременно оплешивял мъж? С глас, напомнящ на електрическа резачка, и дъх, който ме караше да се усъмня, че използва резачката, за да реже нещо развалено? В онези дни не таях лоши чувства към Пол. Може би по-скоро се страхувах от него, което сега смятам за глупаво. Той беше само три години по-възрастен от мен, но бе станал управляващ партньор във фирмата, което ме караше да изпитвам лек страх. Нямах обаче нищо против него. За разлика от Том Галахър. Той го мразеше и изобщо не се страхуваше.

Малко преди Морган да се върне от Европа, станах свидетел на една много неприятна случка, от която научих някои неща за Пол Бътлър. Онази сутрин стаята за почивка беше пълна с адвокати, които носеха столове от своите кабинети, за да изпият сутрешното си кафе и да прочетат пощата си. Появи се и самият Пол Бътлър. Това беше единственият път, в който го видях в тази стая. Той не беше дошъл заради кафето или пощата, а за да направи едно съобщение.

– Имайте предвид, че Елайас няма да бъде на работа до първи ноември – обяви Пол Бътлър.

Том Галахър, който не бе успял да намери стол, се наведе бавно над ниската масичка за кафе и остави писмата си. Изправи се и прочисти гърлото си.

– Знаеш ли, Пол – започна Том. – Винаги съм се чудел защо говориш за баща си с малкото му име. Защо не казваш „татко“, „баща ми“, „тате“ или нещо подобно?

– Не знам, Том. Винаги съм използвал малкото му име.

– Чудех се дали не си се надявал да забравим факта, че си постъпил на работа като сина на шефа.

Бътлър си свали очилата и се почеса по оплешивяващото теме.

Галахър сложи ръце на бедрата си и се приведе леко напред по начин, който винаги го караше да изглежда като деформиран застаряващ атлет, какъвто всъщност беше, и втренчи изпъкналите си очи в Пол Бътлър. (Тогава предположих, че има проблеми с щитовидната жлеза.)

– Нека те попитам нещо, Пол. Нареди ли на Джоузефин да пренасочва всички разговори на Елайас към твоя телефон, докато той отсъства? – Изскочилите очи на Галахър запулсираха подобно на противопожарен датчик.

– Не разбирам какво искаш да кажеш – отговори Пол Бътлър.

– Напротив – парира го Галахър, все още гледайки го злобно. После се обърна към Уолтър Смит. – Ти знаеше ли, че го прави, Уолтър? Беше ли ти известно, че кара Джоузефин да пренасочва към него всички обаждания на баща му, докато Елайас е в Палм Спрингс?

Уолтър Смит извади лулата от устата си. Червендалестото му лице стана още по-алено.

– Може би е по-добре да оставим този въпрос на управителния съвет, Том – предложи старши адвокатът.

– Да вървят по дяволите! – извика Галахър и погледна към мен. – Какво ще кажеш, Дъг? Не искаш ли ти да поемеш разговорите на Елайас Бътлър, докато той отсъства?

– Не разбирам – отговорих. – Не знам какво имаш предвид.

– Помисли малко – настоя Галахър. – Просто си представи, че си юрист в някоя фирма в Ню Йорк или Чикаго, която се нуждае от адвокат в Аризона. Винаги ще бъдеш препратен към нас. Или ако случайно отвориш правния указател „Мартин и Хъбъл“ на „Финикс“ и харесаш анотацията ни, на кого в кантората би се обадил, за да повериш бизнеса на компанията си?

Тъкмо когато щях да му кажа, че съм разбрал какво има предвид, нещо ме накара да вдигна поглед. Забелязах, че много от адвокатите, които бяха на път да си тръгнат, бяха предпочели да останат. Те стояха, наредени в полукръг. Изведнъж се почувствах, сякаш съм се върнал в гимназията и присъствам на побой в съблекалнята на момчетата. Очаквах всеки момент да бъда изблъскан от тълпата в центъра на кръга, където обикновено се вдигаше прах, летяха юмруци и се раздаваха ритници. Извърнах глава към Пол Бътлър. Той си сложи очилата и ме погледна през тях. Усетих как стискам зъби.

– Правилно се досещаш, Дъг – увери ме Галахър. – Човекът в Ню Йорк би се обадил на старши партньора, най-важния човек във фирмата. Би искал да му се обърне необходимото внимание. И то всеки път. А знаеш ли какво ще стане, ако в продължение на шест месеца получаваш обажданията на Елайас? – Продължавах да стискам зъби. – Ще ти кажа, Дъг. Ако проявиш малко интелигентност, би получил толкова много сделки до края на тези шест месеца, толкова много нови клиенти, че ще се наложи да те направим партньор. После, ако си наистина настоятелен, ще трябва да направим хонорара ти по-висок от нашия. А ако се проявиш като истински тъпо копеле, ще се наложи да те направим член на управителния съвет.

С това той хвърли злобен поглед на Пол Бътлър, който мигновено излезе от стаята. Галахър се провикна след него:

– Ако искаш, още сега мога да дам гласа си за последното ти предложение, Пол!

Помещението се изпразни. Останахме само аз и Чет Джонсън.

– Боже! – възкликна моят колега под оклюмалия си мустак. – Обикновено обсъждат такива въпроси на срещите на партньорите.

– Уплаших се – казах.

– Тук витаят доста зли духове.

– Знаеш ли какво имаше предвид Галахър, когато каза, че ще даде своя глас за предложението на Бътлър? – попитах.

– Да – отвърна Чет.

Зачаках.

– Е, ще ми обясниш ли?

– Бътлър изпрати паметна записка – започна Чет колебливо. – До всички партньори, с която предлага да се промени начинът, по който се изчисляват допълнителните хонорари за спечелване на нови клиенти.

– Това пък какво означава? – попитах.

Чет ми обясни как кантората разпределя възнагражденията. Партньорите получавали допълнителни хонорари, ако доведат нов клиент. Уговорката била, че ако някой адвокат спечели нов клиент за фирмата, няма значение дали впоследствие ще работи за него. При всички случаи той получава половината от хонорара.

– Това означава, че човек като Елайас Бътлър, който с времето е създал огромна клиентела, може да прекара половин година в Калифорния, докато колегите му работят вместо него, и все пак да получава солидна заплата.

– Какво предлага Бътлър?

– В момента правилата са такива, че след смъртта на някой адвокат или напускането му клиентите, за които е получавал допълнителен хонорар, продължават да ползват услугите на фирмата, без друг партньор да получава тези пари. Бътлър иска да промени правилата така, че адвокатът, който поеме клиентите на своя бивш колега, да получи и допълнителния хонорар.

– Значи – заключих аз, – когато Елайас Бътлър се пенсионира, Пол Бътлър ще прибере хонорара за всичките клиенти на баща си.

– Само за онези, по чиито случаи работи – уточни Чет. – Но не това е същественото, а нещо друго.

– Какво?

– Франк Менендес има клиент на име Ферис Едингтън. Той е най-големият фермер в Аризона и е изключително важен за фирмата.

– Да, знам – потвърдих.

– Франк е болен. Лежа в „Майо Брадърс“, а после в една престижна онкологична болница в Пасадина. Никой не говори за това, но дочух, че се е прибрал вкъщи онзи ден.

– И?

– Според новото предложение Пол Бътлър ще поеме ранчо „Едингтън“, ако Франк умре.

– Моля? Но защо?

– Нещата са повече от ясни. Ранчото ще бъде продадено.

– Защо?

– Земята е твърде ценна – могат да се построят отлични жилища. Ще се появи някой, който ще я превърне в следващото ранчо „Маккормик“. Нали се сещаш, от онези комплекси с езера, голф игрища, огромни търговски центрове и жилищни сгради. А когато това се случи и ние сме успели да задържим Ферис Едингтън като клиент, фирмата ни ще изготвя договори за съсобственост на недвижими имоти, актове за попечителство, лизингови споразумения и ограничителни клаузи още стотици години. И адвокатът, който ще получи допълнителен хонорар за цялата работа, може да не си помръдне пръста до края на кариерата си, ако поиска. А според предложението този адвокат ще бъде Пол Бътлър, тъй като той оглавява отдела за недвижими имоти.

Облегнах се на стола и някои неща започнаха да се изясняват. Разбрах тревогата в гласа на Пол Бътлър в деня, когато ме помоли да долетя от Сан Франциско за интервюто. Тогава се бях учудил защо с такава лекота ми предлага по-висока заплата от обещаната ми на Сътър Стрийт. Вероятно Ферис Едингтън му бе казал за мен.

– Когато Франк Менендес умре – обясни ми Чет, – тук ще избухне същинска война.

– Дан Морган ще бъде ли сред воюващите? – поинтересувах се.

– Дан Морган има сериозни проблеми във фирмата.

– Защо? – настоях да узная. – Струва ми се странно. За човек с неговата репутация. Та той е създателят на решението „Мартинес“. То присъства в лекциите по право на всички американски университети. Морган промени федералния закон за habeas corpus повече от всеки друг адвокат в историята на американската юриспруденция.

– Вярно е – съгласи се Чет. – И колкото и да е иронично, това е едно от по-незначителните постижения на Дан.

– Тогава защо има проблеми?

– Първо, Бътлър го притиска. Второ, Морган е уязвим.

– Защо?

– Защо е уязвим? Няма постоянни клиенти. И съответно не получава допълнителен хонорар.

– Да, близко до ума е.

– Така е – съгласи се Чет. – Когато фирми като „Стейт Фарм“ или „Олстейт“ наемат Том Галахър, той може да се надява на повече работа с тях в бъдеще – не само за него самия, но и за много от нас. Същото е и с болницата, която ангажира Уолтър Смит, или пък с „Уестингхаус“, клиента на Елайас Бътлър. Това важи с още по-голяма сила, ако Ферис Едингтън остане при Франк Менендес. Ситуацията обаче е различна с клиентите на Морган. Добрите процеси за убийство и скандалните бракоразводни дела обикновено представляват еднократен ангажимент. При такива дела клиентът никога не търси отново услугите ни. Затова Морган не може да събере достатъчно точки за допълнителния хонорар.

– Защо Пол Бътлър му има зъб?

– Повярвай ми, Дъг. Двамата са много различни. Бътлър се интересува от пари, купища пари. По дяволите, всяка година Морган върши повече работа от който и да е адвокат в града. – Чет посочи една от многото снимки, които висяха на стената. – А виж и това – продължи той. – Може би просто е въпрос на стил. – На снимката се виждаше Дан Морган на официална вечеря на фирмата, състояла се преди години. Носеше смокинг и седеше с чаша бренди в ръка. Гледаше със задоволство красивата млада жена до себе си, чиято коса бе прибрана във висок кок. Тя беше изпънала юмрук към фотоапарата и показваше среден пръст.

– Това е втората съпруга на Морган.

– Знам – отвърнах. – Мисля, че се казва Франки.

– Точно така – потвърди Чет. – Срещал съм я веднъж. Мога да те уверя, че все още изглежда страхотно. Но ще ти кажа и друго. Ако Франки влезе в някой бар и си отвори устата, всички моряци биха избягали. Когато се преместихме в тази сграда, Пол Бътлър искаше да свали снимката от стената, но баща му го заплаши с уволнение, ако се опита да го направи отново. Елайас я харесваше много.

– Какво мислиш за Морган?

– Обожавам го. Бих носил куфарчето му до другия край на света. Понякога може да се държи с теб като с мекотело, но винаги ще отдели време да те научи на нещо, а и е най-добрият човек, за когото съм работил. Не забравяй обаче, че тук има хора, които не искат да работят с него.

– Какво значи „държи се с теб като с мекотело“?

– Понякога премълчава неща от колегите си и се държи зле с тях.

– Кой не иска да работи с него?

Ан Хейстингс например.

– Защо?

– Не обича да се отнасят с нея като с мекотело. Нито пък Лий Гудман. Отложиха партньорството на Морган с една година, защото не можа да събере таксите от редица свои клиенти. По дяволите, Морган е научил Лий на всичко, което знае. Даде му своя наръчник за водене на кръстосан разпит. А сега Гудман дори не му говори.

– Какъв е този наръчник?

– Морган написа книга. В нея каталогизира всички неща, които законите на Аризона ти позволяват да правиш по време на кръстосан разпит. Уест Пъблишинг Къмпани искат да я издадат, но Морган не я дава на никого.

– Защо отказва да я публикува?

– Кой знае? Но я зае на Лий за известно време. А сега той се държи ужасно с него, и то след като Морган го превърна в един от най-добрите адвокати в щата. Само защото Дан не успя да събере някакви пари. Ако трябваше да избирам, бих предпочел да науча от Морган всичко, което мога, вместо да стана партньор в тази фирма.

Седях и отпивах последните глътки от кафето си, осмисляйки особеностите на фирмената икономика. Бях разбрал, че Дан Морган се нуждае от добро дело, преди самият той да го е осъзнал.

А на голф игрището, докато чакахме решението на съдията дали Уинтроп Норт има право да премести топката си от пътеката, отново се оказах твърде близо до количката. Този път Морган заговори пръв. Звучеше притеснен.

– Как е Франк? – попита той.

Галахър не го погледна. Пресегна се към една топка и започна да я върти в ръката си.

– Той умира, Дани.

– Не.

– Напротив. Време е да свикнеш с мисълта. Този път положението му е сериозно. Изпратиха го вкъщи, за да умре сред близките си.

Норт и аз изпълнихме еднакъв брой удари на четиринайсетата и петнайсетата дупка, с което оставах на удар зад него. На шестнайсетата той се намираше на два метра от флагстика и беше на път да отбележи бърди. Измери от всички страни ъглите с късия стик, а аз се подготвих да изгубя поредната дупка. Докато докторът стоеше над топката и се канеше да замахне, чух зад себе си щракане, а после леко свистене. Обърнах се и видях Дан Морган, който за пръв път бе слязъл от количката. Стоеше облегнат до едно палмово дърво и отваряше нова кутийка с бира. Норт отстъпи назад и се втренчи в Морган. Морган вторачи поглед в него без следа от притеснение. После направи нещо, което не бях виждал, откакто напуснах Военноморския флот на САЩ. Морган се наведе, повдигна единия си крачол и измъкна пакет цигари от чорапа си. Разтърси я, извади една цигара, стисна я между зъбите си и отвори запалката „Зипо“. Запали цигарата, която висеше от устата му. От нея се изви дим, а очите на Дан заблестяха, докато изучаваше противника ми. Норт се върна при топката. Удари я и тя се спря на пет сантиметра от целта. Той застина на място, забил поглед в стика.

– Добро изпълнение – казах, а неговият помощник вдигна топката.

След няколко секунди Норт се запъти към следващата дупка. Като ме подмина, той изрече единствените думи към мен този ден.

– Не знам кой е онзи там – каза Уинтроп Норт, – но го накарай да пази тишина.

Няколко минути по-късно стоях пред седемнайсетата дупка. Бях изпълнил добър начален удар, с който изпратих топката на десетина метра след тази на Норт – бях сигурен, че с два удара тя ще стигне до грийна пред дупката, която беше с пар пет. За съжаление Норт вече бе изпълнил втория си удар и топката му се бе приземила в предната част на грийна. Нямаше начин да не отбележи бърди. Изведнъж зад мен изникна Дан Морган и ме докосна по лакътя.

– Можеш да го победиш – прошепна ми той. Погледнах го. – Вярвам го – продължи. – Разбирам от такива неща. По дяволите, дори аз щях да го бия, ако знаех как се играе.

Извадих от сака дървен стик номер четири. Замахнах и ми се стори, че той се плъзна няколко сантиметра по тревата, след като беше ударил топката. Отначало тя полетя ниско, но после се извиси над флага и заблестя на следобедното аризонско слънце.

– Ще влезе! – изкрещя Том Галахър, докато топката още беше във въздуха. – Мамка му, ще влезе!

Топката не влезе. Приземи се и спря на по-малко от метър под дупката. Това беше най-добрият удар в живота ми. Изпълних следващия с централната част на късия стик. И така на седемнайсетата дупка от финала на Шампионата на Аризона за аматьори в клуб „Сан Маркос“ Уинтроп Норт отбеляза бърди, но изгуби.

На осемнайсетата дупка завършихме наравно и се отправихме към ресторанта на клуба, за да обядваме. Беше се случило немислимото – не само се бях класирал на финала, но бях изиграл осемнайсет дупки със самия Уинтроп Норт и резултатът беше равен. Докато вървяхме, отново усетих ръката на Дан Морган върху лакътя си.

– Победи този нещастник – каза ми той, – и ще си направим страхотно парти. – Той кимна решително. – Сериозно говоря.

Седнахме на една маса в градината близо до входа на ресторанта, а Уинтроп Норт зае място в другия край, възможно най-далеч от нас. Почти бях свикнал с външния вид на моите събеседници, но когато Норт се отдалечи, ги разгледах отново. Помислих си, че Морган може да мине за красив, ако не беше в толкова лоша форма. Лицето му бе осеяно с белези от акне, а очите му бяха малко по-сближени от необходимото, но носът му беше изящен и леко зачервен при ноздрите, а брадичката – волева и изсечена.

Сервитьорът ни донесе менюто.

– Внимавай, Дани – предупреди го Галахър. – Забелязах резервната гума, с която дойде от Франция.

Морган се закикоти и погали корема си. Всички поръчахме чийзбургери.

– Винаги съм искал да се срещна с този мъж – каза Морган, гледайки към моя противник.

– Защо? – попита Галахър. – Ти не се интересуваш от голф.

– Не, не заради това – отвърна Морган. – Той е патологът, който направи аутопсията на Хомър Мени Гоутс. Той е човекът, който заяви, че е било убийство.

– О, сега се сещам – спомни си Галахър. – Точно така. Бях забравил, но си прав.

– Тъпото копеле е некомпетентно – почти извика Морган. – Трябва да му отнемат разрешителното. Не бива да прави нищо друго, освен да играе голф, и той го знае.

В далечния край на градината Уинтроп Норт седеше сам. Пред него имаше чаша мляко. Отзад, на стартовата площадка, чакаше помощникът му, седнал на големия сак за голф. Пушеше цигара и тъкмо разопаковаше сандвича си. Обърнах се отново към Морган с разрошената коса, кървясалите очи и изцапаната риза, прилепнала за корема му. Отхапах от чийзбургера и докато сдъвквах парченце лук, извърнах глава и погледнах противника си. Обзе ме странно чувство на самота.

– Том ми каза, че си отказал предложение на „Бробек, Флехър и Харисън“, за да дойдеш при нас, Дъг.

– Така е – потвърдих.

– Това е страшно престижна фирма.

– Знам – казах.

– Според Том си го направил, защото Пол Бътлър ти е обещал, че ще работиш с мен.

– Да – отвърнах.

– Странно – учуди се Морган. – Никой не ми е казал такова нещо.

– Аз… надявам се, че… – започнах да заеквам.

– Бътлър спомена ли ти, че в момента нямам много работа?

– Не. Каза, че…

– Я вижте кой е тук! – извика внезапно Том Галахър с язвителен тон.

Вдигнах очи и се учудих, когато видях Пол Бътлър. Той се бе засилил към нашата маса. Спря пред нас, пое си въздух и каза нещо, което, имайки предвид обстоятелствата, прозвуча доста странно.

– О, Дан, радвам се да те видя! – възкликна Бътлър и седна. – Разбрах, че си се върнал. Елайас ми каза, че ви е видял снощи в клуб „Аризона“. Том, търсих те навсякъде. Накрая си спомних, че ще гледаш голф мача. Надявах се да те открия тук, за да ми кажеш къде е Дан. Аз…

– Какво се е случило? – изръмжа Галахър, прекъсвайки потока на съзнанието.

Пол Бътлър отново си пое въздух.

– Синът на Ферис Едингтън е бил убит тази сутрин.

– Боже господи!

Настъпи тягостно мълчание. Оставих чийзбургера. Сега аз имах проблеми с дишането. И аз бях човекът, който заговори пръв.

– Травис?

– Познаваш ли го? – попита Морган.

– Да.

– Е, Пол – продължи Морган. – Не си изминал целия път само за да ни съобщиш новината.

– Така е, Дан. Дойдох да ти кажа, че Ферис Едингтън настоява ти да защитаваш вдовицата на Травис.

Морган се облегна назад.

– Тя го е убила – заяви накрая Бътлър сякаш за да започне наново разговора.

– Ферис Едингтън иска да защитавам жената, която е убила единствения му син?

– Да – отвърна Бътлър. – Така твърди.

– Защо?

– Нямам представа, Дан. Знам само какво каза, когато ми се обади.

– Какво точно е станало?

– И това не знам. Разбрах единствено, че жена му – дори не попитах за името ѝ…

– Рита.

Всички погледнаха към мен.

– Казва се Рита – повторих.

– И нея ли познаваш?

– Да.

– Е – продължи Бътлър, – Травис се бил изнесъл от имението и живеел в къщата на един от възрастните работници в ранчото. Рита ли беше? Рита отишла там тази сутрин и го застреляла. Според Ферис дъщеря ѝ е била с нея, когато го е направила.

Морган ме погледна въпросително.

– Миранда – казах.

– Откъде познаваш тези хора? – попита Морган.

– Не помниш ли бащата на Дъг, Дан? Бил Маккензи? – намеси се Галахър.

– Не мисля.

– Той беше счетоводителят на Ферис Едингтън. Финансовият управител. Работеше с Франк по всички икономически въпроси. Почина преди няколко години.

– Може да се каже, че съм израснал в ранчото – обясних на Морган.

– Когато не си играл голф в клуб „Меса“ – каза Галахър.

– Ферис твърди, че на мястото е имало свидетел, който не е видял стрелбата, но е чул всичко – продължи Пол Бътлър, опитвайки да се върне към въпроса, който го бе довел тук. – Управителят на неговата овцеферма.

– И него ли познаваш? – попита ме Морган.

– Да. Името му е Хуан Менчака.

– Това е всичко, което знам, Дан – каза Бътлър. – Ще я защитаваш ли?

Морган се наведе и извади друга цигара от чорапа си. Запали я и се втренчи в дима, който се изви нагоре. Остави на масата кутийката с бира и извика през градината:

– Ей, сервитьора! Донесете ми чаша кафе.

Едно момче от голф клуба дойде до масата и се приближи към мен.

– Петнайсет минути, мистър Маккензи.

– Моля?

– Трябва да се върнете на площадката след петнайсет минути.

– А, да. Благодаря.

Около стартовата площадка започваше да се събира голяма тълпа.

– Ще имаме проблеми – каза Морган на Бътлър.

– Какви? – попита Бътлър подозрително.

– Когато някой клиент ти плаща да защитаваш друг човек по наказателно дело, винаги се сблъскваш с морални проблеми, Пол. Това е закон.

– Е, подобни спънки винаги могат да се изгладят – каза Бътлър.

Морган го гледаше втренчено.

– Със съгласие, дадено при пълна информираност.

Морган продължаваше да го гледа.

– Не съм ли прав? – настоя Бътлър.

Морган дръпна дълго от цигарата и издиша гъстия дим през ноздрите си. После отпи глътка от кафето.

– Е? – попита Бътлър.

– Вероятно – заяви накрая Морган. – Вероятно.

– Ако приемем, че можем да разрешим този проблем, ще поемеш ли случая?

– Може би да, може би не – намеси се Том Галахър. Пол Бътлър се извъртя и го зяпна. – Мога да наложа вето на този случай – продължи Галахър.

Бътлър се наежи, а Морган попита:

– Защо?

Галахър се обърна към него.

– Има нещо, което не съм ти казвал, Дани. Докато те нямаше, Пол прие нова резолюция. Сега всеки член на управителния съвет има право да наложи вето върху защитата по наказателни дела.

– Не говориш сериозно!

– Дан – каза извинително Бътлър, – трябва да въведем ред в събирането на хонорарите.

– Да – потвърди Галахър. – И тази нищожна, лицемерна теория ми дава правото да налагам вето. Пол, приятелю, ще бъдеш победен със собствените ти оръжия.

– Не разбирам.

– О, стига, Пол, и двамата знаем за какво става въпрос.

Седях като прикован, неспособен да помръдна.

– Не знам за какво говориш, Том.

– Напротив – отвърна Галахър. – Много добре знаеш. Когато онази жена е дръпнала спусъка, тя не е застреляла само Травис. Улучила е и теб. Поради някаква незнайна причина Ферис Едингтън иска да ѝ осигури адвокат. Ти си наясно, че ако Дани не се съгласи да го направи, Ферис ще отиде в друга фирма. Защо не в „Рамзи и Елиът“? Те работят по наказателни дела. Докато Ферис ползва услугите им, Франк може да умре. А ако това се случи, има вероятност Ферис Едингтън да не се върне при нас. Те се занимават сериозно и с недвижими имоти. И ти го знаеш. Вършат много добра работа. Ако Ферис ни напусне, всичките допълнителни хонорари, за които сега си точиш зъбите, ще се изпарят.

– Десет минути, мистър Маккензи – обяви нечий глас зад мен.

Лицето на Пол Бътлър пламна.

– Том, да не ми казваш, че би рискувал фирмата да загуби Ферис Едингтън само за да ми навредиш?

– Казвам ти, че ще направя най-доброто за фирмата. Ще наложа вето на този случай, освен ако не приемеш едно условие.

– Какво е то?

– Ако Дан Морган се съгласи да защитава тази жена, след смъртта на Франк Менендес той ще получи допълнителните хонорари по всички дела на Едингтън. Все пак знаем, че Дани е единственият, който може да задържи този клиент сега. Нали точно ти искаше всичко да е честно, Пол?

Бътлър го погледна изумено.

– Том – намеси се Морган. – Няма нужда да го правиш.

– И още как – отвърна Галахър, без да откъсва поглед от Бътлър. – И още как.

– Трябва ни съгласието на всички партньори – заяви Бътлър.

– И те ще го дадат. Всички ще са единодушни, че трябва да задържим клиента. Ти си единственият, който има основание да се противопостави. По дяволите, Пол, ще се съгласят, само и само да не получиш хонорарите. И ще ти се изсмеят в лицето, докато го правят.

Бътлър побесня.

– Налага се да вземеш решение, Пол. И то бързо. Ако искаш да поемем делото, трябва незабавно да свикаме среща на партньорите и да изясним въпроса. Но ако решиш да го откажем, бих искал да изгледам края на голф турнира. Младият Маккензи ще спечели.

Бътлър ни обърна гръб и се загледа във вратата на магазина.

– Знам, че си мислил за собствените си интереси много повече от мен, Пол, така че няма да изпадам в подробности. Няма да кажа колко много работа те чака още по делата на Едингтън. Далеч съм и от мисълта, че в долината ще настъпи период на мир и разбирателство. – За пръв път, откакто бе започнал да говори, Галахър ме погледна, усмихна се и ми намигна. – Вместо да говоря, ще отида да пусна една вода. – Той се изправи и се запъти към ресторанта.

Морган се обърна към мен. Дилемата на Пол Бътлър не го вълнуваше.

– Опиши ми Рита Едингтън – помоли той.

– Красива е – отвърнах.

– Не – каза той нетърпеливо. – Друго имах предвид. Според теб би ли го убила?

– О – казах, – не знам. Мисля, че не би го направила. Но не съм сигурен.

– Защо смяташ така?

– Тя е едно от най-милите момичета, които съм срещал.

– Откъде я познаваш?

– От гимназията „Меса“. Беше няколко години по-голяма, но винаги се държеше добре с мен.

– А дъщеря ѝ Миранда? Какво ще кажеш за нея?

– Тя има психически проблеми – отвърнах. – Лежала е в клиники.

– Къде например?

– Спомням си, че веднъж я приеха в „Менингър“ в Канзас.

Морган поклати глава и присви устни, сякаш за да свирне, но не издаде никакъв звук.

– На колко години е?

– Мисля, че е на дванайсет. Или тринайсет.

Държейки цигарата между пръстите си, той бавно се почеса по брадичката.

Изведнъж до масата се доближи Уинтроп Норт.

– Здравей, Пол – каза той.

– Доктор Норт, как си? – Пол Бътлър се изправи. Държаха се приятелски и очевидно се познаваха добре.

– Не те видях на срещата на клуба „Харвард“ миналата седмица – усмихна се докторът.

Бътлър скалъпи някакво извинение и те започнаха да се уговарят кога пак ще играят скуош и се зачудиха къде във Финикс има добри кортове.

Докато разговаряха, Морган се наведе към мен. Присви очи, подобно на лисица.

– Ей, Дъг – прошепна. – Имайки предвид разказа на Бътлър за случилото се, откъде са сигурни, че Рита го е убила? Защо са толкова сигурни, че не го е направило момичето?

– Не знам – отговорих. – Може би Хуан Менчака ще ни каже кой го е сторил.

– Да – съгласи се Морган.

Галахър се върна от тоалетната. Седна до мен и изгледа високомерно Пол Бътлър и Уинтроп Норт. Изражението му омекна и той запали зеленикава пура. Разговорът между двамата състуденти отново се бе върнал към клуб „Харвард“.

– Мили боже, пощади ме! – прошепна ми Галахър. – Ще повърна.

Бътлър покани Уинтроп Норт да се приближи до масата.

– Разбира се, познаваш Дъг Маккензи. – Аз и противникът ми си кимнахме. – И Том Галахър.

– Виждали сме се преди – каза Галахър, размахвайки пурата си пред доктора.

– А срещал ли си Дан Морган?

Лицето на Уинтроп Норт придоби странно изражение, докато той се здрависваше с Морган.

– Адвокатът – каза Норт.

– Да – потвърди Морган.

За пръв път този ден Уинтроп Норт ми отправи продължителен и суров поглед.

– Ще ни извините ли, докторе? – попита Галахър. – Трябва да обсъдим един служебен въпрос.

– Пет минути, мистър Маккензи.

Около площадката се бяха струпали хора, които познавах отдавна – приятели на баща ми и познати, с които бях играл голф в клуб „Меса“ в детските си години.

– Е, какво реши, Пол? – попита Галахър.

Пол Бътлър беше позеленял от яд, но все пак заяви:

– Съгласен съм.

– Добре. Сега всичко е в ръцете на Дан.

Управляващият партньор зачака неговия отговор.

– Имам едно условие, Пол.

– Какво е то?

– Искам помощник по делото.

– Кажи ми кога не си имал асистенти, които биха дали всичко, за да ти помогнат?

– Нямах предвид това. Искам човек, който ще работи изцяло за мен. Нямам намерение да обикалям останалите партньори като пълен глупак и да ги моля да ми отпуснат помощ. Нуждая се от асистент, който ще помага единствено и само на мен. А ако някой друг партньор поиска да ползва услугите му, ще се наложи първо да се допита до мен. Само ако наистина се налага. И трябва да ме помоли с необходимото уважение.

– Сигурен съм, че може да се уреди.

– Кой е свободен в момента? – поинтересува се Морган. – Трябва ми човек още днес. Веднага.

Започнаха да обсъждат възможностите. Чет Джонсън помагаше на Галахър. Рони Толбът работеше по процес с Уолтър Смит.

– Какво ще кажеш за Ан Хейстингс?

– В никакъв случай – изсъска категорично Морган.

Погледнах към мястото, където седеше Уинтроп Норт с чашата мляко пред себе си. Задържах погледа си дълго върху него, след което почувствах как думите се надигат в мен и се изплъзват от устата ми.

– Аз искам – предложих плахо. Настъпи същата тишина като при новината за смъртта на Травис Едингтън. – Аз ще го направя – заявих малко по-смело.

– Не можеш, Дъг – отговори накрая Морган. – Трябва ми някой сега. Ще се наложи да говорим със свидетели. Може би съдията ще ни повика на заседание за определяне на гаранция още този следобед. Налага се да направим сериозно проучване.

– Разбирам. Няма проблем. Аз ще ти помогна.

Морган ме изгледа недоверчиво.

– Ей – каза той с равен глас, – на път си да спечелиш турнира.

– Ако се стигне до процес, ще ми позволиш ли да задавам въпроси на свидетелите?

– Да – обеща той.

– А ще ме научиш ли как да го правя?

– Да.

– Искам да бъда твой помощник, ако си съгласен.

– Дяволите да ме вземат! – възкликна Том Галахър.

Морган запали цигара и погледна към Уинтроп Норт, който допиваше млякото си.

– Смяташ ли, че ще можеш да откриеш онзи свидетел Хуан Менчака?

– Да – уверих го.

Той ме погледна строго от другата страна на старата маса.

– Само при едно условие.

– Да?

– Ще можеш да разпиташ един свидетел, но само ако решим да поемем делото. И ако решим да го внесем в съда.

– Разбирам.

– Дъг, не можем да вземем решение, ако не напуснеш голф игрището.

– Знам – отвърнах.

Господи, какво правех? Само два часа по-рано обмислях да се обадя на фирмата в Сан Франциско. А сега казвах на Даниъл Морган, че съм готов да зарежа шампионата по голф за аматьори заради него. Бях ли изгубил разума си? Погледнах отново към Уинтроп Норт, а в ушите ми още отекваше дръзкият коментар на Морган за неговата професионална некомпетентност.

– Ще го направя – повторих.

Морган затвори очи и ги разтърка. Допуши цигарата и изпи кафето си.

Шпайковете ми затропаха по асфалта, когато последвах тримата партньори към паркинга.

2

– Качи се в колата на Том – нареди ми Морган, докато слагах стиковете в багажника си.

– Но моята е тук – казах.

– Ще изпратим някого да я прибере. Качвай се в колата. Веднага! Да тръгваме. – Изпълних заповедта му. – Газ до дупка, Том!

Галахър настъпи педала и чакълът зад нас се разхвърча. За броени секунди огромният кабриолет елдорадо вдигна над 100 километра в час по Уилямс Фийлд Роуд. Седях отзад и се оглеждах за ченгета, съзнавайки, че с количеството алкохол в кръвта на Галахър никога нямаше да излезем от затвора, дори и с нас да беше най-големият експерт по habeas corpus.

Изведнъж Морган изкрещя „Спри!“ и Галахър удари спирачките. Морган изскочи от колата и изтича до една малка бензиностанция. Върна се с три чаши горещо кафе с пластмасови капачета. Носеше и цял стек „Кемъл“. Когато продължихме, той извади от чорапа си пакет френски цигари „Голоаз“, изгледа го презрително, смачка го и го изхвърли на пътя. Запали една „Кемъл“ и дръпна от нея продължително и с наслада, след което димът излезе през носа му и бързо се разсея от вятъра, образувал се от високата скорост на колата. Той свали капачето на чашата и се обърна назад към мен, сложил ръка на гърба на седалката.

– Добре, кажи ми пак къде можем да открием Хуан Менчака.

– Завий наляво по Елиът Роуд – упътих Галахър.

– Той мексиканец ли е? – попита Морган.

– Не. Баск. Дошъл е тук от Айдахо.

– И ти го познаваш?

– Да.

– Много добре ли?

– Да. Приятели сме.

Морган ме попита откъде познавам Хуан. Разказах му как всяка пролет пастирите водят стадата си към Белите планини над Макнари, тъй като овцете не могат да издържат горещините в долината. Те пасяха по целия път догоре и оставаха там с месеци, докато овчарите не ги връщаха отново в долината. Едно лято, докато още учех в гимназията, отидох с тях.

– Хуан се грижеше за мен. Баща ми нямаше да ме пусне, ако той не беше с нас. Нямаше доверие на овчарите, но вярваше на Хуан.

– Не знаех, че го правят – каза Морган.

– По дяволите, Дани! – изкрещя му Галахър през свистящия вятър. – Нали ние извоювахме правото на Ферис да изпраща овцете на паша.

– Само женските овце – уточних.

– Моля?

– Водят само женските. По-късно закарват овните с камион. Копитата им са прекалено нежни, за да издържат догоре.

Продължихме покрай памуковите ниви. Семенниците на памука се бяха разтворили широко и от тях изскачаха пухкавите влакна. Скоро щяха да ги оберат и да пуснат машините. На други места се виждаха събрани купи сено. Беше горещо. Въпреки вятъра, влизащ през спуснатия гюрук на кабриолета, беше много топло и аз почувствах как тениската ми се просмуква от стичащата се по мен пот – не само под мишниците, но и по гърба, и около корема. Докато аз се борех с жегата, Морган се съживи. Започна да се върти на седалката и да ми задава безброй въпроси. Очите му като че ли сменяха цвета си, когато се движеха.

– Според теб жената имала ли е мотив да го убие? – попита той. – Мотив, различен от получаването на наследство?

– Нямам представа – отвърнах.

– Какъв човек беше Травис?

– Не знам. Никога не сме били близки. – Наблюдавах как Морган издишва дима. – Мисля, че баща му е бил разочарован от него – допълних.

– Откъде знаеш?

– Баща ми беше споделил това с майка ми – отговорих. – Предполагам, че Ферис му е казал нещо. Наистина не знам повече.

Опитах се да си спомня Травис. Не го бях виждал от години и в съзнанието ми изникваше единствено образът на момче със смугла кожа, което беше пет години по-голямо от мен и още в гимназията имаше гъста брада и изглеждаше отчуждено и самотно. Имах само един ярък спомен от него. Веднъж, след като бях завършил училище и Травис вече работеше в ранчото, той оправи моя стар форд, модел 1951 г. Когато приключи, ми каза:

– Ей, Дъг, ако искаш, ще ти стегна колата и ще я боядисам в различни цветове. После можеш да я лакираш и да ѝ сложиш кожена тапицерия. – Той се изхили многозначително и добави: – Така ще сваляш повече мацки.

Това беше всичко, което си спомних за него, докато минавахме покрай нивите на баща му този ден. До пътя вървеше мъж, когото познавах. Носеше високи гумени ботуши и голяма лопата, преметната през рамото.

– Моля те, спри, Том – помолих.

Той отби и Реймънд Валенсуела се доближи до колата.

– Здравей, Дъг. Отдавна не сме се виждали.

– Какво става, Рамон?

– Всичко си е постарому. Напояваме памуковите ниви.

– Знаеш ли къде е Хуан Менчака?

– При конете. – Той посочи мястото. – Чу ли за Травис?

Галахър запали колата, но Морган му направи знак да спре.

– Знаете ли нещо за случилото се? – попита той Реймънд.

– Не. Чух само, че са го застреляли.

Продължихме по пътища в района, които познавах от години – Елиът Роуд, Гуадалупе Роуд и Алма Скул Роуд. Спомних си как от време на време нещо скрито дълбоко в душата на баща ми се надигаше и той възкликваше: „Това момче трябва да се научи да работи.“ Тогава товарех сено, зареждах селскостопанските самолети или пасях овцете. (Понякога дори берях памук, но това беше много преди появата на големите машини, във времето, когато семейство Едингтън още не бяха натрупали истинско състояние благодарение на баща ми.)

– Според теб Хуан Менчака би ли се поддал на манипулация? – попита Морган.

– Какво имаш предвид?

– Смяташ ли, че един адвокат може да го накара да каже нещо, което не мисли?

– Не – отвърнах. – Понякога е малко нервен, но никога не би позволил да го притискат.

– Познаваш ли момичето Миранда?

– Не много добре. Виждал съм я. Знам коя е. Доколкото ми е известно, има психични проблеми.

– Странно – каза Морган. – Чувствам Ферис Едингтън много близък, но май никога не съм срещал Травис.

– О, напротив – заяви Галахър. – Виждал си го още когато фирмата притежаваше ранчото. Преди да го продадем. Травис се появи един уикенд. Дойде с Ферис, когато той доведе оня расов бик, порода „Ангъс“.

– Да, сега се сещам – каза Морган.

Стигнахме до стадата овце, оставяйки зад гърба си безброй кошари и пасища. От време на време между тях се виждаше по някоя коза със звънче около врата. Когато доближихме голямото заграждение с конете, видях Хуан да стои отпред с няколко мъже.

– Да спрем тук – предложих на Галахър.

От другата страна на пътя се намираше къщата, където се бе случило всичко – малка дървена постройка с тенекиен покрив.

Жълта полицейска лента опасваше входната врата и прозореца, а на тясната предна веранда седеше помощник-шерифът. Освен жълтата лента, единственото нещо, което отличаваше невзрачната постройка от околните сгради, беше червена дървена саксия, която висеше под прозореца. Беше с малки пъстри цветя.

Отправихме се към конете. Две кучета ни поздравиха с лай, втурнаха се към нас и душейки краката ни, ни изпратиха до оградата.

– Какво, по дяволите, става? – възкликна Морган.

– Инстинкти – отвърнах. – Родени са, за да го правят. Искат да се уверят, че ще намерим пътя.

Кучетата ни съпроводиха по пътеката. Шестима мъже стояха отпред и рисуваха фигури в прахта с ботушите си. Като доближихме, те ни изгледаха, а най-дребният от тях дойде при нас. Носеше бежова риза със запретнати ръкави, които разкриваха мускулестите му ръце, почти черни от дългите дни, прекарани под аризонското слънце. Под кожената престилка, потъмняла и омекнала от годините тежка работа и ланолина на овцете, се виждаха старите му протрити дънки „Ливайс“ с навити крачоли. Беше обут с военни ботуши от Втората световна война – модел, който все още намираше в антикварните магазини. Когато преди случайно минавахме покрай такъв магазин, той винаги настояваше да влезем, за да разгледа старите ботуши, които бяха започнали да се превръщат в антики. Имаха връзки, които стигаха до кожения маншет, закопчаващ се над глезена му. Мъжът носеше същата стара филцова шапка, която бе пропита с потта му. Като ме видя, той се обърна към събеседниците си и им даде бързи указания на испански, след което те се разпръснаха.

– Здравей, Хуан.

Преди да пусне ръката ми, той сложи другата на рамото ми.

– Чух, че си станал истински адвокат.

– Така казват.

– Това е чудесно.

Почувствах се малко виновен, че отдавна не бях идвал да го видя, но той само ме потупа и допълни:

– Гордея се с теб.

– Хуан, запознай се с Дан Морган и Том Галахър. Те са мои колеги от фирмата.

Той им подаде свенливо ръка и ги огледа внимателно от горе до долу, без да каже и дума.

– Радвам се да ви видя – заяви Морган.

– Имам чувството, че сте дошли, за да поговорим за случилото се тази сутрин – каза Хуан.

– Да, Хуан. Ферис иска нашата фирма да защитава Рита.

– Моля?

Кимнах.

– Ферис ще ви плати, за да защитавате тази жена?

– Мисля, че възнамерява да го направи – отвърнах.

– Защо?

– Не знаем – казах. – Ще се срещнем след малко. Още не сме говорили с него.

– Съгласен ли сте да отговорите на въпросите ни, Хуан? – поинтересува се Морган.

– Има ли причина да не го направя? – попита ме Хуан.

Погледнах Морган, който промълви „не“, и се обърнах към стария си приятел, за да го успокоя.

– Искате ли кафе?

Хуан ни заведе до малко огнище. Взе от него стар тенекиен съд и сила кафе в четири чаши. Знаех, че на дъното е сложил яйчени черупки, за да сгъстят утайката. Знаех също, че в тенджерата, която къкреше на огъня, има чили с боб. Едва се сдържах да не помоля Хуан за една порция. Все пак не бях успял да си доям чийзбургера. Но по изражението на Морган разбрах, че не сме дошли за обяд, и вместо това реших да последвам него и Хуан до мястото, където се бе случило всичко.

– Стоях тук – започна Хуан. Намирахме се в отдалечения край на заграждението, най-близо до къщата. – Една от овците… – Той се спря за миг и продължи: – Е, едва ли искате да ви губя времето с такива подробности. Имах болна овца. Затова бях дошъл тук по-рано от обикновено. Видях ги как се задават на коне.

– Рита и дъщеря ѝ?

– Да. Рита и Миранда. Яздеха два от расовите жребци, които Ферис купи от Том Финли. – Хуан ме погледна, предполагайки, че ще си спомня за това. – Много добри коне – обясни той на Морган. – Завързаха ги там, точно до входа. – Той посочи. – После се отправиха към къщата.

– На колко години е Миранда?

– Не съм сигурен. Може би на дванайсет.

– Видяхте ли оръжието? – попита Морган.

– Не. Сигурен съм, че е било в чантата на Рита. Тя носеше чанта.

– Откъде знаете, че не е било у момичето?

Очите на Хуан засвяткаха и той се взря подозрително в Морган. Прикова поглед в полето и после отново в Морган. Изгледа ме и стисна зъби. За миг си помислих, че няма да ни каже и дума повече. Когато най-накрая заговори, Хуан се обърна към мен.

– Момичето не е застреляло баща си.

– Но – каза Морган – доколкото разбрах, не сте видели кой го е направил.

– Така е – потвърди Хуан. – Но детето не го е убило. Не би го сторило.

Морган го изгледа и повтори предишния си въпрос.

– Откъде знаете, че Миранда не е носила оръжието?

– Защото не беше в ръката ѝ. Ако е било скрито в джоба, той щеше да е издут. По дяволите, не мисля, че някоя от тях би могла да го сложи в джоба си. Та те носят толкова тесни панталони.

Морган се обърна към къщата.

– Предполагам – каза той, – че оръжието може да е било вътре. Възможно ли е да е било там, преди да влязат?

Хуан остана безразличен към въпроса и попита Морган:

– Нямате намерение да обвините малката, нали?

Морган се отдалечи от нас и тръгна към конете. Той спря, наведе се и извади цигарите от чорапа си. Запали една, облегна се на оградата и се загледа в извиващия се дим. Видя как помощник-шерифът става и се протяга. След още няколко дърпания хвърли цигарата, изгаси я с обувката си и се върна при нас.

– Ако момичето не е използвало оръжието – заговори Морган, – пръстовите отпечатъци би трябвало да го докажат. Или са носели ръкавици?

– Не – отговори Хуан. – Никоя от тях не беше с ръкавици, но си мисля, че отпечатъците едва ли ще докажат каквото и да е, а и мога със сигурност да заявя, че оръжието не е било в къщата преди това.

– Защо?

– Защото и Рита, и Миранда са го използвали, преди да дойдат тук. Упражнявали са се да стрелят по бирени бутилки.

– Как научихте това?

– Робърт и Джони Камачо са ги видели.

– Защо сте стояли толкова близо, че да твърдите, че момичето не е носило оръжието?

– Не знам. Бях взел овцата на ръце и ги гледах.

Втренчил поглед в Хуан, Морган наклони леко глава.

– Рита е красива жена – каза Хуан накрая.

Обяснението като че ли задоволи Морган и Хуан продължи да разказва как ги е видял да влизат в къщата и да затварят вратата.

– Нямах представа защо са дошли – продължи той. – Не знаех, че Травис е вътре. Мислех, че работниците все още живеят там. Виждал съм Травис наоколо, но предполагах, че идва тук само за да говори с тях.

– Какво стана след това?

– Чух шест изстрела. Оставих овцата на земята и се изправих. Целият треперех.

– Изстрелите един след друг ли бяха или с интервали помежду им? – поинтересува се Морган.

Хуан отново погледна недоверчиво Морган.

– Само един човек е стрелял – отвърна той. Хуан беше разбрал накъде бие Морган, преди аз да се досетя. – Изстрелите следваха един след друг. Много бързо. Толкова бързо, че е невъзможно оръжието да е сменило притежателя си.

– Какво се случи после?

– Излязоха навън.

– Колко време след изстрелите?

– Не знам. Малко след тях. Минута. Може би две.

– Те видяха ли ви, Хуан?

– Сигурен съм, че не ме забелязаха, преди да влязат в къщата. Бях коленичил тук зад оградата. Но когато Рита излезе, вече се бях изправил. Тогава тя ме видя.

– А после?

– Рита хвърли оръжието. На земята до стълбите.

После Хуан разказа как Миранда излязла след майка си на верандата. Двете седнали там и той се доближил до тях. Погледнал през пролуката на отворената врата и видял ръката на Травис, която разпознал веднага. Когато описваше сцената, той направи гримаса.

– Знаех, че е мъртъв, преди да се доближа.

Хуан се опитал да говори с двете жени, но те мълчали и просто гледали напред. Накрая той влязъл вътре, за да се обади по телефона.

Пресякохме пътя, за да отидем до къщата. Застанахме пред входа и Морган го помоли да повтори всичко. Докато Хуан разказваше историята за втори път, аз се загледах в пъстрите цветя под прозореца.

Помощник-шерифът, който седеше на верандата, разпозна Морган.

– Здравей, Дан! Как си?

– Добре, Фил. Има ли шанс да ни пуснеш вътре, за да огледаме?

– Не.

– Ще ми кажеш ли къде закараха трупа?

– В патологията.

Като се върнахме при огъня, Хуан ни информира, че по-рано полицаите обградили мястото и задали куп въпроси. Дошли и братята Камачо, които разказали на всички за упражненията по стрелба с бирени бутилки. Той съобщи на Морган, че някакъв прокурор вече говорил с него.

– Наистина ли?

– Да.

– Как се казва?

– Хаузър – отвърна Хуан.

Морган се обърна към Галахър.

– Кой е този? – Галахър сви рамене. – Който и да е, определено става рано – заяви Морган.

– Искам да ти покажа нещо, Дъглас – обърна се към мен Хуан. Той отиде до своя пикап и донесе дълъг алуминиев тубус с капак в единия край. Отвори го, извади отвътре въдица мухарка и свърза двете ѝ части. – Графит – заяви гордо той. – Вече сме в космическата ера. Най-доброто изобретение на човека. Още ли завързваш стръвта, както съм те учил?

– Понякога го правя, за да не забравя как става, но отдавна не съм ловил риба.

Разговорът ни завърши. Изстиналият труп на Травис Едингтън лежеше в патологията, а ние четиримата се редувахме да мятаме вълшебната мухарка със златиста корда над стадата, обвити в облаци прах.

3

Елдорадото профуча през бялата порта и излезе на дългата, покрита с чакъл алея пред офиса, където баща ми бе прекарал голяма част от живота си и накрая бе починал.

– Наскоро дочух, че Ферис има вече над двайсет хиляди глави добитък – каза Галахър.

От двете страни на алеята се редяха прясно боядисани бели огради. На хоризонта зад тях се виждаха обори от стомана и бетон, които приютяваха бикове от породите „Херефорд“ и „Ангъс“. По пътя между тях се движеха два камиона и пълнеха с фураж бетонните корита, пред които животните, подали глави през стоманените решетки, чакаха дажбата си. Алеята ограждаше офиса – двуетажна дървена постройка с веранда, опасваща я от всички страни. Къщата и оградата бяха наскоро пребоядисани в бяло. Зад офиса се намираха две високи открити плевни, в които бяха складирани огромни купи сено. Между тях, в едно малко заграждение, бяха затворени няколко чистокръвни коня и жребци от породата „Куотър хорс“.

Пред сградата беше паркиран самотен кадилак седан. От другата страна на алеята, срещу колата, се издигаше обор с множество врати, които водеха към редица пътеки и алеи. Те позволяваха на кравите да излизат на паша в различни посоки. Вътре беше Ферис Едингтън, яхнал едър жълтеникав жребец.

– Вижте само! – възкликна Морган. – Това животно сигурно е високо седемнайсет педи!

Конят беше притиснал до стената група кастрирани бикове с черна окраска и бели муцуни. Той тъпчеше нервно пред тях и размахваше ниско глава, за да им попречи да се разпръснат, като от време на време принуждаваше някой бик да се отдели от останалите. В ъгъла на обора стоеше мъж. С поклащане на главата Ферис Едингтън му сигнализираше през кой изход да пуска всеки бик.

Не беше ли странно, че Ферис Едингтън се занимава с добитъка в деня, в който бяха убили единствения му син? Докато седяхме в колата на Галахър и го наблюдавахме, в съзнанието ми изплува случка от детството. Една вечер, когато тъкмо бях взел шофьорска книжка, баща ми ме помоли да се отбия до офиса и да взема някакви документи от бюрото му. Отидох дотам с колата и влязох в сградата с неговия ключ. По пътя към кабинета чух тих плач. Предпазливо надникнах зад ъгъла, откъдето се виждаше стаята на Ферис Едингтън. За моя изненада видях как собственикът на най-голямото ранчо в Аризона плаче като малко дете, облегнал лакти на бюрото и заровил лице в дланите си. По-късно същата вечер моята майка ми разказа, че преди да се ожени за Елинор, сдържаната саката жена, която познавах като мисис Едингтън, Ферис бил женен за млада сервитьорка от Тусон, където той и баща ми живеели като студенти.

Когато Ферис Едингтън завел необразованата си съпруга при родителите си, старият Джон Едингтън отказал да я приеме. Само след седмица, пред заплахата, че баща му ще го лиши от наследство, синът се съгласил да анулира брака. Баща му дал на момичето солидна сума пари и я изпратил по пътя ѝ. В деня, когато заварих Ферис Едингтън да плаче, той – по думите на майка ми – научил, че момичето, което вече било възрастна жена, е умряло някъде в Калифорния. По-късно разбрах, че Ферис Едингтън не отишъл на работа още три дни. Като изключим тези няколко дни и редките му командировки – обикновено до изложението на добитък в Денвър с баща ми, – откакто Ферис Едингтън бе завършил Университета на Аризона, не бе имало ден, в който да не яхва любимия си кон и да не се занимава с добитъка. И така, нима беше странно, че го открихме на полето в деня, когато Травис умря? Може би не.

Ферис Едингтън забеляза, че стоим до обора, и помаха на другия мъж, че са свършили. После обърна коня си към нас, погледна през рамо и извика:

– Ей, Томас, обади им се утре сутринта и кажи, че могат да изпращат биковете порода „Херефорд“ от границата. Вече имаме място за тях.

Той се пресегна от седлото, за да отвори порната, но Морган направи три бързи крачки и го изпревари. Пред обора Ферис Едингтън слезе от коня. Стойката му бе напълно изправена. Беше висок метър и деветдесет и три. Косата му бе оредяла от последния път, когато го видях. Беше на седемдесет – на толкова щеше да бъде и баща ми, ако сърцето му не се бе пръснало пет години по-рано в офиса, пред който стояхме.

Едингтън беше приятел и работодател на баща ми. Поне аз си мисля, че беше негов приятел въпреки подозренията на майка ми в противоположното. Малка стъклена витрина с трофеи украсява главното фоайе на гимназията „Чандлър Юниън“. В нея има снимка на футболния отбор, спечелил щатския шампионат. На снимката се вижда как Ферис Едингтън и Бил Маккензи стоят един до друг с кожени каски. Там е изложен и трофеят от щатския турнир по дебати, гравиран с техните имена.

– Здравей, Том.

– Ферис, не мога да ти опиша колко съжалявам.

– Здравей, Дани. Благодаря, че дойде.

– Не знам какво да кажа, Ферис – промълви Морган и поклати печално глава.

Освен няколкото бръчки и оредялата коса Ферис Едингтън не се бе променил особено, откакто го видях за последно на погребението на баща ми. Едрата му глава беше с правилна форма, очите над изпъкналите скули бяха будни и проницателни. Дългият му прав нос водеше към изсечена брадичка. По тялото му нямаше следа от тлъстини и той изглеждаше в отлично здраве. Както винаги носеше колосана риза и ботуши, направени по поръчка в Тексас. Забелязах дългите му аристократични пръсти и големия диамантен пръстен. Изведнъж, докато наблюдавах как протяга ръката си към мен, осъзнах, че не съм сигурен как трябва да се обърна към човека, на когото несъмнено дължах новата си работа. Спомних си, че баща ми държеше да го наричам „мистър“.

– Радвам се да ви видя, мистър Едингтън – здрависах се с него аз.

– Наричай ме Ферис, Дъглас – отвърна той с уморена усмивка.

– Много съжалявам за Травис.

Без да продума, той ме потупа по гърба и задържа едната си ръка върху рамото ми. С другата държеше поводите. После ме заведе до мястото, където щеше да свали седлото. Галахър и Морган ни последваха. Шествието ни се движеше бавно.

– Майка ти още ли е в Сан Диего?

– Да. Продължава да работи като учителка.

– Нали ще ѝ предадеш да ми дойде на гости следващия път, когато се прибере?

– Да, сър – обещах.

След като Ферис Едингтън среса гривата на коня, четиримата се отправихме към офиса и Морган каза:

– Конят ти е страшно голям, Ферис.

– Един от най-добрите е – заяви гордо собственикът.

– Спомням си времето, когато идваше в Уикенбърг. Фирмата току-що бе купила ранчото и всички си играехме на каубои – продължи Морган. – Може би никога няма да разбереш колко много научихме от теб за управлението ѝ.

– Мисля, че след като я купихте, се наложи да се запознаете отблизо със земеделските закони. А като гледам колко високо таксувате услугите си напоследък, благодаря на господ, че не сте се учили на мой гръб.

Морган и Галахър се засмяха тихо.

Изкачихме стъпалата, пресякохме верандата и влязохме в офиса. Големият часовник още висеше на грапавата, облицована с бор стена. До него както винаги беше закачен календарът на „Юниън Пасифик“. Бюрото с извития капак изглеждаше по стария начин и от него стърчаха картончетата за кантара, на който се теглеха товарните камиони. Спрях и погледнах към стария кабинет на баща ми. Последния път, когато дойдох тук, той седеше зад бюрото си. Ферис Едингтън застана зад мен.

– Баща ти щеше да се гордее с теб, Дъглас. – Ферис ни въведе в кабинета си. – Е – заяви той, – смятам да си сипя нещо за пиене. Какво да ви предложа?

– Бих пил кафе, ако имаш – каза Морган.

– Том?

– Уиски.

– Ти искаш ли нещо, Дъглас?

– Чаша кафе, ако е удобно.

Ферис Едингтън седна най-накрая и се взря изпитателно в Морган и Галахър. Дори и начинът, по който изглеждаха този следобед, да го притесняваше, той не го показа.

– Искам да я защитавате – каза той.

– Защо, Ферис? – настоя Морган. – Защо, за бога, държиш да ѝ помогнеш?

Ферис Едингтън се загледа през прозореца и отпи глътка уиски. После се обърна към нас и вдигна показалеца си във въздуха сякаш за да придаде повече тежест на думите си. Но не каза нищо. Пресегна се към сребърната табакера на бюрото и извади цигара „Честърфийлд“. Запали я, отпи още една глътка уиски и отново втренчи поглед през прозореца.

– Имам свои лични причини – проговори Ферис Едингтън накрая. – Трябва да се задоволите с това. Нашето семейство дължи много на тази жена. Искам да получи правото на честен процес. Искам да я защитавате.

Морган го изгледа продължително.

– Биковете изглеждат страхотно, Ферис – каза той накрая.

– Да, кръстоските между „Ангъс“ и „Херефорд“ стават по-добри с всяка изминала година. Ще я защитаваш ли, Дани?

– Съществуват някои морални пречки. Смята се за нередно адвокат да получава пари от един човек, за да защитава друг по наказателно дело. Освен ако не е налице съгласие от страна на обвиняемия, дадено при пълна информираност.

– Не разбирам.

– Има голям риск от сблъсък на интереси. В крайна сметка, Ферис, всички са на мнение, че тя е убила сина ти. Никой не би се изненадал, ако поискаш да я изпратят в газовата камера.

– Но аз не искам това – възрази Ферис Едингтън. – Искам да получи защита. И то най-добрата. Ето защо държа ти да поемеш случая, Дани.

– Няма да имаш право на каквато и да е намеса по време на процеса – каза Морган. – Независимо колко ще ни платиш.

– Съгласен съм. Просто ме таксувайте по стандартната тарифа.

– Няма да се заема, ако детето също не получи адвокат.

– Ще се погрижа и за това. Можеш ли да намериш подходящ човек?

– Да – увери го Морган.

– Трудно ми е да си представя, че някой би обвинил детето.

– Защо не? – попита Морган грубо. – Чух, че има много сериозни проблеми.

– Вярно е – съгласи се работодателят ни.

Слънцето залезе на хоризонта и светлината в стария офис започна да отслабва, докато двамата мъже говореха за Миранда и майка ѝ.

– Тя лежа дълго време в клиниката „Менингър“ в Канзас – информира ни Ферис Едингтън.

– Какво ѝ беше? – попита Морган.

– Нямам представа. Знам само, че имаше тежки периоди на депресия.

– Откога си е вкъщи?

– Дойде си само за лятото. Трябваше да започне училище миналия месец, но Рита реши да изчака и да потърси специално заведение.

– Какво беше състоянието ѝ? – попита Морган.

– Изглеждаше напълно нормална, преди да спре да ходи на училище. Тогава стана много тъжна, сякаш бе изгубила най-добрата си приятелка.

– Откъде е Рита?

– Майка ѝ започна работа при мен преди почти двайсет години. Дойде от Уинслоу заедно с Рита. Съпругът ѝ, железопътен работник, тъкмо ги беше напуснал. Травис се запозна с Рита тук, в ранчото. Тя беше добра съпруга. Убеден съм.

– Защо би го убила, Ферис?

– Не знам. Трябва да попитате нея. Чух, че са я отвели в окръжния затвор във Финикс.

След тези думи ние си тръгнахме, минахме през старата веранда и слязохме по стълбите към колата.

– Едно е сигурно. Изобщо не изглежда разстроен – каза Том Галахър.

4

Поехме на запад към Финикс покрай наскоро изорани ниви. Отново седях отзад и чувствах как вятърът, който по-рано беше толкова горещ, започва милостиво да се захлажда.

– Знаеш ли – извика Галахър, опитвайки да надвие свистенето му, – че тази земя можеше да бъде на Франк Менендес?

– Моля? – изкрещя Дан Морган.

– Да. Някога бащата на Франк е притежавал тези парцели. Държал е тук овцете си през зимата.

– Не знаех.

– Продал ги на стария Джон Едингтън през хиляда деветстотин и двайсета година.

– Защо го е направил?

– Наложило се. Имал нужда от пари, за да изпрати Франк в Харвард.

– Мамка му – каза Морган. – Франк никога не го е споменавал.

– Не обича да говори на тази тема. Все още смята, че старият Джон е измамил баща му. Аз самият го разбрах случайно, когато веднъж Ферис ми поръча да направя справка в регистъра. Мисля, че Франк и Ферис все още са сърдити заради това.

– Защо?

– И двамата не са получили каквото искат. Сделката разорила стария Джон до такава степен, че не могъл да изпрати Ферис да учи право. А губейки земята, Франк Менендес останал беден за цял живот.

5

Докато се движехме към града по Уошингтън Стрийт, попитах Морган дали наистина смята, че момичето може да е извършило убийството.

– Откъде да знам? – отвърна той, втренчил поглед в огнения залез. – Тя е била там. Била е в къщата, когато всичко се е случило. – Той се обърна към мен и облегна ръка на гърба на седалката. – Едно нещо е сигурно. Не ни плащат, за да си съчиняваме теории. Нали схващаш? – Кимнах. – Знаеш ли, Дъг, може и да разберем, че дъщерята със сигурност не го е направила. Но дори и да стигнем до този извод, не е наша работа да го доказваме. Може да е в наш интерес нещата да изглеждат така, сякаш тя го е извършила.

– Знам. Известно ми е каква е съдебната процедура. Ако някой докаже, че Миранда не го е направила, това автоматично означава, че Рита е виновна. По всичко си личи, че някоя от тях го е убила.

– Нали не вярваш, че Травис се е самоубил с шест изстрела? – попита Морган, кикотейки се на малката си шега.

– Може би Рита го е застреляла при самозащита или в момент на умопомрачение.

Морган отново се загледа в залязващото слънце.

– Може би – каза той. – Може би. Но няма ли да е много по-просто, ако се окаже, че малката е стреляла?

Галахър паркира до рампата, която водеше към подземния вход на окръжния затвор.

– Ще продължа към кантората – каза той и се усмихна. – Бътлър свиква съвещание на партньорите, на което ще дискутираме промените в получаването на допълнителни хонорари. Хубаво е и вие да дойдете, след като приключите с Рита.

Морган му благодари, че ни е оставил, и двамата застанахме пред единствената стоманена врата в бетонната стена. Встрани от нея имаше малък прозорец от плексиглас. Над него бе поставена желязна мрежа, която покриваше високоговорителя. Морган размаха своята адвокатска карта пред прозореца. Отвътре се чу глас:

– Здравей, Дан.

– Здрасти, Албърт.

Звънецът иззвъня и стоманената врата се отвори широко. Влязохме вътре и аз подскочих, когато тя се затръшна зад нас.

– При вас са докарали жена на име Рита Едингтън. Трябва да говоря с нея.

Албърт седеше на въртящ се стол зад двойна стъклена преграда, заобиколен от сиви метални бюра и телефонно табло. Беше облечен в бежовата униформа на шерифите в окръг Марикопа.

– Тя е тук. Но първо директорът иска да разговаря с вас.

Чу се друг звънец и стоманената врата до нас се разтвори.

– Влез, Дан – каза директорът. – Може ли да поговорим за малко?

Последвахме директора на затвора, набит мъж с войнишка прическа на име Ед Брейди.

– Ти ли ще представляваш мисис Едингтън, Дан?

– Тук сме, за да говорим с нея.

– Ще я доведат след малко.

Отидохме в една по-голяма стая по къса бетонна рампа. В далечния ѝ край бе опъната дебела метална мрежа, зад която няколко униформени служители обработваха документи.

– Доведоха ли и дъщеря ѝ, Ед? Казва се Миранда.

– Беше тук. Затова исках да ви видя.

В средата на пода беше закована метална пейка. За нея беше закопчан татуиран мъж, а пред него стоеше помощник-шериф, насочил дулото на пушката си към главата му. В отдалечения край на помещението трима затворници седяха на друга пейка. Всички бяха облечени със сини дочени панталони и бели тениски с протрит надпис „Окръжен затвор „Марикопа“. Ед Брейди се изкачи по друга малка рампа, която ни отведе до няколко решетки. Те се отвориха с трясък, когато наближихме. След като вратите се затръшнаха зад нас, един от мъжете на пейката прошепна:

– Ей, това е Даниъл Морган.

Не мисля, че Морган го чу. Стигнахме до малък кабинет със сиво метално бюро.

– Беше отвратително, Дани. Моля ви, седнете. Мамка му, тя е само на дванайсет. Не знаех какво да правя. Обадих се в отдела за непълнолетни в полицията. Там нямаше никой. Звъннах в затвора за непълнолетни. В неделя там никой няма представа какво се случва. Затова реших да я сложа в една от новите ни килии в женското отделение. Още не сме ги използвали. Исках да съм сигурен, че е далеч от останалите. Трябваше да я държа настрана от другите затворници, докато реша какво да правя. Малко по-късно ми се обади една от надзирателките и каза, че момичето изчезнало. Знаех много добре, че няма как едно дванайсетгодишно дете да избяга от новото крило, особено когато съм оставил отпред човек да го пази. Както и да е, отидох там. Намерихме малката свита на кълбо под леглото, което ни бяха докарали предишния ден. Не мърдаше. Не говореше. Опитахме да я изкараме оттам – внимателно, Дан, бяхме наистина предпазливи. Но тя отказваше да излезе. Беше се вкопчила в решетката, която делеше килията ѝ от следващата. Тогава видяхме, че нещо не е наред. Малката беше вцепенена, Дан.

– Как така „вцепенена“?

– Вцепенена. Като умряла. Опитахме се да изпънем крака ѝ, но той не помръдна. Но не защото тя се съпротивляваше. Беше вкочанена, като мъртвец. Тялото ѝ обаче беше топло и успяхме да напипаме пулс.

– Какво направихте?

– Обадих се в окръжната болница. Изпратиха лекар от интензивното. Той я прегледа, измери пулса ѝ и се обади на един психиатър от щатската болница, доктор Макдейвид. Той дойде, погледна я и каза, че единственият начин да я извадим, без да я нараним, е да срежем пръчката с горелка. Според него нещата щяха да бъдат различни, ако имаше със себе си някакво лекарство, което да ѝ инжектира. Но нямаше.

– И после?

– Поръчах да ми донесат горелка и стопихме метала отгоре и отдолу. Накрая се наложи да я вдигнем заедно с частта от пръчката, около която беше вкопчила ръцете си. Изнесохме я от килията като малка статуя на спящо момиче. Вкочанена, като изваяна от глина.

– Какво направихте с нея?

– Макдейвид повика линейка, с която я закараха в щатската болница. Дори не я заведохме в регистрите. Майната им. Ако искат да хвърлят в затвора това малко момиче, нека го заведат в Меса.

Морган гледаше втренчено директора на затвора, без да продума.

– Слушай, Дан. Не сме ѝ причинили зло. Надявах се да дойдеш днес. Ако нещата се бяха развили по друг начин, знаеш, че щях да ти кажа. Погрижи се Ферис Едингтън да разбере, че не сме направили нищо на детето. Моля те. Последното, от което имам нужда, е някой да заведе процес срещу мен за малтретиране. И то на малко момиче. Достатъчно ми е, че се разправям с какви ли не отрепки всеки ден.

Ед Брейди се спря и зачака Морган да го успокои. Морган запали цигара и издиша малко кръгче дим към мен. После стисна леко носа си.

– Ще предадеш ли това на Ферис Едингтън, Дан? – попита нервно Ед Брейди.

– Моля? А, да. Ще говоря с него, Ед. Всичко ще бъде наред.

– Благодаря. Сега ще доведа жената.

Морган попита дали може да поговорим с Рита в някоя стая, вместо по телефона през стъклена преграда.

– Разбира се. Днес е неделя. Елате, ще ви заведа горе.

6

Седнахме в едно недовършено помещение. На пода по ъглите беше паднала мазилка от наскоро сложените панели. Всичко беше сиво – новите стени, металната маса и столовете, които бяха заковани за новия бетонен под. През прозорците в горната част на стаята влизаше светлина, която създаваше чувство за свежест и хлад. Зачакахме мълчаливо, а Морган бе потънал в мислите си. Накрая вратата се отвори и при нас влезе Рита Едингтън, въведена от едра униформена надзирателка. Морган и аз се изправихме.

Когато Морган ме помоли да му опиша Рита Едингтън, му казах, че е красива. Тогава той се намръщи, поклати глава и учтиво възрази. Не, бе отвърнал той, друго имах предвид. Според теб би ли го убила? Сега, докато Морган наблюдаваше Рита, аз се наслаждавах на малката радост от факта, че се бях оказал прав. Морган я гледаше втренчено и мога да се закълна, че за момент не бе в състояние да проговори.

Рита беше прибрала високо гъстата си червеникава коса, сякаш ѝ беше топло и искаше да я махне от врата си. Няколко кичура падаха върху високите скули и бледорозовата кожа на дългата шия. Извитите червеникави мигли оформяха бадемовите тюркоазни очи, които бяха леко дръпнати нагоре. Те ѝ придаваха тайнствен котешки вид. Носът ѝ беше прав, устните – плътни, а зъбите – блестящо бели. Майка ми я наричаше „блондинката с ягодов цвят“, а баща ми – „красавица от илюстрациите на Гибсън“. Такива бяха момичетата в доброто старо време, казваше той.

Надзирателката доведе Рита до масата и тя се огледа неспокойно из стаята, после спря поглед върху мен.

– Дъг?

– Здравей, Рита.

– Какво правиш тук?

– Работя за него.

Морган пристъпи напред и Рита го погледна. Той ѝ подаде ръка.

– Казвам се Дан Морган.

– О! – възкликна Рита почтително. – Познавам ви.

– Така ли?

– Да. Веднъж жигосвахте телетата заедно със съпруга ми и неговия баща. – Морган я погледна учудено. – В Уикенбърг – напомни му тя. – Тогава Травис ми разказа кой сте. Помня ви.

Докато разговаряха, аз гледах Рита. Не я бях виждал с години. Беше висока почти колкото Морган. Носеше затворническа униформа – обикновена сива риза, леко отворена там, където липсваше последното копче. Огледах дългите ѝ стройни крака и съвършените ѝ глезени. Докато го правех, си помислих, че никога не бях виждал краката ѝ. Със сигурност е носила рокли в училище, но не можех да си я спомня с нищо друго, освен с дънки „Ливайс“ и каубойски ботуши. Този ден бе обула джапанки. Те разкриваха високите, елегантни сводове на краката ѝ и перфектно оформените пръсти с безупречен педикюр. Рита седна на един стол. Изправена, с раздалечени като на мъж крака.

– Вашият свекър ни помоли да поговорим с вас – заяви Морган.

– Да.

Тя разпусна гъстата си коса, прокара разсеяно пръсти през нея и отново я върза. Изведнъж Морган се усети как изглежда.

– Съжалявам за външния си вид – каза той. – Току-що се върнах от дълго пътуване и нямах време да се освежа, преди да дойдем.

– Според мен изглеждате добре. Свикнала съм да бъда с мъже, които работят много и при сурови условия.

Тя сложи ръце на масата и тогава видях тънката ѝ брачна халка. Направи ми впечатление, че ръцете ѝ са загрубели, напукани и потъмнели от слънцето. Като изключим тях, кожата ѝ беше млечнобяла и гладка. Ръцете ѝ сякаш отразяваха годините усилен труд. Бяха единствената фалшива нота в нейната безупречна женственост. Погледнах надолу към гладките ѝ крака. Изглеждаха като направени от порцелан. Червеният лак на пръстите ѝ блестеше. Зачудих се дали някой е събувал груби ботуши от крака като нейните.

Морган се обърна към надзирателката.

– Джорджа, бихме искали да останем насаме.

– Разбира се, Дани – отвърна жената. Нима всеки служител в правозащитната система на Аризона познаваше Дан Морган? Тя напусна стаята и ние заехме места срещу Рита.

Преди Морган да зададе първия си въпрос, тя попита:

– Знаете ли къде е дъщеря ми?

– Довели са я тук, но е била много разстроена. Закарали са я в щатската болница.

– Колко разстроена?

– Много.

– Можела ли е да се движи?

– Доколкото разбрах, не.

– Лошо.

– Да – каза Морган. – Така прозвуча.

– Има една болница, която се казва „Кемълбек“ – каза Рита.

– Знам я.

– Миранда е лежала там преди. Могат да ѝ помогнат. – След няколко секунди тя продължи: – И обстановката е приятна. Уютно е. Свекърът ми може да уреди преместването ѝ.

– Ще говоря с него – обеща Морган.

Той ѝ разказа, че Ферис Едингтън иска да му плати, за да я защитава. Спомена притесненията си. Каза ѝ, че Ферис му е обещал да не се меси в процеса и да стои настрана.

– Искате ли да ви представлявам? Можете да помислите, преди да вземете решение.

Тя го погледна право в очите.

– Искам.

– Значи се доверявате на Ферис Едингтън?

– Доверявам се на вас – отвърна тя. – Знам кой сте.

– Остава ни само да получим формалното съгласие на фирмата – добави Морган, – но това е рутинно.

– Разбирам.

Несъзнателно, тя отново прокара пръсти през косата си и стегна опашката си.

– Фирмата изисква да дадете формалното си съгласие, че Ферис ще плати за вас.

– Разбирам позицията, в която се намирате. С удоволствие ще подпиша всичко, необходимо за вашата сигурност.

– Така – продължи Морган. – Не искам да ми казвате какво е станало тази сутрин. Ще говорим за това по-късно. Но държа да разбера дали знаете какво се е случило.

Тя го погледна въпросително и каза:

– Естествено, че знам.

– Мисис Едингтън, несъмнено ще ви обвинят в…

– Наричайте ме Рита.

– В убийството на съпруга ви. Трябва да съм убеден, че ще разберете процедурата, ако повдигнат обвинение срещу вас.

– Искате да знаете дали съм в състояние да се изправя пред съда?

– Точно така.

– В състояние съм.

– Вероятно мога да ви изкарам от затвора до час, но имам нужда от малко време, за да преценя кое е най-доброто за вас. Ще можете ли да издържите една нощ тук?

– Няма проблем – отговори тя. – Щом смятате, че трябва да остана, ще се справя.

– Казали ли сте на някого какво се е случило в къщата тази сутрин?

– Не. На никого.

– Сигурна ли сте?

– Да, сигурна съм. Попитаха ме дали искам да говоря, но аз отказах.

– Какво стана след това?

– Оставиха ме на мира.

– Добре. Така е трябвало. Мога ли да ви помоля нещо? – Да.

– Не говорете за този случай с никого освен с мен. Разбирате ли ме?

– Да.

– С никого. Ясно ли е?

– Да.

– Дори с Дъг.

Тя кимна.

– Ако някой ви попита какво е станало или се поинтересува от вас, от миналото ви или от нещо друго, ще му кажете да се свърже с мен. А ако това се случи, трябва непременно да ме информирате. Разбрахте ли ме?

– Да.

– Знаете ли дали Миранда е разказала на някого за станалото?

– Не вярвам. Не беше в състояние да говори.

– Ще обсъдим всичко по-късно – каза Морган.

Рита кимна, а Морган се извини и излезе, за да извика надзирателката. Докато седях и гледах Рита, не можех да измисля какво да кажа. Но нямаше и нужда. Тя заговори първа.

– Не съм убила Травис, Дъг.

– Рита, не бива да говориш с никого освен с Дан!

– Не съм го убила. Исках просто да го знаеш.

7

По-късно вечеряхме в клуб „Аризона“. Първо седнахме на червените столове в източната част на бара и наблюдавахме града и светлините, които се простираха към планината Кемълбек и Скотсдейл. Двайсет и пет етажа под нас се виждаха машините, които щяха да срутят заложните къщи и кръчмата на Хари Уилсън, за да отстъпят място на нов градски парк. Зад тях се открояваше Луърс Билдинг и осветените прозорци в нашия офис, където все още работеха хора.

– Клубът ми харесваше повече, когато беше ей там, над офиса ни – каза Морган. – Човек можеше да наеме стая, когато поиска.

– Баща ми беше член тогава – разказах му. Спомних си за стария клуб „Аризона“, който се помещаваше на върха на Луърс Билдинг. В съзнанието ми изплуваха големите сводести прозорци и кристалните полилеи в ресторанта. Сетих се за салона за карти на долния етаж и хотелските стаи, където баща ми оставаше да пренощува, ако играеше до късно покер.

Морган изглеждаше добре. Дори прекалено спретнат. Беше взел душ в офиса. Беше сресал косата си и носеше чиста риза и сако, малко поизмачкано от куфара, с който се беше върнал от Европа. Погледът му беше ясен. Единствено белезите на бузите и цигарата, която висеше от устните му, напомняха за предишния му вид. Откакто Пол Бътлър му съобщи за убийството, той изглеждаше много щастлив.

Говорихме си за дреболии, той отпиваше от бирата си, а аз – от чашата с вино. Каза ми, че е прочел автобиографията ми в офиса.

– Искам да те попитам нещо – заяви той, втренчил поглед в чашата ми. – Как си попаднал в университета „Бригъм Йънг“? Не ми приличаш на мормон.

– Първо бях приет в Университета на Аризона – обясних. – Там играех в отбора по голф.

– Защо се премести?

– Малко ми е неудобно да говоря за това.

– Давай.

– След първите две години средният ми успех беше толкова нисък, че нямаше да мога да завърша.

– Явно си бил много добър на голф.

– Играех по трийсет и шест дупки на ден. Нощем пиех бира в клуба на „Сигма Чи“.

– Защо избра „Бригъм Йънг“?

– Майка ми произхожда от семейство на мормони. Много от синовете на баба ми бяха мормонски свещеници. Те се погрижиха за моето спасение.

– А баща ти, старият Бил? Така ли го нарече Том?

– Не мисля, че е стъпвал в църква през целия си живот.

– Ти намери ли спасение?

– Поне що се отнася до оценките ми. Кажи, Дан, просто си седим и пием или разговорът ни се превръща в интервю?

Бузата на Морган изпъкна там, където беше езикът му. Той се закикоти, без да отваря уста.

– После си служил във флота?

– Да.

– С какъв чин?

– Бях младши офицер на борда на самолетоносач.

– Платформа за кацане на хеликоптери? – попита Дан.

– Да, откъде знаеш?

– Кой модел?

– „Ю Ес Ес Принстън“.

– Виждал си как умират много морски пехотинци, нали?

Погледнах го изумено.

– Откъде знаеш?

– О – каза той, – познавам един лейтенант от флота, който управлява такъв кораб в момента.

– Кой е той?

– Просто един познат.

– Кой кораб?

– „Иво Джима“.

Познаваше човек на борда на „Иво Джима“ и изведнъж се оказа, че е експерт по военноморска история?

– Не предполагах, че някой тук се интересува от флота казах.

– Знам някои неща за морската пехота. После си се върнал в Аризона, за да учиш право?

– Да – отвърнах, – но преди това карах усилено ски няколко години.

– Бил си главен редактор на „Правен преглед“ и стажант в Девети областен съд.

– Точно така.

– Фиу! – изсвирука той. – Обясни ми едно нещо, Дъг. Защо, по дяволите, отказа предложението на „Бробек“ и дойде при нас?

– Истината ли искаш да чуеш?

– Да.

– Съдията, при когото стажувах в Сан Франциско, ме увери, че ти си най-добрият адвокат в съдебната зала, който някога е срещал.

Морган остави бирата на масата и бавно се облегна на стола.

– Мамка му! – възкликна той и се ухили. – Боже господи! – Той поклати глава и се засмя малко по-високо. – Мамка му!

– Какво? Не си ли толкова добър?

Той се захили отново.

– Нека ти кажа едно – отговори Морган. – Ако някой ден решиш, че си сбъркал, недей да обвиняваш мен. – Той вдигна чашата с бира и я пресуши, след което се изправи. – Както и да е, Дъг, по всичко си личи, че имаме дело за убийство. По-добре да хапнем нещо. Ще загубим няколко килограма, преди всичко да свърши.

– Почакай. Мога ли да те попитам нещо?

– Казвай.

– Защо Пол Бътлър ме повика тук на интервю и ми предложи висока заплата с обещанието, че ще работя за теб? Защото Ферис Едингтън ме е препоръчал ли?

– Така ми каза Галахър преди малко.

Обърнах глава на другата страна.

– Ей, Дъг.

– Да?

– Никога не мисли, че някой ти е помогнал да станеш част от тази фирма. По дяволите, все още не мога да разбера какво правиш тук.

– Благодаря – отвърнах.

Преместихме се в ресторанта. Един сервитьор дойде при нас и съобщи:

– Ще пуснем само грила. Няма достатъчно хора.

Огледах се. Ние с Морган бяхме единствените гости в ресторанта тази неделна вечер.

– Тъй като и без това сме на разноските на Едингтън, май е по-добре да хапнем говеждо или агнешко – каза Морган и двамата поръчахме стекове.

– Имам и друг въпрос – заявих, докато чакахме.

– Давай.

– В университета посещавах курс по водене на процес в съдебна зала – продължих. – Професорът ни каза, че е хубаво още в началото адвокатът да разбере всичко, което знае клиентът му. За да няма никакви изненади и да се избегнат неудобни ситуации. Но ти помоли Рита да не ти казва какво се е случило.

– Така е – отговори той.

– Чудя се защо.

Морган запали цигара и се замисли.

– Професорът не ви ли обясни, че не е етично някой адвокат да извлича показания от свидетел, когато знае, че са неверни?

– Не. Учихме това в курса по етика.

– Е, какво според теб ще правим, ако попитаме Рита за станалото и тя изтърси, че го е застреляла? И то шест пъти? Предумишлено?

– Ще знаем какво се е случило – отвърнах.

– Вярно е. Но ако тя после реши да ни сервира друга версия за нещата, не бихме могли да я защитаваме, нали? Ще трябва да се изправим пред съда и да се откажем от случая.

– Но тя не бива да лъже.

– Може би – каза Дан и надигна чашата към устните си. След като отпи голяма глътка бира и дръпна от цигарата, той продължи: – Може би. Но не е наша работа да правим такива преценки, нали? – Той стана сериозен. – Ще споделя нещо с теб, Дъг. И то е много важно за мен. Никога не съм принуждавал някой свидетел да дава показания, ако предварително знам, че са неверни. Никога! – Той удари по масата и повтори: – Никога! Но бог ми е свидетел, че вярвам в следното: всяко човешко същество има право да спаси собствения си живот. И ако моят клиент иска това, не бих му взел парите, за да го предам. Разбра ли ме?

– Да.

– Може би си прав. Може би не е редно Рита да лъже. Но нима, по дяволите, е редно да изпращат хората в газови камери и да ги екзекутират? – Той изрече последното толкова рязко, че шепотът му прозвуча като вик. Отпусна се на стола и допълни тихо: – Ето защо ще оставим историята на Рита да поулегне малко, ако разбираш какво искам да кажа. Това притеснява ли те? Или би предпочел после да научиш, че е излъгала?

– Нещата, които не знаем, не могат да ни навредят.

– Понякога се получава така.

Сервитьорът ни донесе стековете и аз поръчах още една чаша вино. Морган почти не докосна храната. През повечето време гледаше през прозореца и размишляваше. След като приключих с яденето, и аз се загледах мълчаливо в светлините, блещукащи в сухия нощен въздух. Накрая той заговори:

– Ако се окаже, че момичето е държало оръжието и на него има отпечатъци от двете жени, как ще намерят преки доказателства за това кой е извършил убийството?

– Не знам – отвърнах.

– Нито пък аз. Цял ден мисля по този въпрос – продължи Морган. – Според мен няма да могат да докажат кой е извършителят. – Той отново отпи от бирата си. – И нещо друго ме притеснява – добави той. – Ако обективните доказателства сочат, че една от тях го е убила, ще бъде ли в интерес на Рита да изслушаме историята на момичето?

– Да – отговорих. – Ако Миранда признае, че тя, а не Рита, го е извършила.

– Точно така. – На лицето му се появи бегла иронична усмивка.

– Можеш да я подложиш на кръстосан разпит.

Той погледна право в мен, сякаш беше на път да направи някакво грандиозно съобщение.

– В реалния живот няма герои като Пери Мейсън, Дъг.

– Решението по делото „Миранда“ би могла да ни помогне – предположих, – ако Рита признае, че го е убила при самозащита.

– Вярно е – съгласи се Морган. – Но със сигурност не искаме детето да свидетелства, че майка му го е убила, нали?

– Това би ни навредило.

– Ти знаеш от какво страда Миранда, нали?

– Не, не знам – признах.

– Изпаднала е в състояние на дисоциативна фуга или кататония. Със сигурност е едно от двете. И знаеш ли какво? Понякога пациентите дълго не излизат от подобни състояния. – Той издиша дима и се втренчи в тавана. Потропа с пръсти по масата, докато размишляваше. – Искам да направиш две неща за мен – каза той накрая.

– Добре.

– Отиди в университетската библиотека в Темпе и преснимай всички статии за кататония и фуга, които откриеш.

– Окей.

– После при първа възможност събери информация за правото на бърз процес. Намери всички такива дела в Аризона от последните пет години. Включително и на Върховния съд на САЩ. Както и други съдебни решения, ако са важни. Знам, че се подготвя нов федерален закон за бързите процеси. Събери коментарите, написани досега.

Обещах му да направя всичко в най-скоро време.

– По дяволите – изруга той притеснено.

– Какво има? – попитах.

– При наказателните дела – обясни той – протакането винаги е в полза на обвиняемия. Ако не могат да вкарат клиента ти в съда, не могат да го осъдят на затвор. Винаги съм гледал така на нещата. Именно заради това има и федерален закон за бързите процеси. Понякога отлагането води до победа. Умират свидетели. Хората забравят. Забавянето само помага. За пръв път нещата стоят другояче.

– Какво имаш предвид? – зачудих се.

– Може би е по-добре да стигнем до присъда, преди момичето да се е събудило.

8

След вечерята се върнах във фирмената библиотека, а после се отправих към кабинета на Морган, за да оставя копията на всички досегашни дела, свързани с правото на бърз процес. Когато посегнах да отворя вратата, чух тихо хъркане и надникнах вътре. Морган лежеше на канапето, завит с одеяло, и спеше. Странно, помислих си. Той ми бе казал, че ще се прибира. Затворих вратата.

На следващата сутрин, когато излязох от асансьора, се спрях и огледах овехтялото фоайе, – окъпано в сутрешната светлина. Видях износените дъбови корнизи и кожената тапицерия, която отдавна бе започнала да се напуква. Забелязах и рафтовете с книги, сякаш сложени там, след като библиотеката се е препълнила. Минах покрай портрета на Джеронимо. Погледнах през прозореца с металната мрежа, който гледаше към гаража. Джоузефин, която бе прекарала повече време тук, отколкото мебелите, седеше на своето бюро под металната плоча с голям надпис „Бътлър и Менендес“. Възрастната рецепционистка стана и моя секретарка, след като се оказа, че ще работя за Дан Морган. Работата вече бе потръгнала и западналият офис ми се стори по-приветлив този ден.

– Добро утро, Дъглас. – Джоузефин беше свежа и енергична като шарената рокля, с която бе облечена. – Дани иска да те види в кабинета си.

Когато влязох при него, той седеше на бюрото и разговаряше с някакъв мъж, който се бе разположил срещу него. На шкафа зад гърба му видях комплект за бръснене.

– Влизай, Дъг, влизай. Искам да те запозная с един човек. Това е Пийт Медина. Той е частен детектив.

Мускулестият мъж с каубойски ботуши и елегантна каубойска шапка се изправи.

– Дъг Маккензи – представих се аз.

– Дъг е младият ми колега, за когото ти споменах, Пийт.

– Радвам се да се запознаем – обърна се Медина към мен, а на Морган каза: – Ще се заема със случая, Дани.

– Открий всичко, което можеш. Особено за малката, за Миранда. И разбери защо Травис е живял в бараката на онзи работник, а не в собствената си къща.

– Добре – отвърна Медина и се отправи към вратата.

– И още нещо – добави Морган.

– Да?

– Намери списък на потенциалните съдебни заседатели и проучи всичко за тях.

– Разбира се – каза Пийт Медина с лека съзаклятническа усмивка.

– Не прави нищо, което може да ни навреди, Пийт – предупреди го Морган. – Действай незабелязано. Виж какво ще научиш.

– Знам правилата, Дани. Ще бъда добро момче.

С това Пийт Медина излезе от кабинета.

– Копирах делата, които поиска – докладвах на Морган. – Заедно с куп статии за кататония и фуга, които открих в университета. – Сложих всичко на бюрото.

– Като че ли приятелят ти Менчака ще излезе прав – каза Морган, разлиствайки документите.

– Какво имаш предвид?

– Не си ли чел сутрешния вестник? – Той се усмихна и побутна към мен първата страница на „Аризона Рипъблик“.

Уводната статия не бе посветена на делото „Едингтън“, а на военните действия между Израел и Египет в Синай. Но на първа страница, под един материал за Арчибалд Кокс и намеренията му да свидетелства пред комисията „Ървин“ за „Клането в събота вечер“, видях онова, което Морган държеше да прочета.

УБИЙСТВО В ИЗВЕСТНО ФЕРМЕРСКО СЕМЕЙСТВО

Прочетох набързо статията. В нея се разказваше за убийството. Описваше се видяното от Хуан Менчака и задържането на съпругата на Травис Едингтън и дъщеря ѝ. „Късно през нощта анонимни източници ни уведомиха, че мисис Едингтън ще бъде представлявана от адвокатите Даниъл Морган и Дъглас Маккензи“. Погледнах към Морган.

– Наричат ме адвокат.

– Какво е чувството? – попита Морган.

– Откъде са научили имената ни?

– Не знам. Може би от надзирателката в затвора. Нека ти служи за урок. Каквото и да кажеш отсега нататък, то може да попадне във вестниците или телевизията. Така че бъди внимателен.

– Ще бъда – обещах.

– Писали са за теб и на първа страница на спортното приложение.

– Моля?

– Вече си знаменитост, Дъг.

– А, за голфа. Бях забравил. Какво пише?

– Че смотаният патолог е имал късмет.

Морган стана и заобиколи бюрото, за да ми покаже един откъс в долната част на статията за Едингтън. Там се казваше, че двама братя, Робърт и Джони Камачо, са видели как мисис Едингтън и дъщеря ѝ са се упражнявали да стрелят с револвер малко преди фаталния инцидент.

– На оръжието сигурно има отпечатъци и от двете – заяви Морган. – Не че има голямо значение. Сега знаем, че и двете са стреляли. – Кимнах. Морган прокара език по белите си зъби. – Тогава как ще докажат, че Рита е дръпнала спусъка? – поинтересува се той.

– Може би е имала мотив. Имат право да използват доказателства за наличие на мотив, нали?

– Вероятно Миранда е имала мотив.

– Рита е държала оръжието след това.

– Може да го е взела от Миранда.

– Рита го е носила в чантата си, преди да влязат в къщата.

– Ти просто отхвърляш вероятността малката да го е убила, нали, Дъг?

Той зададе въпроса си почти покровителствено, сякаш очакваше от мен да призная ужасната си наивност.

– Не мога да приема, че някоя от тях го е направила – отстъпих накрая.

Морган изгаси цигарата си и затропа с пръсти по масата. Лойд Бъртън, един от партньорите във фирмата, влезе в кабинета.

– Искал си да ме видиш, Дан.

– Да, Лойд. Нали ти отговаряше за имотите на Травис Едингтън?

– Да, за цялото семейство.

– Какво ще получи Рита след смъртта на Травис?

Добър въпрос, помислих си.

– Нищо.

– О, стига.

– Вярно е. Нито цент. Всички имоти са притежание на корпорациите или на самия Ферис. Той е единственият акционер. Можеш да попиташ и Франк. Всъщност той се занимаваше с това.

– Защо?

– Ферис нямаше доверие на Травис. Травис не притежаваше дори пикапа, който караше. Обяснихме на Ферис, че е хубаво да припише част от имуществото на сина си заради данъчните облекчения, но той отказа. Травис нямаше пукната пара.

Морган стисна зъби.

– Рита знаеше ли?

– Разбира се. Тя и Травис бяха в кабинета ми, когато Ферис и Франк им го съобщиха. Ако е искала да го убие заради пари, е трябвало да го направи чак след смъртта на Ферис.

– Благодаря ти, Лойд. – След като Лойд Бъртън излезе, Морган се изправи и закрачи из кабинета. После ме посочи самодоволно с пръст. – Е, мотив номер едно е отстранен. Разполагаш ли с друг, Дъг?

– Поради някаква причина той е напуснал голямата къща.

Морган се приближи до прозореца и погледна към улицата, без да обърне внимание на последното ми наблюдение.

– Колата ти е тук, нали? – попита той, изведнъж сменяйки темата.

– Да.

– Да потърсим обвинителя Хаузър.

Малко по-късно се озовахме в ротондата на щатската прокуратура, под герба на Аризона, и изкачихме стълбите до кабинет на главния прокурор.

– Здравей, Пени – каза Морган.

– Здрасти, Дан. Какво те води насам?

– Бих искал да говоря с човек на име Максимилиан Хаузър.

Красивата рецепционистка вдигна телефонната слушалка и съобщи за молбата му, след което се обърна към нас.

– Той пита дали имате уговорена среща.

– Не. Надявах се да го видя за минута.

Пени се върна към телефона. Секунда по-късно тя сложи ръка на слушалката и я изгледа враждебно.

– Твърди, че трябва да си запишете час.

Морган се наведе и извади цигарите си.

– Попитай го дали можем да хвърлим един поглед на протоколите от огледа на местопрестъплението по случая „Едингтън“.

Тя изпълни молбата и ни предаде, че Хаузър не позволява.

– Що за отношение, по дяволите? Нали всеки има право на достъп до документите?

– Вече не – обясни Пени. – Нещата се промениха. Хаузър каза, че трябва да подадете молба.

Морган запали цигара и погледна към коридора.

– Да тръгваме – заяви той.

– Не можете да отидете там, Дан – предупреди ни учтиво Пени. – Има охрана.

Морган дръпна продължително от цигарата.

– Да се махаме оттук.

След петнайсет минути влязохме в кабинета на шерифа на окръг Марикопа.

– Шерифът е демократ – отбеляза Морган.

– Има ли значение?

– И още как.

– Ей, Дан, да не би да познаваш всички хора във Финикс?

– Какво искаш да кажеш?

– Ами оказа се, че познаваш помощник-шерифа, Албърт от затвора, директора Брейди, надзирателката и Пени. А сега разбирам, че си приятел и със самия шериф.

Той присви учудено очи и се замисли.

– Знаеш ли – каза Морган, – Финикс вече е голям град и със сигурност не познавам някои от новодошлите. Но светът, в който работим аз и ти, е доста малък. А аз се движа в него отдавна. Запознах се с много хора. И научих, че е хубаво да се държа добре с тях. Сега да вървим при шерифа.

Влязохме в ярко осветения офис и застанахме пред високия плот. Зад него се виждаха редици с метални бюра. Мъже и жени в униформи пишеха на машина или говореха по телефона. Морган се провикна през стаята:

– Ей, Дорийн, Бък тук ли е?

Една жена с пищен бюст и буйна тъмночервена коса, прибрана високо на опашка, вдигна слушалката на телефона си.

– Кажи на шерифа, че Дан Морган иска да го види. – Жената се приближи към нас. – Здравей, Дани.

– Как си, Дорийн?

Дорийн имаше изпъкнали скули и изсечен нос.

– Много добре. Вече съм баба.

– Не може да бъде!

– Вярно е. От вчера.

– Честито! – поздрави я той. – Запознай се с Дъг Маккензи.

– Кажи ми, Дани – попита Дорийн, без изобщо да поглежда към мен, – има ли шанс някога да се съберем?

– Заповядай отзад, Дани! – извика един набит мъж с рошави вежди и Морган и аз оставихме Дорийн за да последваме по коридора шериф Бък Съсман.

– Обзалагам се, че Дорийн е страхотна в леглото – предположи Морган.

– Дори не си го помисляй, Дани.

Когато влязохме в кабинета, шерифът каза:

– Досещам се защо сте тук. Правите тайно проучване по случая „Едингтън“, нали?

– Протоколите при теб ли са?

– Да. Току-що ги прочетох. Но не мога да ти ги дам.

– Защо не?

– Защото получих специални инструкции от кабинета на главния прокурор.

– Моля?

– Тази сутрин ми се обади някакъв нов, на име Хаузър. Беше доста сериозен. Дори агресивен. Не мога да си позволя да влизам в конфликт с тези хора.

– Защо главният прокурор е поел случая от окръжния, Бък?

– Нямам представа – отвърна Съсман. – Вероятно заради публичността. За човек, който идва от Чикаго, това е добра възможност да се прочуе. Чух, че е опитен прокурор. Сега му се разкрива златна възможност. Случаят е страхотен и като че ли всичко говори срещу теб. Очаква се огромен медиен интерес. Той ще стане знаменитост, когато я осъди. Казват, че е добър, и съм сигурен, че ще ти е трудно да работиш с него.

– По дяволите, Бък, трябва да видя протоколите.

– И бездруго ще успееш да се добереш до тях, нали?

– Ще ми отнеме време. Той ме накара да подам молба. Необходими са ми сега. Трябва да разбера нещо и да взема важно решение.

Приближих се до стената, покрита със снимки. Някои показваха шерифа и неговия екип на коне, а други бяха от ловните му излети. На една той бе прегърнал Карл Хейдън по времето, когато бе сенатор. На друга беше в компанията на Бари Голдуотър и Линдън Джонсън в деня, когато бяха държали реч на погребението на Карл Хейдън. На една от снимките разпознах Дан Морган. Стоеше заедно с шерифа и няколко други мъже пред памукова нива. И Морган, и шерифът изглеждаха много млади. Морган беше с къса войнишка прическа и гъстата му тъмна коса стърчеше нагоре.

В мига, в който видях снимката, на която Морган приличаше на колежанин, я забелязах за пръв път. Татуировката. Цигарите му не бяха в чорапа. Той ги бе пъхнал в ръкава на тениската си, който бе навит догоре, така че пакетът опираше в рамото му. Под тях се виждаше татуировката – земно кълбо, прорязано от голяма котва. Символът на американската морска пехота. На снимката Морган държеше автомат „Томпсън“. Всички мъже, които позираха щастливи пред фотографа, носеха оръжия.

– Беше денят, в който хванахме братята Моралес. – Шерифът бе застанал зад мен. Погледнах назад към бюрото му, където Морган бързо разлистваше страниците на дебела папка с документи. – Задържахме ги с повече марихуана, отколкото целият щат е виждал някога. В онези дни само лудите хора и саксофонистите пушеха трева. Тогава Дан Морган работеше от правилната страна на улицата.

– С какво се занимаваше? – попитах.

– Беше заместник-прокурор на окръга. И единственият обвинител, който някога е проявявал смелостта да присъства на арест с нас. Казваше ни какво можем и какво не бива да правим, за да не дадем шанс на някой проклет сантиментален съдия да отхвърли доказателствата ни. Дани осигуряваше присъдите. Беше най-добрият прокурор в историята на щата.

Погледнах отново снимката. Очевидно мъжът с татуировката си бе спечелил благосклонността на много хора. В този момент той се възползваше от нея, докато неговият стар приятел ме запознаваше със снимките на стената в кабинета си.

На Морган не му трябваше много време, за да прочете протокола. Когато свърши, шерифът отново зае място зад бюрото си. Морган се усмихна.

– Не можете да сложите пръста на клиентката ми на спусъка.

– Тя е носила димящия револвер на излизане от къщата, Дани.

– Да, но на него има отпечатъци и от двете. Никоя съдебна лаборатория не може да осигури на Хаузър нужното му доказателство.

– Май си прав – каза Бък Съсман.

Морган се обърна към мен.

– Да тръгваме – каза той енергично и аз го последвах обратно към затвора.

Озовахме се отново на масата срещу Рита Едингтън в недовършената стая.

– Рита, ще ти задам един въпрос – каза Морган. – Искам да си помислиш добре, преди да отговориш. За целия въпрос. Всяка дума от него. Искам да съм сигурен, че разбираш какво те питам. Очаквам да ми дадеш прост отговор. „Да“ или „не“. Много е важно. Нищо повече от „да“ или „не“. Разбра ли?

– Да.

– Уби ли съпруга си при самозащита?

Тя се замисли. Въпреки че предишния ден бе побързала да ме увери, че не е убила Травис, Рита размишлява дълго върху въпроса. Изражението ѝ не се промени и тя не откъсна очи от Морган. Вдигна загрубялата си ръка и деликатно отмести кичур коса от безупречната кожа на лицето си.

– Не – отвърна тя накрая.

– Благодаря – каза Морган, изправи се и тръгна към вратата.

Малко по-късно седнахме в кафенето на съда. Потънал в собствените си мисли, Морган гледаше втренчено в чашата горещо кафе. Накрая заяви с равен глас:

– Дано малката да е убила баща си.

– Какво имаш предвид?

– В противен случай ще загубим делото.

– Може би Рита е действала в момент на умопомрачение – предположих.

Морган отпусна вратовръзката си и духна кафето, за да изстине.

– О, стига – каза. – Със сигурност не е било случайно.

Той изпи кафето, почеса се по главата и ме изгледа.

– Запознат ли си с бързите процеси?

– Да – отговорих.

– Шансовете ни за бърз процес ще бъдат много по-добри, ако я оставят в затвора, нали?

– Да – отговорих. – Когато подсъдимият не е пуснат под гаранция, съдът държи да вземе по-бързо решение. При всички подобни дела се твърди, че не могат да оставят някого да гние в затвора, без да е имало процес.

– Според теб уместно ли е да повикаме детето за свидетел на процеса на майка му?

– Ако Миранда го е застреляла и ние искаме тя да си признае, да.

Морган се засмя и запали цигара.

– Ако не подадем молба за пускането ѝ под гаранция, ще изглеждаме много съмнително. Ще ни бъде трудно да защитим тезата си за ускорен процес въз основа на това, че Рита е още в затвора, ако тя не възразява да остане там.

– Звучи логично.

– Ако прокурорът Хаузър е достатъчно умен, няма да има нищо против. Едва ли би искал да осъди Рита, преди детето да се е събудило и да е разказало какво се е случило наистина. Но се обзалагам, че Хаузър не се е замислял много. Поне не за подбудите ни да поискаме гаранция. А в случай че се е досетил, той сам ще държи да я пуснат. Така че не мисля, че ще изгубим нещо, ако пледираме за нейното освобождаване, дори да искаме тя да остане в затвора.

Така се подготвихме за първото явяване на Рита Едингтън пред съда, възнамерявайки да поискаме освобождаването ѝ под гаранция от окръжния затвор с отчаяната надежда, че молбата ни ще бъде отхвърлена.

9

Върнахме се в стаята, където предишната нощ бях видял опърпания нещастник, треперещ пред насочената към слепоочието му пушка на помощник-шерифа. Сега в помещението имаше малък съдийски подиум, пред който седеше съдебният секретар със стенографската си машина. В едната част на стаята чакаха петнайсетина затворници, облечени с тениски и дочени панталони. Възрастен мъж обличаше съдийската си тога.

– Добър ден, господин съдия – каза Морган.

Мъжът се обърна.

– Здравей, Дан. Дошъл си заради случая „Едингтън“, нали?

– Да, сър. Жената е тук.

– Ще се постарая да я извикам по-скоро, за да минете преди всички останали, но, изглежда, че обвинението ще се забави. Прокурор на име Хаузър настоя да не започваме без него.

Ние зачакахме и мировият съдия започна да разглежда другите случаи. Той изчиташе различните искове, обясняваше правата на подсъдимите и се интересуваше дали всеки е разбрал повдигнатите обвинения и може да си позволи адвокат. Обсъждаше и правото на пускането им под гаранция със заместник-прокурора на окръга, който седеше на малко бюро пред подиума. В повечето случаи съдията насрочваше срещи на обвиняемите със служебни защитници и назначаваше по-късни заседания за определяне на гаранция. След известно време металната врата се отвори и в стаята влезе едър мъж, висок около метър деветдесет и три, с куфарче в ръка.

– Мистър Хаузър? – попита съдията.

– Да, ваша светлост, казвам се Максимилиан Хаузър и представлявам щата Аризона. Моля да ме извините за закъснението.

Максимилиан Хаузър изглеждаше като състезател по американски футбол, излязъл от форма. Палтото му бе издуто от дебелината на тялото, а шията му преливаше от яката на ризата. Русата му коса бе подстригана по-късо, отколкото модата позволяваше, а лицето му беше яркочервено.

– Готови ли сте да започнем с делото „Щатът срещу Едингтън“?

– Да, ваша светлост. Готов съм от името на щата Аризона.

– И ние сме готови, господин съдия – обяви Морган.

– В такъв случай ще помоля всички, с изключение на защитата и обвинението, да напуснат стаята. Повикайте мисис Едингтън.

Съдията се наведе към затворниците и им обясни, че ще се заеме със случаите им веднага след като разгледа нашия. Докато останалите напускаха стаята, ние се запознахме с Максимилиан Хаузър.

– Здравейте – каза Хаузър и се здрависа с нас без какъвто и да е ентусиазъм.

Дрехите му бяха за Чикаго, не за Аризона. Носеше сив вълнен костюм с три копчета и груби обувки с дебели подметки, подходящи за сняг. Бе направил само един компромис в името на новия си дом – носеше каубойска връзка, тънка кожена лента, закачена на закопчаната му яка посредством сребърна индианска плочка. Аксесоар, типичен за мъжете, които, преди да се преместят в Аризона, са живели на изток от Мисисипи.

– Каква е позицията ви относно пускането ѝ под гаранция? – попита Морган.

– А вие какво искате, мистър Морган?

– Ще помоля за освобождаването ѝ – отговори Морган непоколебимо.

– В такъв случай трябва да ви разочаровам. Възнамерявам да се противопоставя на това. Извинете ме.

Хаузър си проправи път до масата, предназначена за обвинението, и започна да вади документите от куфарчето си.

Двама мъже от охраната въведоха Рита. Съдията се увери, че името ѝ наистина е Рита Едингтън и че е записано правилно в протокола. После я попита дали ще бъде представлявана от мистър Морган и дали разбира, че е обвинена от главния прокурор на щата Аризона в предумишлено убийство.

– Да – отвърна тя на всички въпроси.

– Длъжен съм да ви уведомя, че не само имате право на адвокат, но можете и да запазите мълчание. Всичко, което кажете, би могло да бъде използвано срещу вас в съда. Разбирате ли?

– Да.

– В настоящия момент лежите в затвора на окръг Марикопа. Така ли е?

– Да, сър.

– Ако ваша светлост позволи, бихме искали да добавим, – намеси се Морган и се изправи, – че мисис Едингтън не би трябвало да е тук. Цял живот тя е била гражданка на Аризона. Семейството ѝ е тук. Майка ѝ живее в Гилбърт. Мисис Едингтън има дъщеря, за която се грижи и която в момента е хоспитализирана във Финикс. Мисис Едингтън никога не е била обвинявана или осъждана за извършването на престъпление, по-сериозно от неправилно паркиране. Бих искал да ви напомня, че единственият въпрос е дали мисис Едингтън ще се яви на предстоящите съдебни заседания. Ваша светлост, въз основа на казаното дотук смятаме, че не съществува причина да се усъмните, че мисис Едингтън няма да се яви пред съда в бъдеще. Бих искал да подчертая също, че до този момент мисис Едингтън не е правила никакви опити да избяга от властите или да се противопостави на арест. Настояваме тя да бъде освободена под гаранция. Бих добавил, че ако ваша светлост определи твърде висока сума, мисис Едингтън няма да бъде в състояние да я заплати.

Морган седна на мястото си.

– Мога ли да взема думата?

– Да, мистър Хаузър.

Морган ми прошепна:

– Съдебният секретар записа всичко, нали?

– Мисля, че да – отвърнах.

– Боже – продължи тихо той, докато гледаше мъжа на подиума. – Надявам се само старият Клайд да не ме е слушал много внимателно. Остави я където е, Клайд, моля те.

– Длъжен съм да отбележа – прозвуча плътният глас на Хаузър, – че подсъдимата е обвинена в углавно престъпление. Поради това, както знае и съдът, не съществуват каквито и да са предпоставки за нейното освобождаване под гаранция. Трябва да допълня, че доказателствата срещу нея са почти категорични.

Морган заподскача нервно на стола си и погледна подозрително Хаузър. Той извади писалка от джоба си.

– Затова не съм склонен да удостоя молбата на мистър Морган с коментар. Но съществува един факт, който бих искал да представя на вниманието на съда, и съм сигурен, че мистър Морган ще го намери за интересен. Тази сутрин открихме, че онзи ден, в събота, обвиняемата е закупила два еднопосочни самолетни билета за Кюрасао. Единият е на нейно име, а другият – на името на дъщеря ѝ Миранда. Резервациите са били за вчера на обяд, само няколко часа след като – както доказателствата ни ще посочат по-късно – мисис Едингтън е убила хладнокръвно съпруга си. Любопитно е, че не съществува споразумение за екстрадиция между Съединените щати и Холандските Антили, част от които е и Кюрасао. Както виждате, ваша светлост, обвиняемата не само има предпоставки, но и план да избяга. Което доказва вината ѝ и превръща нейната молба за освобождаване под гаранция в несъстоятелна. От името на щата Аризона възразявам срещу освобождаването ѝ при каквито и да е обстоятелства.

– Преди да седнете, мистър Хаузър, искам да ви задам един въпрос – обяви съдията. – Щом смятате, че мисис Едингтън е купила билетите, за да избяга, защо тогава не ги е използвала?

– Ваша светлост, обвиняемата е била видяна от мъж на име Менчака в момента, в който е излязла от къщата, където – както ще докажем – е убила мистър Едингтън. Обвиняемата и мистър Менчака се познават. Предполагаме, че тя не е очаквала да види мистър Менчака във въпросната сутрин. А когато това е станало, тя е осъзнала, че той ще уведоми полицията за случилото се и ще предотврати бягството ѝ. Не е могла да застреля мистър Менчака, тъй като вече е била изпразнила револвера в съпруга си. Смятаме, че просто се е предала.

Съдията се обърна към Морган. Изражението му бе определено притеснено.

– Дани, не мога да я освободя. Не и в този случай. Ще трябва да отнесеш делото до Върховния съд, ако държиш на гаранцията.

– Благодаря, ваша светлост.

– Мисис Едингтън, признавате ли се за виновна по обвинението в предумишлено убийство?

– Не, ваша светлост.

– Мистър Хаузър, възнамерявате ли да повдигнете обвинение, като информирате съда, или ще търсите обвинение от голямото жури.

– Ще информираме съда, ваша светлост.

– В такъв случай ще трябва да назначим дата за предварително изслушване на двете страни. Кой ден ви е удобен?

– Господин съдия – каза Морган, – ако мистър Хаузър настоява мисис Едингтън да остане в затвора, изслушването трябва да се проведе час по-скоро.

– Има логика. – Съдията заразлиства календара си. – Да видим. Ще бъде в Меса, нали? Какво ще кажете за вдругиден, сряда?

– Имам друг ангажимент тогава – каза Максимилиан Хаузър.

– Ще трябва да го отложите, мистър Хаузър. Сряда е единственият ден, в който съдия Блек разглежда предварителни изслушвания. Ако държите мисис Едингтън да остане в затвора, ще трябва да назначим заседанието за тази седмица. Определям го за сряда, десет часа в Меса.

Бях напълно сигурен, че Дан Морган не е наясно как точно ще изглежда защитата на Рита Едингтън след нейното първо явяване пред съда онзи следобед. Казвам го заради думите, които Морган отправи към Максимилиан Хаузър на излизане от затвора.

– Ще повдигнете обвинения за убийство първа степен? – попита го Дан.

– Точно така – отговори Хаузър, без да забави ход.

– Има ли смисъл да я убеждавам да признае нещо? – попита Морган.

Хаузър спря и се обърна към него.

– Защо да се мъча да се споразумявам с нея, след като съм сигурен, че ще я осъдя? Ако искаш, убеди я вината да признае своя.

– Е, това улеснява нещата – каза Морган. По пътя между затвора и съда той най-накрая забави крачка. Обърна се към мен, видимо разгорещен. – За кого се мисли тоя дебелак, за Шекспир ли?

10

В съдебната зала, която се помещаваше в новата сграда на съда, вървеше някакво дело. Навсякъде бяха разхвърляни протоколи и снимки. В едната част на залата седяха съдебните заседатели, а на свидетелското място имаше човек. Всички очакваха съдията. Морган отиде до преградата и заговори един мъж, който стоеше зад нея и разглеждаше документи на масата на защитата.

– Здрасти, Джейк.

Джейкъб Ашър се приближи до него. Направи ми впечатление големият му нос, леко наболата брада и силно прегърбената стойка. Сигурно тежеше над сто килограма и изглеждаше доста здрав. Той заговори с дълбок, дрезгав глас:

– Какво има, Дани?

Морган ни запозна и го попита какво става.

– Имам добро дело. Истинско съкровище.

Погледнах към мястото на адвокатите. Там седеше човек в инвалидна количка, който беше напълно парализиран.

– Проклетите съдебни заседатели ще дадат обезщетение на клиента ми.

– Имам работа за теб, Джейк – каза Морган припряно, гледайки към празния подиум.

– Нека позная – отвърна Ашър. – Става въпрос за малката Едингтън. Четох за нея във вестника.

– Точно така.

– Ще се опиташ да ѝ насадиш убийството, нали?

– Може да се стигне дотам. Тя ще има нужда от добър адвокат. От настойник. А дядо ѝ си плаща сметките навреме.

– Какво ще си помисли старият Ферис за мен? – закикоти се Ашър.

– Вече говорих с него. Иска да избера адвокат за нея. Обеща да се държи настрана от делото.

Ашър сведе поглед.

– Когато всичко свърши, ще бъдем ли още приятели, Дани?

– Да.

– Всички да станат.

В залата се чу шумолене, а съдията закрачи към мястото си.

– Ще го направя – каза Ашър и се върна към делото.

– В болницата „Кемълбек“ е – прошепна Морган зад гърба му.

Морган и аз прекарахме остатъка от деня до огромен камион, пълен с бали прясно сено. Преполовихме цял кашон бира с Робърт и Джони Камачо, докато ги разпитвахме какво са видели в деня, когато Рита и Миранда Едингтън бяха стреляли по бирени бутилки.

11

Същата вечер във фирмата се състоя месечното събрание за хонорарната политика. Всички адвокати – двайсет мъже и една жена – бяха насядали около голямата маса в конферентната зала и се подготвяха да представят сметките на клиентите, за които отговаряха. Отначало стаята беше шумна, но точно в пет часа Пол Бътлър удари с молив по стъклената си чаша и се възцари тишина. Почтително, като по време на молитва, всеки адвокат представи броя часове, отработени по отделните дела, и постигнатите резултати. След това предложи определена сума, която да се изиска от клиента. Обикновено размерът ѝ се базираше на стандартната почасова тарифа на фирмата и останалите колеги даваха одобрението си с тихо кимане.

Том Галахър ме бе помолил да представя разходите по един застрахователен случай, върху който работихме заедно. Когато дойде моят ред, обявих, че часовете на двама ни възлизат на 750 долара.

– Сумата е разумна – одобри Галахър от другата страна на масата. – Прати им сметката.

Малко по-късно Ан Хейстингс представи свое дело за регулиране на имот, което бе приключила успешно за един от клиентите на Пол Бътлър, известен инвеститор в недвижими имоти. Тя беше успяла да убеди съда да отмени забраната на агенцията за строителен надзор за издаване на разрешително за строеж на модерен ресторант в града. Докато говореше, наблюдавах гъстата ѝ медноруса коса, прибрана на опашка, овалното ѝ лице, големите ѝ кафяви очи, изваяния ѝ нос и плътните устни, които разкриваха съвършени бели зъби. Ан беше прекрасна. Може би не ослепително красива като Рита Едингтън, но нейното очарование обединяваше в себе си красота и интелект. Осъзнах, че сериозно съм хлътнал. Две седмици по-рано бях събрал кураж да я заговоря. Бях отишъл в кабинета ѝ и бях подскачал нервно от крак на крак, докато тя не бе вдигнала поглед от Закона за ценните книжа от 1933 г.

– Да?

– Чудех се дали не би искала да вечеряме заедно някой път.

– Не.

Тя се бе върнала към книгите си и оттогава не бяхме разговаряли повече.

– Моят хонорар възлиза на хиляда и седемстотин долара – съобщи Ан на събранието. – Бих искала да го закръгля на две хиляди. Резултатът беше добър и клиентът може да си го позволи.

Тя огледа колегите си и не чу възражение. Но в момента, в който започна да поправя сумата на хонорарния си лист, прозвуча гласът на Пол Бътлър.

– Прибави още една нула отзад – нареди той.

Ан го погледна.

– Така стават двайсет хиляди долара, Пол.

– Да.

– Но аз само намерих решението от делото във Флорида и продиктувах писменото изложение за съда. Прекарах повечето време в чакане в различни институции и в сградата на съда, за да дойде ред на делото. Градският прокурор дори не се противопостави.

– В крайна сметка резултатът ще струва много повече от двайсет хиляди долара, а клиентите са склонни да плащат повече за добри резултати.

Ан Хейстингс добави още една нула към сумата. Том Галахър погледна към Дан Морган и поклати глава.

Най-яркият ми спомен от това първо събрание беше удоволствието, с което старши партньорите обявяваха сумите, които щяха да вземат от клиентите си. Те им начисляваха хиляди долари по стандартната тарифа за работа, свършена предимно от други адвокати, а не от тях самите. Но удовлетворението им не идваше единствено от печеленето на пари. Беше нещо много повече. Дължеше се на способността им да печелят. След като Уолтър Смит изброи поне петнайсет солидни сметки на редица застрахователни компании, той свали очилата си, погледна ме и се ухили.

– Не е зле, а?

Дойде ред на Дан Морган.

– Имам само случая с Хорас Ападака – каза той. Спомних си за стария индианец във фоайето на кантората. – Свалиха обвиненията срещу него, но той няма възможност да ни плати. Ще се наложи да го отпиша.

Настъпи неловко мълчание, а останалите адвокати заразлистваха документите си.

След събранието всички отидохме на вечеря в клуб „Аризона“. Нощта беше мека и хладна и за пръв път, откакто се бях върнал, се чувствах добре със сако. Като изключим няколкото пияни индианци пред кръчмата на Хари Уилсън, градът беше пуст. Единственият шум идваше от нашата група, а аз вървях най-отзад и слушах разговорите на другите. Някои колеги правеха облози за футболния мач в понеделник вечер. Други обсъждаха дали Джералд Форд е подходящ за вицепрезидент на Америка.

– Не е! – извика някой. – Не забравяйте, че тъпото копеле се опита да инициира импийчмънта на Уилям О. Дъглас.

Трети разговаряха за начините, по които човек може да оцелее в град с толкова скучен вестник, а някои от новодошлите коментираха колко е хубаво да не се налага да чистиш снега пред къщата си. Изоставах зад всички, забелязвайки колко общителни са тази вечер. Видях как Ан Хейстингс трепери от студ и хваща под ръка Лий Гудман. Наблюдавах мекото движение на красивите ѝ бедра, извиващи се над съвършените ѝ глезени.

Изведнъж Дан Морган ме настигна.

– Прочете ли статиите за кататония? – попита той.

– Не. Видях само заглавията им и ги преснимах.

– Много са интересни. Знаеш ли каква е най-честата причина за кататонен ступор?

– Не – отвърнах. – Не знам нищо за нея.

– Насилие – прошепна той. – Пациентите се страхуват от насилието вътре в себе си и затова се вцепеняват. Така не могат да наранят себе си или други хора. Вид защитна реакция. Възможно е момичето да е преживяло подобно нещо, след като е застреляло баща си. Може би се е страхувало да не прояви още насилие.

– Но ние дори не сме сигурни, че страда от кататония – казах.

Продължихме да вървим един до друг, докато не стигнахме до кръчмата на Хари Уилсън. Морган се спря пред вратата, където изведнъж ни удари киселата миризма на застояла бира и нещо, което не успях да определя. В заведението се виждаха беглите сенки на индианци, които обикаляха напред-назад. Една индианка излезе залитайки през вратата и се отправи към канавката, където коленичи и повърна.

– Искаш ли да се отбием за по бира? – попита Морган.

– Не смея да вляза.

– Веднъж тук видях как един индианец убива друг.

– Наистина ли?

– Да.

– Какво се случи? – попитах.

– Беше отвратително – отвърна Морган. – По пода бяха разпилени вътрешностите му. Знаеш ли, че утре ще съборят това място, за да построят новия парк? Жалко. Ще ми липсва.

Фирмата беше резервирала целия клуб „Аризона“ тази вечер. Когато стигнахме, всички се бяха събрали около бара и вдигаха страхотен шум. Съвсем скоро осъзнах, че аз съм една от причините за лудницата. Някой се провикна:

– Ей, Маккензи, вярно ли е, че си се отказал от шампионата по голф, за да работиш по случая с Морган?

Почувствах се неловко и потърсих закрилата на бара. Като стигнах там, видях, че на стола, на който съм се опрял, седи Ан Хейстингс.

– Извинявай – казах и отстъпих, за да ѝ освободя пространство.

– Какво ще пиете? – попита барманът.

– Секунда. – Разгледах напитките на бара.

– Искаш ли да си поделим виното, Дъг? Не мога да изпия цялата бутилка. – Невероятно! Тя ме заговори. За пръв път. Погледнах я и видях кафявите ѝ очи.

– Дайте ми една чаша за вино – казах на бармана, като не откъсвах поглед от Ан.

Тя ми зададе същия въпрос, с който бях посрещнат на влизане в бара. В тона ѝ обаче нямаше и следа от ирония, а само любопитство.

– Наистина ли си напуснал турнира по голф заради случая „Едингтън“?

– Да.

Тя ме наблюдаваше как си сипвам чаша вино.

– Чух също, че караш ски – продължи Ан.

Потвърдих и тя ми разказа как преди е карала ски във Флагстаф с баща си. Аз пък допълних, че съм живял две години в Алта, щата Юта, след като напуснах армията, а тя отвърна, че винаги е искала да отиде там. Бях на път да изтърся нещо наистина глупаво от сорта на колко много бих се радвал да я заведа някой път, когато Том Галахър мина покрай нас.

– Ей, Том – извика Ан Хейстингс. – Трябва да поговорим за делото за обезщетение поради причинена смърт, което пристигна тази сутрин. – Тя ме докосна по рамото и каза: – Изпий виното, Дъг.

Ан взе чашата си и последва Галахър към ресторанта.

Това беше всичко. Допих бутилката вино. Изядох един стек. Гледах по телевизията как „Чикаго Беърс“ губят футболен мач. После се прибрах в апартамента.

12

На следващата сутрин Морган отвори шкафа зад бюрото си. Зад вратичката му имаше малък хладилник.

– Искаш ли бира?

Погледнах си часовника. Беше едва десет, но когато чух звука от отварянето на кутийката, заявих:

– По дяволите, защо не.

– Къде живееш, Дъг?

– В Кендъл Хаус на Трета улица.

– Знаеш ли дали разполагат със свободни апартаменти?

– Имат много мезонети. Аз живея в един от тях. Но всички са дадени под наем. Мисля, че е свободен един двустаен апартамент със собствена тераса.

– Много е хубав – каза Морган. Той отпи глътка бира и запали цигара.

– Познаваш ли мястото?

– Беше мое преди – отвърна той.

– Бил си собственик на Кендъл Хаус?

– Да. Докато съдия Болдуин не го даде на една от бившите ми съпруги. После данъчните ѝ помогнаха да го продаде. – Морган се усмихна. – Беше забравила да си плати някои данъци.

– Франки ли се казва? – попитах.

– Откъде знаеш?

– Видях нейна снимка на стената.

– По дяволите! – въздъхна той.

Опитах бирата, която ми се услади толкова рано сутринта.

– Слушай, Дъг, колата ти тук ли е?

– Да.

– Ще ме закараш ли дотам? Искам да проверя дали мога да наема апартамента.

Открихме домоуправителя, който ни увери, че жилището е свободно. Беше леко подпийнал, но въпреки това побърза да ни информира относно депозита за чистачка, забавянето на плащанията и проблемите с животни и деца.

Морган бръкна в джоба си. Извади цигарата от устата си, присви очи и попита:

– Какво предпочитате – лири, франкове или чекове?

Домоуправителят разгледа банкнотите с различни цветове и накрая каза:

– Сините ще свършат работа.

Морган подписа чековете и договора за наем. После ме помоли за още една услуга.

– Ще ме закараш ли до къщата ми? Всъщност тя е на съпругата ми, въпреки че е на мое име. Трябва да взема колата си и някои други неща.

Тръгнахме към Парадайз Вали. Когато подминахме хотел „Билтмор“, Морган въздъхна.

– Господи, какви партита сме правили тук!

Отбихме при „Кемълбек Ин“. Някъде по лъкатушещия път отвъд източния край на голф клуб „Парадайз Вали“, на място, което никога не бих могъл да открия сам, се намираше домът на Морган. Пред него, сред кактуси и камъни, се извиваше широка алея. Къщата изглеждаше малка и непретенциозна. Беше боядисана в пясъчен цвят и построена от истински мексикански непечени тухли, а не някаква циментова имитация. Стилът ѝ беше испански, с дървени греди, открояващи се в горната част на фасадата.

Морган отвори входната врата, гравирана с красива дърворезба, и къщата ми се стори огромна. Слязохме надолу по няколко стъпала, които ни отведоха до лъскавия дървен под на просторната всекидневна. Таванът беше много висок. На двете стени висяха огромни маслени картини. Веднага разпознах художниците – Ороско и Сикейрос. Третата стена беше покрита с по-малки градски пейзажи от Вера Крус. В единия ъгъл на стаята се намираше кръгла испанска камина. Коминът ѝ се издигаше до тавана и напомняше на индианска палатка. В другия край на помещението се извиваше стълба, която водеше до кабинет с огромна гравирана маса, заобиколена от рафтове с книги и картини. Четвъртата стена на всекидневната беше изцяло от стъкло. Гледаше към градина с правоъгълен басейн. Успях да видя мозайката на дъното му. Зад басейна и обграждащите го скали и кактуси, отвъд долината, се издигаха планините. Обърнах се и разгледах стаята – белите стени, лъскавото дърво, ярките цветове на картините, книгите и рояла „Кнабе“. Помислих си, че е една от най-красивите къщи, които съм виждал.

– Никога не съм харесвал това място – каза Морган, който преглеждаше пощата си на бюрото до прозореца.

– Защо?

– Не знам. Просто никога не съм го харесвал.

Отидох до рояла, където бяха поставени няколко снимки в сребърни и златни рамки, и моето пътешествие из живота на Даниъл Морган продължи. Сред тях беше скорошен портрет на Морган, а до него – друг на красива жена. Тъмната ѝ коса беше хваната на опашка. Вероятно щеше да изглежда жестока, ако не беше мекият блясък в големите ѝ очи. На една от снимките тя и Дан Морган, и двамата облечени в костюми, стояха пред пълния състав на Върховния съд на Аризона, председателстван от съдия Леви Юдъл.

– Беше денят, в който се ожених за Катрин. – Морган се приближи до рояла. – Двама католици, бракосъчетани от мормон.

– Свикали са целия съд само заради вас?

– Не. Поканих ги и те дойдоха. Бях учуден, че изобщо някой освен Юдъл присъства. Той се съгласи да води церемонията. Останалите май не ме харесваха.

Морган тръгна към кухнята.

– Тя е красива – казах.

– Мислиш ли?

През отворената врата долетя звукът от отварянето на две кутийки бира. Морган се върна и ми подаде едната.

– Трябва да събера някои неща – каза той. – Разходи се из къщата, ако искаш.

Разгледах останалите снимки. Няколко бяха с Катрин. На една, очевидно правена наскоро, тя стоеше до момиче с шапка и тога. Предположих, че е дъщеря ѝ, за която знаех, че е завършила право. Други снимки показваха Катрин като момиче – как плува, язди или по време на студентските години. На една от по-старите фотографии тя бе застанала с двама мъже пред Лангдел Хол в Правния факултет на Харвард. Последната снимка беше на Катрин в изискан ресторант, седнала между Дан Морган и непознат мъж. Той беше мексиканец и много по-едър от Морган. Косата му бе черна, с изключение на прошарените кичури на слепоочията му. Лицето му беше мургаво и изсечено. Не беше красив. Но все пак видях нещо, което ме накара да задържа погледа си. Пред него имаше бутилка шампанско „Дом Периньон“. Той се смееше и тримата изглеждаха щастливи.

Забелязах, че освен на тази снимка, сватбената фотография и портрета Дан Морган не присъстваше на никоя друга. Нито като млад, нито с оръжие, нито разкриващ татуировката си.

Изкачих витата стълба към библиотеката. На едната стена, поставена в рамка, висеше първата страница на „Ню Йорк Таймс“, в която бе обявено решението на Върховния съд по делото „Мартинес“ срещу директора на щатския затвор в Аризона. После видях книгите. Произведения на велики романисти, историци и философи. В ъгъла зърнах три малки тома. Единият беше стихосбирка на име „Мрачни песни“ на Катрин Лорънс Пек. Другите два бяха написани от Франк Менендес – „История на овчарите в Аризона“ и „Аризона срещу Калифорния: битката за река Колорадо“.

Чух, че Морган се е върнал във всекидневната, и слязох долу по стълбите.

– Колата ми още върви – каза той. – Ще се видим в офиса. Трябва да закарам някои неща до апартамента.

– Имаш ли нужда от помощ?

– Не.

– Кои са тези хора, Дан? – Посочих снимката на Катрин с двамата мъже пред „Лангдел Хол“.

– Единият е Джон Лорънс, бащата на Катрин. Беше преподавател в Правния факултет на Харвард. А другият е брат ѝ. Той учеше там.

– А този? – Посочих мексиканеца на снимката с Морган, Катрин и шампанското.

– Франк Менендес.

Морган изглеждаше учуден, че не съм разпознал основателя на фирмата. Той задържа погледа си върху него. След това го отмести бавно и за пръв път този ден долових тъга в гласа му.

– Тук сме във Вашингтон. В нощта, след като спечелих делото „Мартинес“.

13

Морган ми каза, че Хаузър ще призове само един свидетел – помощник-шерифа, който водеше разследването. Според новите правила на наказателното съдопроизводство в щата Аризона съдът имаше право да изслуша показания, основани на чутото от друго лице, още на предварителното изслушване. Свидетел имаше право да опише онова, което други свидетели щяха да изложат в своите показания по време на самия процес. Разследващото длъжностно лице можеше просто да повтори казаното от хората, които бе разпитало и чиито показания бе прочело.

– И аз бих постъпил така – заяви Морган. – По този начин Хаузър ще предотврати всяка възможност да подложим на кръстосан разпит истинските му свидетели и да запишем показанията им в протокола. Опасявам се, че нещата ще са много прости за него. За петнайсет минути ще ни изпрати в съда. При старите правила, според които обвинението беше длъжно да призове всичките си важни свидетели още в началото, имахме много по-големи шансове да обърнем нещата в наша полза. Така можехме да се запознаем с тактиката на прокуратурата. Беше като даване на показания по гражданско дело. Но не и сега. Вече имат право да призоват само едно ченге, което да обясни на съдията защо вярва, че клиентът ти е виновен, и това е достатъчно, за да те изпратят в съда. Така че недей да очакваш много днес, Дъг. Изслушването ще се проведе в някоя мижава заличка, където няма да има никой друг освен нас, и всичко ще свърши бързо.

Противно на неговите очаквания съдебната зала в Меса беше доста голяма и прилично обзаведена с дървена ламперия и килими. Стените бяха боядисани в меки тонове. Вътре гъмжеше от журналисти. Като влязохме, Морган видя Максимилиан Хаузър, сложи ръката си пред мен и ме притисна до стената. Като че ли Хаузър разговаряше с всички репортери едновременно, описвайки красноречиво доказателствата, които щяха да чуят този ден. Той обрисува разгорещено целия случай и намеренията си да докаже вината на подсъдимата. Морган ме сръга с лакът и кимна към присъстващите. Видях Хуан Менчака, който ми се усмихна и помаха. До него седяха Робърт и Джони Камачо. Втренчил поглед в Хаузър, Морган ме попита:

– Мислиш ли, че този нещастник ще представи целия си арсенал още днес?

– Не знам. Не разбирам от тези неща.

Някои от журналистите забелязаха, че Морган е влязъл в залата, и вкупом се приближиха към него. Един от тях го попита нещо. Не успях да чуя въпроса, но долових отговора на Морган.

– Е, Сали – каза той на висок глас, така че всички в залата да го чуят. – Дойдохме да се уверим дали мистър Хаузър наистина има доказателства, или просто сляпо е повярвал на думите на няколко прекалено амбициозни млади полицаи. Това е най-малкото, което очакваме да направи.

Морган погледна към Хаузър, а присъстващите в залата се почувстваха неловко от враждебното мълчание, настъпило между двамата. После всички чухме дрънченето на вериги. В залата влезе Рита Едингтън, облечена със затворническа униформа. На ръцете и краката ѝ имаше белезници.

Съдията, подобно на стария Клайд, с когото се бяхме срещнали по-рано същата седмица, не беше практикувал като адвокат. Нямаше търпение процедурата да започне. Още в началото искаше да изясни своята роля.

– Доколкото съм запознат, господа, единственият въпрос днес е дали доказателствата, представени от обвинението, ни дават основателна причина да вярваме, че мисис Едингтън е извършила убийство. От прокуратурата не се изисква да докаже дали тя е виновна. Ако преценя, че са налице достатъчно доказателства, съм длъжен да я изпратя на съд в по-висша инстанция по обвиненията на прокуратурата. Като при всяко предварително изслушване.

Той погледна нервно към Хаузър и Морган.

– Такъв е законът – заяви Макс Хаузър, без да става.

– Правилно, господин съдия – добави Морган и се изправи.

Намирахме се в сградата, където в детските ми години се помещаваше градската библиотека на Меса. Общината бе решила да я превърне в просторна съдебна палата с прилежащи офиси. На мястото, където преди четях за Кларънс Дароу, сега седях на масата на адвокатите до жена, обвинена в предумишлено убийство.

– Можете да призовете първия си свидетел, мистър Хаузър.

– Възможно ли е шерифът да свали белезниците на мисис Едингтън? – помоли Морган.

– Свалете ги – заповяда съдията.

– Обвинението призовава мистър Хуан Менчака – обяви Макс Хаузър.

Хуан беше облечен с протрит син костюм, бежова дочена риза и вратовръзка в черно-бяло каре. Той се затътри към свидетелското място, вдигна дясната си ръка и изрече:

– Да, заклевам се да говоря истината.

Хуан разказа на съдия Блек същото, което бе споделил с Дан Морган предишната неделя. Рита и Миранда дошли на коне. Влезли в къщата. Чули се изстрели. Излезли навън и Рита хвърлила оръжието. Хуан посочи увеличената снимка на къщата, където всичко се бе случило, както и на конете и полето, където бе стоял. Той разясни схемите на пътя и алеята към къщата и идентифицира револвера, който Рита бе захвърлила в пръстта отвън.

След като свърши с разпита на Хуан, Хаузър се обърна към Морган със самодоволна усмивка.

– Свидетелят е на ваше разположение, господин адвокат.

Не бяхме научили нищо повече от това, което знаехме на влизане в съдебната зала.

Морган се изправи, за да започне кръстосания разпит. Тъкмо когато щеше да заговори, Хуан присви очи. Той погледна Морган по същия начин както миналата неделя, когато го бе попитал: „Нямате намерение да обвините малката, нали?“ Морган се обърна и задържа погледа си върху мен. После изгледа Хуан и се обърна разсеяно към съдията, сякаш мислите му бяха някъде далеч.

– Нямам въпроси, ваша светлост.

– Призовавам Джон Камачо, господин съдия – заяви Хаузър.

Джони се приближи с небрежна походка към свидетелското място и положи клетва.

– Мистър Камачо, бяхте ли в ранчо „Едингтън“ в неделя рано сутринта? – попита Хаузър.

– Да, сър.

– Какво правехте?

– Аз и брат ми Робърт товарехме сено.

– Товарехте сено?

– Трупахме балите в „Джими две и половина“.

– „Джими две и половина“?

– Камион „Дженеръл Мотърс“, мистър Хаузър – прекъсна го съдията. – Два и половина тона.

– Благодаря, ваша светлост. Мистър Камачо, случи ли се нещо необичайно въпросната сутрин?

– Да.

– И какво беше то?

– Мисис Едингтън, съпругата на Травис Едингтън, и дъщеря ѝ се зададоха по пътя.

– На коне?

Джони кимна.

– Трябва да отговорите на висок глас, сър – подкани го съдията.

– Да, да. Яздеха коне.

– Какво се случи след това?

– Те слязоха от конете, взеха няколко бирени бутилки и ги наредиха върху един дънер. После започнаха да стрелят по тях с револвер.

– Мисис Едингтън принуди дъщеря си да стреля, нали?

– Възразявам! Въпросът е насочващ и неоснователен.

– Не, не е карала малката да стреля – изтърси Джони, преди съдията да реши дали да приеме възражението на Морган.

– Възражението се отхвърля.

Рита се наведе към Морган.

– За какво говорят? – прошепна тя. – Какво става?

– Хаузър си мисли, че си накарала Миранда да стреля, за да остави отпечатъци върху оръжието – обясни Морган. – Иска да създаде впечатлението, че си я натопила.

– Глупости. Не е вярно.

Морган сложи пръст на устните си, за да ѝ направи знак да замълчи.

– Знам – прошепна той. – Просто се надявах да не го спомене днес.

Максимилиан Хаузър взе един документ от масата.

– Но, мистър Камачо – настоя той, – не сте ли казали, че Рита Едингтън е накарала Миранда да стреля по бутилките?

– Знам какво имате предвид – отвърна Джони. – Прочели сте го в полицейския протокол. Но тогава не исках да кажа това.

– Известно ви е, че има полицейски протокол по случая, така ли, мистър Камачо? – попита Хаузър с подчертана изненада.

Усещайки, че е издал някаква тайна, Джони се изчерви и погледна гузно към нашата маса.

– Да, сър – призна той.

– А откъде знаете за него?

– Мистър Морган ми каза.

– Мистър Морган е разглеждал протокола по случая? – Хаузър погледна към нашата маса.

– Да, сър. Така твърди.

Дан Морган изгледа Макс Хаузър със злобна усмивка.

– Мистър Камачо, казали ли сте на помощник-шериф Дуейн Хамблин, че Рита Едингтън е принудила дъщеря си да стреля по бирените бутилки?

– Възразявам! – изкрещя Морган и скочи. – Въпросът няма нищо общо с предмета на делото, ваша светлост, и освен това мистър Хаузър се съмнява в показанията на собствения си свидетел.

– Обикновено изслушвам всичко на подобни заседания. Продължете, мистър Хаузър.

– Казали ли сте, че мисис Едингтън е принудила дъщеря си да стреля с оръжието, мистър Камачо?

Морган ми прошепна:

– Що за дивотии дрънка тоя съдия, по дяволите?

– Да, сър – отвърна Джони и добави: – Но не е както го е описал полицаят.

Хаузър се спря, видимо изнервен.

– Защо не ни разясните? – попита той накрая.

– Отначало Миранда стреля по няколко коса, кацнали на една жица. Улучи единия и го уби. Мисис Едингтън я накара да спре и да стреля по бутилките. Забрани ѝ да стреля по птиците. От вашите думи излиза, че Миранда не е искала да стреля и че мисис Едингтън я е накарала. Ама не е вярно. Миранда сама искаше. Ченгето, което споменахте, не е записало всичко, което му казах.

Морган прочисти звучно гърлото си и се засмя.

– Надявах се да го запазиш за пред съдебните заседатели, Макс.

– Почакайте – обърна се съдията към Джони. – Казвате, че момичето е улучило с револвер кос, кацнал на жица?

– Да, сър – потвърди Джони.

– На какво разстояние беше птицата?

– От момичето ли, сър?

– Да, от момичето.

– Не съм сигурен. Беше доста далеч.

– Но сте сигурен, че детето я е улучило?

– Да, сър. Разхвърча се перушина и птицата падна мъртва на земята.

– С удоволствие бих поканил това момиче на лов – пошегува се съдията. – Извинете, мистър Хаузър. Не исках да ви прекъсвам.

– Нямам повече въпроси – каза обезкуражено прокурорът.

Хаузър продължи цяла сутрин да разпитва свидетели, като последователно призова продавача от оръжейния магазин „Питърсън Брадърс“, от когото предишната седмица Рита бе купила револвер „Смит и Уесън“ .38 калибър, а после и експерта по балистика, който установи, че шестте оловни куршума, които сега се съхраняваха в найлонов плик с надпис „веществено доказателство номер четири“, са от същия револвер. Той разпита и експерт по отпечатъците, специализиран в парафиновите тестове. Към обяд Дуейн Хамблин, помощник-шерифът, който водеше разследването, зае свидетелското място. Носеше снимки от местопрестъплението и на трупа на Травис Едингтън.

– В състояние ли сте да погледнете снимките? – попита Морган своята клиентка.

– Да.

Хаузър се намеси:

– Предлагам доказателства номер осем до трийсет и две на обвинението да бъдат приложени към свидетелските показания.

– Някакви възражения, мистър Морган? – попита съдията.

– Все още не съм ги видял, ваша светлост.

Съдията помоли Хаузър да покаже снимките на Морган, който ги подреди в няколко спретнати редици на масата пред мен и Рита. Тя погледна към него и после ги разучи внимателно. Морган я наблюдаваше, докато го прави, и след малко ѝ прошепна:

– Запомнихте ли ги?

Рита кимна и Морган събра снимките в перфектна купчина.

– Нямаме възражения, ваша светлост.

– Снимките са приложени към свидетелските показания – обяви съдията.

Въпреки че ми бе казал колко е важно да извлечеш ценна информация, когато обвинението призовава свидетелите си на предварителното изслушване, Морган не подложи нито един от тях на кръстосан разпит, докато Хаузър не приключи с Дуейн Хамблин. Тогава Морган му зададе няколко въпроса. С известна неохота Хамблин призна, че онова, което бяхме чули в съдебната зала до момента, до голяма степен представляваше всичко, което бе успял да събере като доказателства. Не разполагаше с преки улики, че Рита, а не Миранда, е дръпнала спусъка. Налице бяха единствено косвени. Имаше ли неоспорими доказателства или мотив? Не и до този момент. Морган го помоли да опише какво е намерил при претърсването на къщата и помощник-шерифът изброи няколко части от облеклото на Травис.

– Открихте ли дрехи, които не принадлежат на Травис Едингтън?

– Да, сър.

– Колко?

– Една.

– Моля, опишете я.

– Намерихме дамско бельо. Приличаше на къс комбинезон. Беше в прасковен цвят, с дантела и катарами отстрани, образуващи нещо като триъгълник.

– Боди? – попита Морган.

Дуейн Хамблин, който беше рус и изглеждаше доста млад за годините си, отвърна:

– Не знам какво е боди, сър.

– Кой размер беше бельото?

– Не знам – отговори помощник-шерифът.

В този миг свидетелят раздвижи устните си, сякаш изведнъж си спомни нещо.

– Да, мистър Хамблин? – попита Морган.

– Сега се сетих, че изглеждаше доста голямо.

– Достатъчно голямо, за да стане на Травис Едингтън?

– Вероятно – допусна помощник-шерифът.

В залата се чу раздвижване.

– Носите ли го с вас днес? – продължи Морган.

– Не, сър.

– Какво направихте с него?

– Прибавих го към останалите веществени доказателства. Намира се в полицейския участък във Финикс.

Макс Хаузър призова последния си свидетел, съдебния лекар на окръга Робърт Уолас, и му зададе само два въпроса:

– Вие ли извършихте аутопсията на Травис Едингтън? И ако да, можете ли да ни кажете каква е причината за смъртта му?

– Аз извърших аутопсията. Смъртта му е била причинена от два от шестте куршума, които се намират в найлоновия плик с надпис „доказателство номер две на обвинението“.

– Нямам повече въпроси.

Морган скочи.

– Доктор Уолас, вие не можете да кажете със сигурност кой е застрелял Травис Едингтън, нали?

– Мисля, че Рита Едингтън го е направила.

– Така ли?

– Прочетох протоколите от разследването, както и показанията на мъж на име Хуан Менчака, който, доколкото разбрах, е свидетелствал преди мен. Изхождайки от думите на мистър Менчака, заключих, че или Рита Едингтън, или дъщеря ѝ Миранда е убила мистър Едингтън. Очевидно е малко вероятно друго лице да го е извършило. Разбира се, ако може да се вярва на мистър Менчака.

– Именно в това е въпросът, докторе. Не можете да кажете дали Рита Едингтън или Миранда Едингтън е стреляла.

– Напротив. Вземайки предвид факта, че мистър Менчака е видял Рита Едингтън да държи оръжието…

– Докторе, вашето мнение основано ли е на изследванията и аутопсията, които сте извършили в качеството си на съдебен лекар?

– Не, не е.

– Тоест вашето предположение кой е дръпнал спусъка се базира само на показанията на Хуан Менчака. Така ли е?

Докторът се замисли за миг.

– Да. Косвените доказателства ме убедиха, че мисис Едингтън е убила съпруга си.

– Разбирам, докторе. Без да искам да демонстрирам неуважение към вас, се налага да разясня, че експертизата, която сте направили като предварително подбран експерт по съдебна медицина и опитен патолог, сама по себе си не доказва коя от двете жени е застреляла Травис Едингтън. Прав ли съм?

Съдебният лекар мисли дълго, преди да отговори.

– Да, прав сте.

– Докторе, вие сте свидетелствали като вещо лице в редица съдебни зали, нали?

– Точно така.

– И сте запознат с правилата на съда?

– Да.

– Особено с онези, касаещи показанията на вещи лица?

– Да.

– Тогава, докторе, не сте ли съгласен, че ако днес се намирахме пред съдебни заседатели на по-висша инстанция, би било неподходящо да твърдите, че мисис Едингтън е застреляла съпруга си?

– Възразявам.

– Отхвърля се.

– Предполагам, че е така – отстъпи накрая лекарят. – Тъй като моето мнение не се основава на експертизата, то не би трябвало да има повече тежест от думите на мистър Менчака, помощник-шериф Хамблин и който и да е друг, запознат с обстоятелствата по случая.

– А не е ли също вярно, че никой експерт не би могъл да ни каже коя от двете жени е убила Травис Едингтън?

– Господин адвокат, доколкото разбрах, едната от тях е малко момиче – каза съдебният лекар.

– Прав сте, докторе. Но вие отговорете дали някое вещо лице е в състояние да се яви пред съда и да даде експертното си мнение за това коя от тях е извършила убийството.

– Не. Не и по смисъла на наличните доказателства.

– Но вие можете да ни помогнете да си изясним някои неща, нали, доктор Уолас? – попита Морган.

– Не съм сигурен, че разбирам въпроса ви.

– Травис Едингтън е употребил алкохол преди да умре, нали?

– Да.

– Кръвната проба е отчела 2,4 промила алкохол?

– Точно така – потвърди докторът.

– Бил е пиян.

Морган продължи да разпитва свидетеля относно ъгъла, под който куршумите са влезли в тялото на Травис. След продължителни обяснения, които така и не схванах напълно, Морган попита:

– Разговаряхте ли с експертите по балистика по тези въпроси?

– Да – отговори съдебният лекар.

– Успяхте ли въз основа на тях да заключите къде е седял мистър Едингтън, когато е бил улучен за пръв път?

– Мисля, че да.

– Моля, покажете ни.

Морган му подаде една от снимките и докторът посочи мястото.

– А можете ли да ни кажете къде е стоял извършителят, когато е изстрелял първия куршум?

– Да.

Той показа друго място на снимката.

– Сър, можете ли със сигурност да ни опишете пътя, който е изминал мистър Едингтън от канапето до пода, където е издъхнал?

Морган му подаде няколко снимки.

– Мисля, че да.

– Ваша светлост, позволете ми да извикам мистър Маккензи при нас.

– Разбира се.

Морган ме накара да седна на малкото канапе, което съдебният пристав бе донесъл от фоайето на съда по негова молба.

– Ако ми позволите, докторе – продължи Морган, – бих искал да дойдете при нас и да ни покажете какво се е случило, използвайки мистър Маккензи като манекен.

Лекарят ме побутна към другия край на канапето близо до мястото, където ни бе казал, че са открили празна бутилка от уиски. После ме дръпна леко напред.

– По мое мнение – заяви лекарят – първият куршум е пробил аортата му. Влязъл е тук, вляво от гръдната кост, точно над четвъртото ребро. – Той натисна силно гърдите ми. – От това съдя, че мистър Едингтън е бил наведен напред, когато са го улучили за пръв път. – Лекарят ме придърпа по-близо до себе си. – Вероятно се е опитал да се изправи. Ето така. – Той ме помести още малко.

Докато съдебният лекар ме придвижваше в позицията, в която Травис е бил застрелян, забелязах, че Морган неусетно е поканил Рита да застане на място, откъдето да наблюдава всичко, което се случва.

– А сега, докторе, ни покажете къде е стояло лицето, произвело първия изстрел към Травис Едингтън – помоли Морган.

– Тук. – Лекарят посочи мястото пред мен.

В този миг обаче аз не гледах към него, а към Рита. Тя се бе втренчила в мен. Стоеше точно зад гърба на лекаря, малко вдясно от него. Погледите ни се срещнаха. Изведнъж цялата инсценировка и малката роля, която играех в нея, ми се сториха много далечни. Вече не чувах думите на съдебния лекар. Усещах единствено очите на Рита Едингтън и ужаса в тях. Тя го бе убила. Разбрах го от начина, по който ме гледаше, докато седях и се поклащах подобно на Травис в мига, когато Рита бе произвела първия изстрел, а куршумът бе пронизал гърдите му и бе откъснал основната артерия от сърцето. И тя разбра, че го знам. Тялото ми се разтресе от някакъв ирационален тремор при мисълта, че ръката ѝ е едва на метър от револвера, който лежеше на бюрото на съдебния секретар в плик с надпис „доказателство номер едно“. Последва и втори, не толкова ирационален трепет, когато усетих очите на Максимилиан Хаузър върху себе си. Той бе забелязал погледите, разменени между мен и Рита.

Съдебният лекар ме задърпа напред и ме накара да се престоря, че падам на пода. Последното нещо, което видях, преди лицето ми да докосне килима, беше изящния крак на Рита Едингтън с безупречен, блестящ педикюр.

– Елате насам, Рита – чух Морган да прошепва. – Искам да видите това.

Лежах, заровил лице в килима, а Морган зададе няколко въпроса, свързани с куршумите, пронизали гърба на Травис. Той попита и за движенията на извършителя, докато е стрелял.

Когато всичко свърши и Хаузър обяви, че не разполага с повече свидетели, а Морган каза, че няма възражения, съдията се обърна към тях за заключителни аргументи.

Хаузър се изправи и заяви самоуверено:

– От името на щата Аризона моля делото да бъде решено въз основа на изслушаните показания.

– Мистър Морган? – попита съдия Блек.

– Ваша светлост, никой от свидетелите не е видял кой е извършил убийството. Не съществуват експертни заключения коя от тях е стреляла. Прокуратурата не разполага с необходимите доказателства за повдигане на обвинение.

Морган седна.

– Знаете ли какво ме притеснява? – попита съдията. – Ако тази жена е искала да убие съпруга си, защо е предпочела да язди до къщата? Защо не е взела някоя много бърза кола, за да може да избяга? Какво ще кажете за това, мистър Хаузър?

– Сър, не мога да отговоря.

Съдията се огледа из съдебната зала, очевидно объркан.

– Думите на мистър Морган до голяма степен са верни, мистър Хаузър.

– Но, ваша светлост…

– Съдът се оттегля на петнайсетминутна почивка, за да обмисли решението си.

В залата започна да се шумоли. Журналисти палеха цигари. Някой ни донесе кафе.

– Да излезем навън, Дъг – предложи Морган. – Имам нужда от цигара, а не искам съдията да ме види как пуша в залата. Мисля, че е мормон. – Излязохме на ярката слънчева светлина. – Боже – промърмори Морган, – ако той повярва на всички глупости, които току-що изръсих, и откаже да я изпрати на съд, сме загазили страшно.

– Могат да подновят процеса, нали? – попитах.

– Да. В момента, в който детето се събуди и каже „Мама го направи“, те имат право да внесат отново делото в съда. Господи, може би просто трябваше да се съглася, че са налице косвени доказателства. Но Хаузър щеше да използва това срещу нас, ако бяхме поискали прекратяване на делото. По дяволите, не мога да повярвам, че съдията не взе решение веднага. Нямах представа, че ще приеме думите ми толкова сериозно.

Морган дръпна нервно от цигарата си и закрачи нагоре-надолу по тротоара покрай няколко портокалови дръвчета. Той се върна при мен и отпи от кафето си.

– Хаузър не призова служителя от туристическата агенция – казах.

– Моля?

– Той не призова мъжа, от когото Рита е купила еднопосочните самолетни билети.

– Хммм – промълви Морган. – Вярно. Мислиш ли, че има нещо гнило?

– Не знам. Просто забелязах, че не го призова.

– Смяташ ли, че Травис е мастурбирал върху бельото, което са открили?

– На мен ми се стори, че той самият го е обличал.

Изведнъж вниманието ми бе насочено към погребалната агенция „Мелдръм“ на Макдоналд Стрийт, от която се зададе черна катафалка и се отправи на север. Но не катафалката привлече вниманието ми, а черният кадилак, който я следваше.

На задната седалка, зад изпотените стъкла, разпознах мрачната физиономия на Ферис Едингтън, който гледаше втренчено напред. Морган проследи погледа ми, докато извъртах глава след катафалката. През стъклата ѝ не се виждаше нищо. Можех само да си представя лъскавия ковчег вътре и странния мургав мъж в него, който никога повече нямаше да си играе със секси бельо.

– Господи! – възкликна тихо Морган.

Стоях до дърветата и наблюдавах процесията от коли, следващи катафалката и лимузината зад нея. Видях много приятели на родителите ми и мои бивши съученици. Стоях безмълвно, докато колите излизаха по алеята на погребалната агенция и минаваха покрай мен. Обзе ме странно чувство и инстинктивно се обърнах към съдебната палата. Там, зад отблясъците на ъгловия прозорец, разпознах красивото лице на Рита Едингтън. Тя гледаше към колоната от коли, както самият аз бях направил. Морган извърна глава към прозореца.

– Боже – изрече той високо този път. След това никой от нас не продума. Просто стояхме един до друг и гледахме към клиентката си, която едва се виждаше от ярката светлина. След като Рита се скри от полезрението ни, Морган каза: – Хаузър разполага с нещо, което скри днес.

– Какво? – попитах.

– Има нещо, което не фигурира в протоколите. Нещо, което той пази за процеса.

– Откъде знаеш? – попитах.

– Не знам. Просто усещане. Но съм сигурен, че крие нещо. Готви ни изненада.

Докато Морган говореше за инстинкта си, че прокурорът крие доказателства, Макс Хаузър излезе от сградата на съда и се приближи към нас.

– Мистър Морган, искам да знам как се сдобихте с протокола, за който спомена мистър Камачо.

– Е, мистър Хаузър, няма да ви кажа.

– Вашите подмолни действия са крайно неприемливи.

– Така ли?

– Мисля, че са неетични.

Морган се спря и дръпна от цигарата. От отворената му уста излезе гъст дим. Той дръпна още веднъж и обърна глава настрани.

– Какво ще кажете? – настоя Хаузър.

Морган го погледна.

– Ще си изпатиш лошо, дебелако. Само това ще ти кажа. И тогава вече ще направя нещо неприемливо. Що се отнася до протокола, по-добре прочети добре правилата на правната етика, преди отново да си отвориш проклетата уста. А сега се разкарай от очите ми.

Когато съдията се завърна на мястото си, той бързо съобщи решението си.

– Мистър Морган, вярвам, че много от нещата, които казахте, са верни. Въпреки това разпореждам мисис Едингтън да отговаря пред съда по обвиненията на прокуратурата. Ще ви кажа защо. Знаем, че една от двете жени е застреляла мистър Едингтън. Съгласен съм, че доказателствата срещу мисис Едингтън не са достатъчно убедителни. И все пак според показанията на свидетелите тя е била видяна с димящия револвер в ръка. Не чух някакво неоспоримо доказателство, че дъщерята е извършила убийството. Затова, изхождайки от наличните доказателства, съм длъжен да заявя, че е по-вероятно мисис Едингтън да го е направила, отколкото дъщеря ѝ. Според моята преценка съществуват достатъчно косвени доказателства. Решението на съда е да задържи обвиняемата в ареста. Тя ще отговаря по обвиненията на прокуратурата пред по-висша съдебна инстанция.

Морган стана бързо, за да покаже на съдията, че приема решението му. Когато съдебната зала започна да се опразва, той се наведе към мен.

– За пръв път чувствам облекчение от факта, че са изпратили мой клиент на съд.

14

Жената зад бюрото вдигна глава и ни кимна.

– Подай я! – нареди ми Морган. – Бързо!

Втурнах се в оживения кабинет на съдебната служителка и ѝ връчих документа, който бях подготвил по поръчка на Морган: „Молба на обвиняемата за насрочване на дата за бърз процес“.

– Хенри ще е съдията, нали, Тами? – попита загрижено Морган зад гърба ми, за да се увери, че предварителната уговорка е спазена.

– Така е, Дани – отвърна Тами.

Дребната, енергична жена сложи входящ номер на молбата. После взе една писалка и добави буквата „П“ до него.

– Съдия Пенрод – потвърди тя. – Разполагате ли с копие за него, или аз трябва да го направя?

Дали не сгрешихме онзи следобед? Не постъпихме ли нередно?

– Не съществува закон, който да го забранява. – Така Дан Морган отговори на деликатните ми въпроси в деня, в който влязохме в съдебната палата с красноречивата молба, с която толкова се гордеех. – Не се споменава и в правилата на правната етика – добави той. – Просто се сдобихме с малко информация.

Наистина беше така. Направихме малко проучване. Посетихме една стара приятелка на Морган, чийто син той веднъж беше спасил от обвинения за притежание на марихуана. Поинтересувахме се в кои дни съдия Хенри Пенрод разглежда спешни случаи. После изчакахме два часа на студената каменна пейка пред вратата на кабинета ѝ, пиейки изстинало кафе и наблюдавайки как други адвокати подават молби за бързо освобождаване. Накрая тя ни увери, че номерът на търсения от нас съдия е излязъл в графика със свободните часове.

Когато видя, че Тами Хирата е сложила буквата „П“ на молбата ми, Морган я помоли да ползва телефона. Обади се на секретарката на съдията, за да си запише час, след което звънна в кабинета на главния прокурор.

– Пени? Дан Морган е. Предай на Максимилиан Хаузър, че делото „Едингтън“ ще се разглежда от съдия Пенрод. В пет и половина той ще изслуша нашите аргументи, свързани с молбата, която внесохме по-рано днес. Сигурен съм, че Хаузър ще иска да изпрати някой.

Морган затвори, без да дочака отговор. В пет и половина той, Хаузър и аз седяхме в кабинета на почитаемия Хенри Пенрод в старата съдебна палата на Уошингтън Стрийт. Съдията не удостои с внимание вялия протест на Хаузър, че не е имал време да се подготви. Той наклони глава, задъвка незапалената си пура и се задълбочи в съдържанието на молбата.

Докато съдията четеше, аз огледах кабинета му. На места мазилката беше напукана, а щорите на прозореца, който гледаше към Уошингтън Стрийт, се бяха откачили. Килимът бе толкова протъркан, че на отделни места се виждаха дупки. Стаята излъчваше същата повехнала аристократичност като офиса на „Бътлър и Менендес“. Имаше една разлика – стените бяха покрити с маслени картини с каубойски мотиви. Морган ми беше разказал за тях. Преди да стане съдия, Хенри Пенрод натрупал цяло състояние като прокурор по дела за нанасяне на телесни повреди. Голяма част от имуществото му висеше по стените на кабинета. Разгледах една картина с голямо стадо добитък от породата „Ремингтън“, която се намираше зад писалището на съдията. Морган ми посочи тежката бронзова пластика на пума, която напада бизон. Дори Хаузър разгледа част от колекцията на съдията, разлиствайки роман на Луис Ламур на масичката за кафе.

След известно време съдия Пенрод вдигна очи от моето творение и бутна кръглите си очила малко по-надолу, за да може да ни погледне над тях. Извади пурата от устата си. Помислих си, че ще заговори Морган, но преди да каже каквото и да е, той почеса едрата си ръбеста глава, покрита с гъста посивяла коса, която бе подстригана много късо и стърчеше нагоре. Докато все още се чешеше, той отвори леко уста и се засмя тихо. После огледа стаята. Спря погледа си върху колекцията от картини и бронзовата пластика. Всички седяхме в очакване, а съдията погледна през прозореца към улицата. Захапа отново пурата и започна да я дъвче.

– Искате да назнача дата за процес за углавно престъпление възможно най-скоро? – попита той с подчертана недоверчивост, а Морган приведе глава в знак на потвърждение. – Нетипично за теб, Дани.

– Ваша светлост, моята клиентка е в затвора. Няма да я пуснат под гаранция. Тя има конституционното право на бърз процес.

С тези три изречения Морган обобщи съдържанието на дългата десет страници молба.

– Да – каза съдията. – Прочетох. – Той намести пурата си и я запали. Тълкувайки последното като сигнал, Морган извади цигара от чорапа си. Запали я и отметна назад глава.

– Кажи ми, Дани – продължи съдията. – Тук не пише ли, че клиентката ти има дъщеря, която се намира в състояние, подобно на кома?

Морган изпусна гъст облак дим.

– Така е, ваша светлост.

– Детето не е ли единственият очевидец на случилото се?

– Не.

Отговорът му ме изненада и аз погледнах Морган, чудейки се дали междувременно не се е появил някой свидетел фантом.

– Кой още е бил там?

– Клиентката ми, господин съдия.

– А, да – отвърна Хенри Пенрод. Той задъвка пурата и около него се образува облак от синкав пушек. – Предполагам, че тя ще ни каже, че дъщеря ѝ е дръпнала спусъка, нали?

– Знаете, че не мога да потвърдя това.

– При всички случаи ти искаш процесът срещу жената да е приключил, преди детето да се събуди и да свидетелства срещу нея. Така ли е?

– Ние не знаем кога ще се събуди момичето, ваша светлост. Дори не сме сигурни, че ще се събуди. Сигурно е единствено, че не искам клиентката ми да гние в мизерния окръжен затвор, докато настъпи този ден, ако това въобще се случи. Законът е категоричен, че тя не е длъжна да го прави.

Последва дълго мълчание и аз забелязах, че съдията се усмихва на Морган по начин, който подсказваше за някакво тайно разбирателство между двамата юристи, които бяха прекарали много години заедно в старата съдебна палата. Хаузър също го видя. Лицето му се изчерви, когато стрелна поглед към съдията и Морган.

– Какво ще кажете за всичко това, мистър… Хаузър? Нали така ви беше името?

– Да, ваша светлост. Максимилиан Хаузър.

– Е, каква е вашата позиция, мистър Хаузър?

– Не смятам, че е редно да се заемете със случая, сър.

– Моля?

– Имам предвид, че ние дори не сме внесли още обвинението си. Предварителното изслушване приключи едва тази сутрин. Не разбирам как случаят е бил зачислен към вас.

– Моят номер е излязъл на графика за спешни случаи и съдебната служителка е записала делото на мое име. Такава е процедурата. Разбира се, ако смятате, че не бива да разглеждам случая, имате право да подадете молба за отвод поради предубеденост.

– Не, ваша светлост. Определено нямах предвид това. Разбира се…

– Значи искате да отложим процеса до момента, в който момичето ще бъде в състояние да даде показания?

– Да, ваша светлост.

Морган ме сръга и ми намигна.

– Е, кога ще се събуди? – попита съдията.

– Не знаем, сър – отговори Хаузър.

– Някой говорил ли е с малката след стрелбата? – поинтересува се съдията.

– Не, сър.

– Тогава никой не знае какво би казала тя, ако я призовете като свидетел.

– Не, господин съдия, но съм сигурен, че знаем какво е видяла.

– Значи сте убеден, че разполагате с достатъчно доказателства и без показанията на детето? – Хаузър замълча за миг, обмисляйки въпроса. – Имам предвид – продължи съдията, – че не бихте повдигнали обвинение срещу жената, без да разполагате със солидни доказателства.

– Така е, ваша светлост. Можем да продължим без Миранда Едингтън. Просто смятам, че е по-добре да вземем показанията на всички важни свидетели.

– Вижте, мистър Хаузър, защо не пуснем мисис Едингтън от затвора, докато не изслушаме показанията на малката?

– Ваша светлост, съществува огромен риск за бягство на подсъдимата. Вече представихме пред мировия съдия силни улики в подкрепа на това.

Хенри Пенрод отново погледна объркано и поклати глава.

– Все още се противопоставяте на освобождаването ѝ?

– Длъжен съм, ваша светлост.

– Искаш ли да назначим следващо заседание за определяне на гаранция, Дан?

– Не, господин съдия. Искам процес.

– Обзалагам се, че клиентката ти и бездруго не може да си позволи гаранцията.

– Тя няма пукнат цент, ваша светлост.

– А и предполагам, че при създалите се обстоятелства Ферис Едингтън не би ѝ направил каквато и да е услуга.

Морган пъхна бързо цигарата в устата си.

Съдията задъвка пурата си, поклати глава и се засмя тихо. После прошепна едва доловимо:

– Какво толкова, по дяволите. – И отвори своя календар. – Позовавайки се на закона – обяви Хенри Пенрод, – няма да оставя тази жена да лежи безкрайно в затвора. – Той прелисти календара. – Ще разглеждам процес срещу една фармацевтична компания в понеделник след Деня на благодарността. Адвокатите от Лос Анджелис ме увериха, че делото ще продължи половин година, което ми се струва невероятно, но така твърдят те. Ще насроча вашето дело преди него. Колко време ще ви отнеме да представите случая, мистър Хаузър?

В крайна сметка Хаузър и Морган се съгласиха, че делото за убийство може да приключи за седмица.

– Струва ми се, че нямате много доказателства. Сигурен ли сте, че искате да продължите само с тях, мистър Хаузър?

– Да, ваша светлост.

– Ще започнем в понеделник, на 19 ноември. Ще мислим за Деня на благодарността, когато му дойде времето. Имате три седмици, за да се подготвите. Желая ви успех. – Съдията пак поклати недоверчиво глава. Като станахме, той се приближи към нас. – Мистър Маккензи – попита ме той, – защо имам усещането, че вие сте писали молбата, която току-що прочетох?

– Така е, господин съдия – призна Морган.

– Е, свършили сте добра работа – каза съдията. – Смятайте молбата ви за удовлетворена.

За пръв път долових едва осезаема нотка на мек южняшки акцент в гласа му. Морган ми бе разказал, че преди години съдията се е преместил в Аризона от Арканзас. Все още бях поласкан от малкия му комплимент, когато излязохме от кабинета.

Във фоайето изчакахме Хаузър да слезе по стълбите, за да не ни чуе.

– Копелето определено нк готви изненада – заяви Морган.

15

Същата вечер Морган настоя да отидем в клуб „Аризона“, за да отпразнуваме приемането на молбата ми от Хенри Пенрод. Морган поръча бутилка „Дом Периньон“.

– Какво ще кажеш за Хенри? – попита той, докато си сипваше бира в чашата.

Харесва ми – казах.

В този миг забелязах, че една стройна жена с обувки на високи токове се е доближила до масата ни. Тя седна непоканена.

– Значи си се върнал – каза тя на Морган.

– Как си? – попита той, очевидно доволен, че я вижда.

– Не е зле. Как беше в Европа?

– Хубаво. – Морган се пресегна и я потупа по коляното, след което каза: – Полин Адеър, това е Дъг Маккензи.

Мина ми през ума, че Полин Адеър може да е сестра на Дан Морган. Не се дължеше на факта, че си приличат, въпреки че видимо бяха на една възраст и буйната ѝ черна коса беше също толкова разрошена колкото и неговата. По-скоро се дължеше на начина, по който тя сложи цигарата в устата си, стисна я между зъбите си и присви очи от дима, след което прехвърли кутийката бира в лявата си ръка и ми подаде дясната.

– Здравейте – каза тя с тих, дрезгав глас. Подадох ѝ ръка.

Морган разговаря с нея известно време. Попита я как върви адвокатската ѝ кариера и тя му разказа, че в момента работи над няколко наказателни и бракоразводни дела. Докато говореха, аз отпивах от шампанското и ги наблюдавах. Реших, че се познават отдавна и че се харесват много.

– Търсих те, Дани – каза Полин Адеър накрая. – Затова дойдох тук. Предположих, че ще те засека. Обадих се в къщата няколко пъти, но те нямаше.

– Изнесох се.

– Ооо… – каза тя провлачено.

– Да – каза Морган. – Защо си ме търсила?

Изведнъж тя стана сериозна и се замисли, преди да отговори.

– Има нещо, което трябва да знаеш – каза тя накрая.

– Какво? – попита той подозрително.

– Става дума за онази Едингтън, която представляваш.

– Е?

– Бъди внимателен с нея.

– Познаваш ли я? – попита той учудено.

– Виждали сме се.

– Глупости.

– Не, вярно е. Много е важно да не казваш на никого, че сме говорили за това. Някой ден ще ти потрябват съветите ми.

Тя се изправи и изчезна толкова бързо, колкото беше дошла. Морган я изгледа продължително и стана.

– Ще се видим утре сутринта, Дъг.

Той последва Полин Адеър към асансьора, оставяйки ме в пълно неведение относно сцената, на която току-що бях станал свидетел.

Довърших бутилката шампанско. Вечерях в ресторанта съвсем сам. После отидох на кино в Палмс Тиътър, а след филма се разходих по Сентръл Авеню и изпих една бира в „Дюрантс“.

Когато се върнах в Кендъл Хаус, се надявах Морган да е там и да ми обясни загадъчното предупреждение на Полин Адеър, но лампите в апартамента му не светеха. Нощта беше хладна и аз си облякох пуловер. Взех кутийка бира от хладилника и намерих свободно място до басейна, който рядко се използваше по това време на годината.

След време се отвори вратата към задните стълби, водещи до апартамента на Морган. Станах с мисълта да го поканя на чаша бира, но когато се изправих, чух женски глас. Звучеше леко развеселено. Спрях и се заслушах в стъпките, отекващи нагоре по стълбите. Отначало говореше само тя и не успях да разбера думите ѝ, но после разпознах гласа на Морган – ясен, небрежен и доволен.

– Не може да бъде! – каза той.

Вратата се затвори зад тях.

16

Морган стовари чаша с кафе на бюрото ми и аз подскочих, прекъсвайки четенето си. Той се отпусна в стола срещу мен.

– Малката го е убила.

– Моля? – попитах.

Той извади огънче и запали цигарата си.

– Миранда е убила Травис.

– Откъде знаеш?

– Прекарах цяла сутрин с Рита и тя ми разказа какво се е случило.

– Какво се е случило?

– Малката го е застреляла. Прочете ли статиите за кататония?

– Да – отвърнах.

– Научи ли нещо?

– Само онова, което чух и от теб. Състоянието най-често се поражда от страха на човек от собствения му потенциал да проявява насилие.

– Е, ще ти кажа и друго. Онази сутрин Миранда Едингтън определено е разбрала, че има потенциал за насилие. При това много добре.

– И мислиш, че в момента е в състояние на кататонен ступор, както го наричат?

– Точно така – потвърди Морган. – Тя е напълно вцепенена, за да не може да убие никой друг. Или самата себе си.

– Попита ли Рита за еднопосочните самолетни билети за Кюрасао?

– Да. Обясни ми, че нещата не стоят точно както Хаузър ги представи пред съдията. Каза, че служителят от туристическата агенция ѝ е предложил Холандските Антили заради изгодна промоция. Издал е еднопосочни билети, за да може Рита да се възползва от по-ниските цени при купуването на билета за връщане. Някакви глупости за бонус точки, които така и не разбрах. Според Рита той просто се е опитал да ѝ спести пари. Пийт Медина замина за Меса, за да говори с него. Ако той потвърди версията на Рита, най-лошите ми предчувствия ще се сбъднат.

– А какви са те?

– Подозирам, че не можем да вярваме на онзи нещастник Хаузър. – Морган се приближи до телефона. – Ще се обадя на Джейк Ашър – промърмори той, – ако разбера как функционира поредната играчка на Бътлър.

– Просто набери номера и високоговорителят ще се включи.

Морган послуша съвета ми и след миг чухме дрезгав глас.

– Ашър.

– Здравей, Джейк, Дан е на телефона.

– Звучиш, сякаш си в тунел.

– Заради високоговорителя е. Дъг Маккензи също слуша.

С какво мога да ти помогна, Дани?

– Чух, че си успял да издействаш солидна сума за парализирания ти клиент.

– Направих ви страшна услуга.

– Защо? – попита Морган.

– Отсега нататък „Стейт Фарм“ ще поверява всичките си случаи на Галахър. Не вярвам, че някога отново ще видим некадърните адвокати, които бяха наели за делото. Буквално разказах играта на проклетите аматьори, Дани. – Пресипналият глас на Ашър избухна в силен смях.

– Джейк, помниш ли малката Едингтън?

– Защо ли не се досетих, че не се обаждаш само за да ме похвалиш за добре свършената работа?

– Джейк, ще се наложи да обърна нещата срещу нея. – В думите му нямаше нищо враждебно. Той не каза „Пази си царицата“.

– Майката ще свидетелства, че дъщеря ѝ го е убила?

– Ще съм ти задължен, ако не казваш за това на Хаузър. Исках просто да бъда честен с теб.

– Възнамеряваш ли да докажеш, че Травис Едингтън е чукал дъщеря си?

– Знаеш, че не мога да ти отговоря – отвърна Морган. – Но искам да видя медицинското ѝ досие, Джейк.

– Надяваш се да е разказала на психиатрите, че Травис е въртял мръсни игри с нея, нали?

– Трябва да ги видя, Джейк.

– Спомняш ли си, че ми обеща да си останем приятели, след като всичко приключи, Дани?

– Да.

– Моля те, не забравяй своето обещание.

– Какво искаш да кажеш?

– Ще се наложи да се видим в съда. А ако искаш да спестиш малко работа на младия Маккензи, параграфът е № 13 1802 от Кодекса на Аризона. В него се казва, че нямаш право да изискваш информация от лекаря без съгласието на пациента, а ти няма да го получиш, докато аз съм неин настойник. Маккензи, ако искаш да знаеш в кое дело да потърсиш решението, ще ти кажа – „Щатът срещу Шоу“. Обади ми се, в случай че не го откриеш. Ще ти цитирам мястото.

– Джейк, можеш ли да ни кажеш какво е състоянието ѝ?

– Не се е променило, откакто я пуснаха от затвора.

– Каква е диагнозата ѝ?

– Ще се наложи да се видим в съда и за това.

Процедурата беше учудващо лесна. Изпратихме призовка на д-р Конрад Харди, лекуващия психиатър на Миранда Едингтън в болницата „Кемълбек“, изисквайки да представи пълното медицинско досие на момичето. Бяхме сигурни, че от болницата са събрали всички картони от престоите на Миранда в предишни лечебни заведения. Прикрепих копие от призовката към молбата, с която настояхме да ни бъде разрешено да изслушаме показанията на д-р Харди. Обяснението беше, че Джейкъб Ашър не ни позволява да разговаряме с него. Затова имахме правото на достъп до информация съгласно Правилата за процедурата по наказателни дела на щата Аризона. Два дни по-късно д-р Харди зае свидетелското място в съдебната зала на Хенри Пенрод. Секретарят беше готов да запише всяка дума на доктора и да прибави към протокола документите, които той щеше да представи пред съда този ден. Както вече споменах, самата процедура не беше сложна. Проблемите започнаха, когато преминахме към същността на молбата ни.

– Моля, кажете името си – помоли Морган доктора.

– Възразявам! – извика Джейкъб Ашър с рязък тон. Без всякакво встъпление или разрешение от съдията, Ашър се наведе над масата и зачете с такава настървеност, че никой не посмя да го прекъсне: – „Който и да е лекар или хирург няма право да бъде разпитван като свидетел без съгласието на пациента му за информация, придобита по време на преглед и необходима за предписването на лекарства или предприемането на определен вид лечение.“ – Ашър вдигна поглед от кодекса. – Такъв е законът, Хенри. Ти го знаеш. Аз го знам. И Даниъл го знае.

– Той не изиска информация, Джейкъб – каза съдия Пенрод с мекия си южняшки акцент. – Просто попита за името на лекаря.

– Не ме интересува, господин съдия. Единствената причина, поради която ни е събрал тук, е да разбере какво е казало детето на лекарите. И той е длъжен да го признае, ако го попитате. Ще възразявам на всеки негов въпрос оттук нататък.

Морган успя да разбере името на лекаря и да го впише в протокола, но това бе всичко. Джейк Ашър застана на изтъркания под в средата на съдебната зала и заяви, че е негов дълг да помогне на едно невинно дете, което не е в състояние да се защити само. После той буквално прекрати разпита със серия реторични въпроси за това докъде би стигнала дързостта на Морган и Маккензи в стремежа им да защитят клиентката си.

– Знаеш какво се опитват да направят, нали, Хенри?

– Да, Джейкъб. Въпреки че не съм запознат с подробностите, имам добра представа какво целят.

– Е, едно нещо е ясно като бял ден. – Ашър вдигна един от кривите си пръсти, които подобно на рамото му бяха зараснали накриво и изглеждаха като нокти на птица. – Законът – заяви той – съдържа една мъдра и древна клауза, която гласи, че имаме право да споделим всичките си тайни с онези, които се грижат за здравето ни, без да се страхуваме, че впоследствие някой адвокат ще разбере за тях. И законът забранява на тези адвокати да изнудват лекарите на малки деца за цели, които най-вероятно ще се окажат част от една мръсна кампания.

– Дан – заяви накрая Хенри Пенрод, – няма да ти позволя да прочетеш досието и да разпитваш лекарите за него.

– Но, ваша светлост…

– Да отложа ли датата на процеса, докато не изслушате показанията на детето?

– Не, ваша светлост. Но искам да задам един въпрос на доктор Харди, който няма нищо общо с вашата забележка.

– Добре.

– Докторе, поставили ли сте диагноза на Миранда Едингтън?

Преди Джейк Ашър да успее да продума, съдията вдигна ръка и каза:

– Възражението се отхвърля.

– Да, поставих диагноза – отвърна докторът.

– И каква е тя?

– Възразявам! – изкрещя Ашър.

– Приема се.

17

Когато се върнахме от съда, Джоузефин съобщи на Морган, че Том Галахър го вика в кабинета си. Последвах го надолу по коридора.

– Какво има, Том? – попита Морган.

– Лоши новини – отговори Галахър и му подаде лист хартия.

Морган го прочете.

– О, боже – свлече се на един стол той и сведе глава.

– Не можеш да промениш нещата, Дани. Направи всичко, което можа. Дори повече, отколкото беше по силите ти.

Морган смачка листа на топка и го захвърли ядосано по стената. Документът падна пред краката ми и аз го вдигнах и изгладих. Беше съдебна заповед, отказ за преразглеждане на дело. Върховният съд на САЩ отказваше да преразгледа делото на човек на име Тайрон Роубък. Заровил лице в дланите си, Морган въздъхна тежко. Аз седнах тихо на един стол.

– Отказали са молбата за отсрочка на екзекуцията – каза Галахър. – Насрочили са я за понеделник сутринта.

– Трябва да предприемем нещо – прошепна Морган с блеснали от ярост очи.

– Нищо не можем да направим – отвърна Галахър със спокоен глас. – Всичко свърши. Ти изчерпа всичките му възможности, както казват адвокатите, и пред щатските, и пред федералните инстанции. Направи за този мъж повече, отколкото трябваше. – Галахър се спря за момент. – Съжалявам.

Морган обърна лице към празния ъгъл на стаята и стисна зъби.

– Дан – каза Галахър.

– Какво?

– Роубък се обади.

Морган затвори очи.

– Иска да присъстваш на екзекуцията.

18

– Майната му!

Гласът беше дрезгав и немощен, но излъчваше авторитет. Принадлежеше на Франк Менендес. Той бе повикал Дан Морган, Ан Хейсгингс и мен в дома си. Аз бях новият младши адвокат, с когото не се бе срещал до момента, и синът на Бил Маккензи. Франк държеше да ме „разгледа“. Беше повикал Ан просто защото беше красива и искаше да ѝ се полюбува. Колкото до Морган, сина, за когото Франк винаги бе мечтал, обясненията са излишни. Сигурен съм обаче, че истинската причина за поканата на Франк Менендес онази вечер беше, за да каже на Морган двете думи, които цитирах преди малко.

Когато пристигнахме, Сю Менендес отвори тежката махагонова врата на масивната къща с декоративна мазилка на Енканто Съркъл и ни покани да я последваме по тъмния коридор към библиотеката. Вътре се носеше силната миризма на дим от пура.

– Франк пита за теб всеки ден, Дани, но напоследък се чувства много зле.

Съпругът на Сю Менендес, мъжът, когото баща ми уважаваше толкова много, се бе излегнал на голямо кожено кресло и бе качил босите си крака на табуретка пред себе си. Той ни посочи трите стола, наредени около него. Отначало ми беше трудно да го погледна. Не само заради мъртвешкото му тяло, поразено от рака, но и поради факта, че долнището на пижамата му беше разкопчано. Неговото присъствие ме шокира и смути едновременно. Престорих се, че живо се интересувам от библиотеката му, и започнах да разглеждам томовете, произведенията на мексиканското изкуство и ценната маслена картина на Диего Ривера. Дори успях да разуча старинния шкаф, където той съхраняваше алкохола. По едно време чух тихия му глас.

– Значи ти си синът на Бил Маккензи.

– Да, сър. – Бях принуден да погледна онова, което бе останало от него.

– Познавах баща ти.

– Знам, сър. Много пъти ми е говорил за вас.

Ан нито веднъж не извърна поглед от него. А когато Франк ѝ каза, че е красива и само иска да я погледа, тя се изправи, наведе се над кокалестите му крака и мястото, където пижамата му бе отворена, и го целуна.

– Благодаря ти, Франк.

– Ще пиете ли нещо? – попита ме Сю Менендес.

– Текила – прошепна съпругът ѝ. После погледна към мен и се усмихна. – Най-добрата, която имам.

Тя сипа два пръста от прозрачната течност в малка чаша и сложи резенче лимон на ръба ѝ.

– Солта е тук – каза тя и посочи мястото. Погледнах боязливо чашата.

– Имаш ли бира, Сю? – попита Морган.

– А за теб, Ан?

– Чаша вино, ако има отворена бутилка.

Франк Менендес кимна по посока на дървената кутия, която стоеше на масата до креслото.

– Някой от вас иска ли да запали една?

Морган се наведе и извади цигара от чорапа си. Аз се пресегнах и си взех една пура. Сю Менендес сложи чашка с малко текила на масата до съпруга ѝ. След това вдигна пепелника, в който бяха загасени две големи пури. Всяка от тях беше изгоряла само около сантиметър. Тя смени мръсния пепелник с чист. На масата видях отворена книга с испанска поезия.

Отпих от текилата. За моя изненада тя се оказа мека и едва когато се възпламени някъде в стомаха ми, усетих лекия привкус на кактус.

– Не знаех, че текилата може да бъде толкова вкусна – казах.

– Този вид се прави само за много специални случаи – обясни ми Франк Менендес. Той се обърна към Морган. – Няма да оставиш случая с Тайрон Роубък да те сломи, нали, Дани?

Морган запали цигарата и пое кутийка бира от Сю Менендес.

– Знаеш ли какво ми каза Галахър по телефона тази сутрин? – попита Франк Менендес. С усилие той се намести в креслото в очакване на отговор, който така и не дойде.

Запалих пурата и усещането беше подобно на това с текилата. Не знаех откъде ги има, но веднъж бях чул, че се познава лично с Фидел Кастро.

– Том ми обясни, че смяташ да присъстваш на екзекуцията. Помолил си го да дойде с теб. Каза, че ще бъде проклет, ако го направи, и че те е посъветвал и ти да не ходиш.

– Трябва да отида. Роубък ме помоли.

– С какво право те моли този нещастник? Какво се опитва да направи? Да те упрекне, че не си спасил жалкия му задник? Да не си мисли, че щом не си успял да му помогнеш, си длъжен да понесеш наказанието да го видиш как умира?

Франк Менендес започна да се тресе. Съпругата му се доближи до него и го потупа по рамото.

– Успокой се, Франк.

Той погледна жена си в очите.

– По дяволите, Сю, какво си въобразява, че прави? Абсурдно е.

– Аз съм единственият му близък човек на този свят – каза Морган.

– А замислял ли си се защо е така? Защото е боклук. Животно. – Морган пъхна цигарата си в бирената кутийка. – Дани, знаеш моето мнение за смъртната присъда. Известно ти е в колко съдилища съм се обявявал срещу нея. Знаеш колко се надявах да доживея деня, в който ще я отменят. Осъзнавам, че от морална гледна точка тя е недопустима. Но съм убеден и в нещо друго. Тя не е недопустима, защото хора като Тайрон Роубък не я заслужават.

– Не вярвам в това.

Франк Менендес положи усилия да се изправи в седнала позиция, като се облегна на лакътя си. Той затвори очи и извъртя глава от болка. Когато ги отвори отново, гласът му прозвуча по-силно.

– Той е виновен, Дани. Изнасилил е жената и я е измъчвал. Вкарал е цевта на пушката във вагината ѝ и е дръпнал спусъка. И получи от теб много повече, отколкото заслужаваше.

– Той има нужда от мен.

– Майната му!

Димът от пурата застина във въздух. Отнякъде долиташе тиха музика – една от инвенциите на Бах. Седяхме там, без да говорим. Неохотно отпих от текилата и дръпнах от пурата, а Франк Менендес предпазливо легна назад в коженото кресло. Накрая той заговори отново.

– Защо, по дяволите, Ферис Едингтън иска да ни плати, за да защитаваме жената, която е убила Травис?

– Не го е направила тя, Франк. Дъщеря ѝ го е застреляла.

– Откъде знаеш?

– Тя ми каза.

– И ти ѝ повярва?

– Да, повярвах ѝ – отвърна Морган.

Франк Менендес втренчи поглед в Морган. После се обърна към мен.

– Много харесвах баща ти – каза той и гласът му заглъхна в едва доловим шепот.

Сю Менендес внезапно ни помоли да напуснем библиотеката.

Когато оставихме Ан у дома ѝ на Норт Сентръл Авеню, трябваше да сляза от форда на Морган, за да ѝ направя място. Поколебах се за малко, а в мига, в който тя отвори вратата на къщата си и запали лампата, успях да видя част от интериора. Стените бяха боядисани в пастелни и хладни цветове, а в коридора се виждаше ниска масичка с гарафа, пълна с алкохол. Преди да затвори вратата, Ан се извърна и забеляза, че надничам вътре.

– Лека нощ, Дъг.

– Лека нощ, Ан.

Пристигнахме в Кендъл Хаус и аз се отправих към апартамента си.

– Дъг – каза Морган зад гърба ми. Обърнах се. – Искаш ли да ме придружиш на онова нещо?

– Кое нещо?

– Ангажиментът във Флорънс.

Накрая се усетих.

– О, боже! – възкликнах. – Имаш предвид екзекуцията?

– Да.

19

Галахър отстъпи. Щом разбра, че Морган няма да промени мнението си, той се съгласи да изпълни молбата на своя стар приятел и му съобщи, че ще бъде до него във Флорънс в ужасния ден. За съжаление той не успя да отърве мен. Огромните метални врати се затръшнаха зад нас и ни заключиха в помещение с високи бетонни стени. Морган и Галахър се втренчиха право напред. Аз погледнах към безоблачното синьо небе и видях дъха си. Забелязах надзирателите, които носеха пушки и обикаляха по коридорите над главите ни. Стоманените врати пред нас се отвориха и Галахър и Морган минаха през тях. Поколебах се за миг, но после направих три бързи крачки и чух затръшването на тежките решетки зад себе си.

Озовахме се в двор, по чиито краища се бяха наредили затворници. Някои от тях стояха, други се бяха облегнали на стената на ниска постройка, а трети седяха на земята. Затворниците носеха сини дочени панталони и приличаха на разхайтени моряци. По-късно научих, че не е трябвало да са там във въпросната сутрин. Тъй като при екзекуция има опасност от безредици, всеки затворник трябва да бъде заключен в килията си. Но поради някакво разбъркване в графика на една групичка бе позволено да излязат навън този ден. И същите мъже наблюдаваха как навлизаме в територията им. Погледите, които отправяха към нас тримата, облечени в сини костюми, колосани бели ризи и копринени вратовръзки, потвърдиха съмнението ми, че кръвта кипи във вените им. Галахър се доближи до мен и прошепна така тихо, че само аз да го чуя:

– Какво, за бога, правим тук?

Един униформен надзирател се приближи и каза:

– Оттук, господа.

Последвахме го през двора, подминавайки огромното затворническо отделение вляво от нас и ниската постройка от дясната ни страна. Някакъв затворник, който седеше недалеч от нас, посочи Дан Морган и каза нещо на мъжа до себе си. Другият погледна Морган и двамата се изправиха. Усетих как чакълът скърца под краката ми. Докато вървяхме, станаха и други затворници и всички се втренчиха в нас. Враждебността, която бях видял в очите им, изчезна, а когато Морган мина покрай тях, ми се стори, че всички кимат в знак на уважение. Сцената напомняше на военен парад. Морган последва надзирателя, видимо безразличен към отдадената му почит.

Зад ниската сграда завихме вдясно и пред нас се разкриха други постройки, зад които, в най-отдалечения край на затвора, се издигаше малък бетонен блок.

– Къщата на смъртта – прошепна мрачно Галахър.

Морган забави крачка. Ние всички, дори и надзирателят, направихме същото. Като че ли се движехме на забавен каданс. Запълзяхме към малката сграда, сякаш теглени напред от затворническия служител. Морган изглеждаше твърде блед. Лицето му беше още по-бяло, отколкото на слизане от кадилака на Галахър минути по-рано. Същата сутрин, като ми се обади, за да ме събуди, Морган ми се бе сторил наред. Беше добре и докато закусвахме в Апачи Джънкшън. Тогава ми разказа за футболния мач, който бе гледал по телевизията предишния ден. А и целият път до затвора в кабриолета на Галахър ми се стори доста приятен – просто едно чудесно пътуване през пустинята на зазоряване. Никой от нас не бе споменал защо отиваме във Флорънс. Но сега, като гледах Морган, осъзнах, че дни наред не бе мислил за нищо друго. Беше на края на силите си. Той спря и се загледа в малката сграда. За момент си помислих, че ще се върне. Но той продължи да върви, а ние с Галахър го последвахме.

Вратата се отвори и отвътре излезе мъж в официален костюм.

– Добро утро, мистър Морган.

– Добро утро, господин директор – отговори сухо Морган.

– Мистър Галахър?

Том се здрависа с мъжа.

– Мистър Маккензи?

– Да, сър – казах нервно и го поздравих.

Той се обърна към надзирателя.

– Опразнете двора – заповяда той. – Искам всички затворници да бъдат заключени в килиите си. Искам всеки надзирател да бъде въоръжен и да заеме позиция. Когато приключите, доведете Роубък. Ще бъда в кабинета си, в случай че губернаторът се обади.

Двамата мъже се разделиха, а Морган, Галахър и аз влязохме в малката невзрачна постройка.

Всичко вътре беше в бледозелено – цвета, с който боядисват училищните дъски и който трябва да действа успокоително. Спомням си добре цвета и проветривата стая. В средата, оградена с въже като музеен експонат, се издигаше малка шестоъгълна кутия от стомана, напомняща на космическа капсула. Около нея се бяха събрали няколко журналисти. Всички те познаваха Морган и нямаха търпение да разговарят с него. Той отговори на въпросите им, като през цялото време изглеждаше спокоен.

Газовата камера беше с прозорци от всички страни. Вътре се виждаше единствено метален стол с колан, който напомняше на седалка на влакче в увеселителен парк. Докато Морган разговаряше с журналистите, Галахър и аз разгледахме камерата.

– Как функционира това проклето нещо? – попита Галахър надзирателя, който стоеше до въжето.

Той ни заведе до другия край на стаята, откъдето имаше по-добра гледка към вратата на газовата камера. С добре трениран монотонен глас надзирателят ни обясни, че под стола се намира малък контейнер, пълен с киселина. Над него висеше капсула с цианид. Той посочи своя колега, който стоеше до вратата в другия край на стената. До него имаше лост и телефон. В девет часа трябваше да се обади директорът на затвора. Той щеше или да съобщи, че губернаторът е отменил екзекуцията, или да заповяда на надзирателя да дръпне лоста, който задейства падането на капсулата в киселината. Единственият въпрос беше кога човекът, затворен в камерата, ще се задуши.

Вратата зад газовата камера се отвори и в помещението влезе едър чернокож мъж, придружаван от трима надзиратели и един свещеник. Затворникът носеше бели памучни панталони и бяла риза. Беше обут с високи черни обувки. Краката и ръцете му бяха оковани с тежки вериги. Погледът му зашари из цялата стая, сякаш търсеше място, откъдето да избяга. Мъжът видя камерата и си пое дълбоко въздух. Тялото му започна да се тресе. После зърна Дан Морган и прошепна нещо на единия надзирател. Бе му разрешено да се приближи до адвоката си. Морган се опита да каже нещо, но не беше в състояние. Тайрон Роубък заговори пръв.

– Мистър Морган – каза той, – аз само…

– Казах ти да ми викаш Дан – прекъсна го Морган.

– Аз само… Дан… исках да ти благодаря. Ти си единственият човек, на когото някога му е пукало за мен.

Останалите мъже се отдръпнаха от Морган и клиента му, дори и надзирателите. Помъчих се да чуя думите на Морган, но той не каза нищо. Погледнах го отблизо и видях, че по бузите му се стичат сълзи. Тайрон Роубък продължи:

– О, стига, недей така. Ти стори всичко, което можа. Ти си добър човек… Дан.

Надзирателите пристъпиха към тях и внимателно побутнаха мъжа към камерата. Морган продължаваше да плаче. Поиска ми се да избягам – присъствието ни там щеше да го смути. Галахър ме измъкна от ситуацията.

– Боже, видя ли това?

Той посочи стената зад нас. На нея висяха множество снимки. Галахър ме дръпна по-близо. На тях се виждаха хора, екзекутирани в Аризона. По-новите представляваха затворнически снимки – от онези, които се срещат в пощенските станции. Предположих, че мъжете са свършили в газовата камера. По-старите направо показваха затворници, висящи на бесилото. Повечето от тях имаха торби на главите си. Други нямаха. Един от обесените беше с изваден навън език. Въжета, сплетени като примки на палач, ограждаха снимките на обесените. В средата висеше портрет на жена, стар дагеротип. Жената изглеждаше примирена и строга и ми напомняше на моите предшественици мормони.

– Смяташ ли, че не са искали да покажат снимка на обесена жена? – предположих.

– Не – отвърна Галахър. – Знам за този случай. Само да се сетя. Как се казваше тя? – Той щракна с пръсти, опитвайки се да си спомни. – По дяволите, забравих името ѝ. Тя е единствената екзекутирана жена в Аризона. Когато я обесили, главата ѝ се откъснала. Нямало е какво да снимат.

– Няма ли да е странно – промълвих, – ако се окаже, че примките са били използвани при обесването на тези хора?

– Виж – отговори Галахър и посочи стената. От някои въжета стърчаха изсъхнала човешка плът и косми.

Обърнах се. Тайрон Роубък седеше в газовата камера, чиято врата сега бе затворена. Над телефона до лоста висеше часовник. Той показваше точно девет без две минути. Погледнах към Морган. Сълзите му бяха изчезнали.

– Има ли шанс губернаторът да спре екзекуцията? – попитах Галахър.

– Това копеле? – отвърна той.

Галахър отиде до Морган, а аз се втренчих в часовника. Един въпрос не ми даваше мира – можех ли да гледам? Веднъж бях видял как умира човек. Имам предвид самия момент на смъртта. Издъхването му. Беше също чернокож, морски пехотинец, тежко ранен. Докараха го с хеликоптер на кораба. Сложиха го да легне на едно място на палубата, отделено за ранените. Тогава реших, че ще гледам, ако войникът умре, дори и само за да кажа, че съм бил свидетел на този кратък миг, в случай че останех жив. Спомняйки си това, предположих, че ще мога да понеса екзекуцията на Тайрон Роубък.

Изтече една минута. Погледнах Морган и Галахър, които стояха един до друг. Галахър сложи ръка на рамото на Морган. Лицето на Том бе изгубило цвят. Оставаха още трийсет секунди. Питах се дали телефонът няма да звънне. Може би губернаторът ще се обади. Наблюдавах движението на стрелките. Телефонът звънна и надзирателят вдигна слушалката, за да чуе заповедта на директора. Тайрон Роубък подскочи на стола. Погледна надзирателя, но той не му отвърна, а просто дръпна лоста. Роубък се обърна към Морган и вдигна леко ръката си, за да му отдаде почит. Морган направи същото. Роубък се облегна назад и си пое въздух, първо през носа, а после дълбоко през устата.

Не мога да кажа нищо повече за Тайрон Роубък, защото в този момент извърнах глава. Не исках да гледам. Вторачих поглед в бледозелената стена, докато не чух ужасен звук. Когато се обърнах, видях как Дан повръща на зеления линолеум. Галахър изкрещя:

– Помогни ми да го изкарам оттук!

20

Галахър запали колата и даде на заден, за да излезе от паркинга на затвора. Седях отзад, заел обичайната си позиция. Морган, който беше на предната седалка, качи краката си на арматурното табло и пъхна глава между коленете си. Галахър го погледна неодобрително, но не каза нищо. Изведнъж Морган сви крака назад и със силен животински рев изрита предното стъкло.

Галахър удари спирачки.

– Боже господи, Дани!

Морган се обърна към мен, погледна ме свирепо и извика:

– Не можем да позволим на онова дебело фашистко копеле да осъди Рита Едингтън!

Продължихме пътя си през Чандлър, а на Галахър му беше много трудно да вижда през счупеното стъкло. Никой от нас не продума, докато не доближихме Бейзлайн Тавърн. Морган нареди:

– Отбий тук, имам нужда от нещо за пиене.

Погледнах часовника си, който показваше едва единайсет. Галахър се вторачи в Морган с още по-голяма загриженост, отколкото при счупването на стъклото. Въпреки това той зави към покрития с чакъл паркинг. Когато влязохме в заведението, ни удари натрапчивата миризма на застояла бира. Заехме места до джубокса. Единствените други клиенти бяха мъж и жена в ъгловото сепаре, които бяха напълно погълнати от разговора си. Носеха каубойски ризи, ушити от един и същ плат, и подхождащи им каубойски ботуши.

Галахър поръча чаша кафе, а аз – бира. Тогава, за пръв път, откакто го познавах, Морган поръча нещо различно от кутийка бира.

– Дай ми един бърбън, Ханк – помоли той бармана.

Питиетата дойдоха. Пресуших половината халба. Галахър се зае с кафето си, а Морган се втренчи в бърбъна, сервиран в ниска, тежка чаша с лед. Той тъкмо посягаше към нея, а Галахър гледаше по-уплашено, отколкото при падането на капсулата под стола на Тайрон Роубък, когато чух силно затръшване на врата. Погледнах над празните метални маси към мъжа, който току-що бе излязъл от тоалетните. Беше морски пехотинец и веднага си пролича, че е пиян. Не че косата му бе разрошена – беше твърде къса за това. Униформата му също не беше в безпорядък. Вратовръзката му бе вързана на перфектен възел, а дрехите му бяха изгладени и спретнати, включително и фуражката, прилежно сгъната на колана. Единствено очите издаваха състоянието му, или по-точно блясъкът в тях, както и нестабилната му походка, сякаш се опитваше да запази равновесие в бурно море. Беше безнадеждно и затрогващо пиян. Пехотинецът се заклати към бара, където го чакаше питието, върху което бе работил последно, но краката му не издържаха и той се стовари на пода. Униформата му беше със сержантски нашивки.

Морган погледна младия войник. После питието, към което бе посегнал. И отново морския пехотинец.

– Мили боже! – въздъхна барманът. – Този човек! – Той излезе иззад бара и се наведе над момчето. – Хайде, приятелче, трябва да си тръгваш.

Пехотинецът изсумтя нещо, което приличаше на отказ. Промърмори, че не може да стане. Една сервитьорка се опита да го придума да се изправи, но имаше същия неуспех като бармана.

– Извикай ченгетата! – извика ѝ той.

Морган се изправи.

– Чакай малко, Ханк. – Той се доближи до младия мъж на пода и се наведе над него. – Ако наистина си пехотинец – каза Морган, – трябва да помръднеш шибания си задник от този шибан под и да се разкараш оттук.

Сержантът стана бързо и излезе на слънчева светлина, а Морган взе бърбъна от масата и го изля в саксията на една оклюмала бостънска папрат до автомата за цигари – растение, което и без това нямаше място в Бейзлайн Тавърн.

21

След като закарахме пехотинеца до къщата на чичо му в Чандлър, се върнахме в офиса. Намерих бележка на бюрото си, която гласеше, че трябва да се обадя на Сю Менендес. Набрах номера ѝ.

– О, да, мистър Маккензи. Благодаря ви много, че се обаждате. Съпругът ми иска да разговаря с вас.

Мина доста време, докато тя някак си успя да му подаде телефона, и аз чух гласа му, който звучеше по-добре от преди.

– Дъглас – каза той. – Чудех се дали имаш нещо против да те поканя на чаша чай.

– Не, сър – отвърнах. – Разбира се, че нямам. – Направих кратка пауза, след което попитах: – Кога да дойда?

– Какво ще кажеш за веднага?

Той ме чакаше в зимната градина в задната част на къщата. Този път бе седнал и изглеждаше много по-добре, отколкото вечерта, когато го срещнах за пръв път. На масата пред него имаше електрическа пишеща машина, около която бяха разпилени множество книги и писма. Сю Менендес ни донесе чай и се оттегли. На масата имаше бутилка от познатата текила и Франк Менендес си сипа малко в чая. Този път не ми предложи от нея.

– Чух, че си придружил Дани на екзекуцията на Тайрон Роубък тази сутрин – каза той.

– Да, така е.

– Как мина? – попита той.

Как трябваше да отговоря на такъв въпрос? На устата ми бе да кажа „много добре“, но се усетих и в крайна сметка описах подробно какво се бе случило. Не скрих дори, че Морган е повърнал на пода. Усетих, че тази подробност нарани Франк. Той кимна.

– Мислиш ли, че Дани ще се оправи?

Отвърнах, че вярвам в това. Разказах му за Бейзлайн Тавърн, морския пехотинец, бърбъна и бостънската папрат.

Той каза:

– Проклет да съм! – После добави: – Виж, Дъг, причината да те поканя тук е случаят „Едингтън“.

– Да, сър.

– Защо, за бога, Ферис иска да защитаваме тази жена?

– И Дан го попита същото – отвърнах и описах на Франк Менендес срещата ни в офиса на ранчото в деня на убийството.

– Е, какво отговори Ферис?

– Каза, че семейството му ѝ е задължено. Просто настоя да я защитаваме. Нищо повече.

Франк Менендес се замисли, отпи от чая си и зарея поглед из слънчевата стая, вслушвайки се в музиката от радиото.

– Красива е, нали? – попита той. – Разпознаваш ли какво е?

– Май Шуберт. Квинтетът „Пъстървата“.

Той вдигна чашата си към мен и кимна одобрително.

– Разкажи ми откъде е Рита.

– Мисля, че е родена в Уинслоу, но учеше в гимназията в Меса.

– Тя и Травис са били в едно и също училище?

– Да.

– Как се държаха един с друг?

– Не знам. Никога не съм ги виждал заедно. Дори не знаех, че са гаджета, докато не се ожениха.

– Не си ли познавал приятелката на Травис Едингтън? Доколкото ми е известно, семейството ти е било близко с неговото.

– Човек би го предположил – казах. – Но така и не разбрах, че си има приятелка.

Той отново се върна към чая си и след време попита дали знам как Ферис Едингтън е приел брака на Травис и Рита.

– Не – отговорих.

Като че ли той забеляза нещо в реакцията ми, което несъзнателно ме бе издало.

– Давай – заяви той. – Беше на път да кажеш нещо.

– О, просто сега се сетих. Спомням си, че баща ми не одобряваше техния брак. Веднъж дочух, че говори с майка ми за това. Когато влязох в стаята, те замълчаха, но си спомням, че имаше нещо нередно около брака им, нещо, което баща ми не харесваше.

– Да не би да е било свързано с неодобрението на Ферис?

– Не. Той щеше да ми каже, ако е така. Всички в ранчото щяха да говорят. Освен ако…

– Какво?

– Просто си помислих, че мистър Едингтън много харесваше Рита. Винаги се държеше любезно с нея. Струва ми се, че я възприемаше повече като част от семейството, отколкото самия Травис.

Франк Менендес се заслуша в Шуберт и продължи да пие чая си. На някои места дори затананика мелодията. Беше немощен и слаб, но въпреки това изглеждаше много щастлив. Държеше се, сякаш не съм там, сякаш просто съм някаква папка, от която чете, непълен комплект документи, от които се опитва да разгадае за какво се отнася дадено дело. Аз също отпивах от чая и наблюдавах как следобедните сенки се спускат над двора зад големите прозорци.

– Как изглежда Рита Едингтън? – попита той накрая.

Описах му я – висока и красива. Обрисувах косата и очите ѝ, разказах му колко добре се е държала винаги с мен.

– Ти знаеше ли, че Травис иска да продаде ранчото?

– Не – отвърнах.

– Истина е. Смяташе да го превърне в голяма строителна фирма. Ферис не прие предложението му. Мисля, че той мечтаеше внуците му да продължат бизнеса.

– Което изглежда твърде невероятно сега – казах.

– Нали? – отвърна Франк Менендес. – Просто се чудех дали плановете на Травис да продаде ранчото не са накарали Рита да го убие.

– Дан е сигурен, че не го е извършила тя – заявих. Разказах му за срещата на Морган с Рита в затвора и нейните думи, че Миранда е застреляла Травис.

– Наистина ли ѝ вярваш? – попита Франк Менендес.

– Не знам. Мисля, че е възможно.

– Да – отговори той. – Всичко е възможно. Предполагам, че ако Ферис беше оставил сина си да управлява ранчото, Травис щеше да има контрол над богатството на Едингтън. Може би Рита е приела това като заплаха. Вероятно е почувствала, че може да извлече повече от Ферис, отколкото от Травис. Ти каза, че Ферис винаги се е държал добре с нея.

Не отговорих нищо.

– Да – добави той. – Сигурно е видяла как богатството ѝ се изплъзва.

Изведнъж той ми се стори много изтощен. Сю Менендес влезе в стаята. Тя погледна загрижено съпруга си и каза:

– Мисля, че е по-добре да си тръгвате, мистър Маккензи.

– Да – отвърнах. – Разбирам. – Изправих се.

– Чакай, Дъглас – каза Франк Менендес. – Ще ми направиш ли една услуга?

– Да.

– Ще ми намериш ли снимка на Рита Едингтън?

Обещах му да го направя и той ме покани на вечеря следващия ден.

22

Доктор Гидиън Епстийн носеше риза, разкопчана почти до пъпа, златни вериги около врата и множество пръстени на ръцете. Беше облечен със скъпи панталони „чарлстон“ по последния писък на модата. Под тях се виждаха италиански ботуши от мека кожа с високи токове. Черната му коса беше силно накъдрена и ми се стори, че е боядисана. Доктор Епстийн носеше експертизата, която бе изготвил в кабинета си в Лос Анджелис.

– Ако приемем, че момичето страда от кататония, състоянието по принцип се разглежда като форма на шизофрения – обясни ни психиатърът. – Има няколко разновидности. Ступорът е най-често срещаната. Вашето момиче е в такова положение, нали? Твърдите, че е вцепенена?

– В затвора ни казаха, че е вцепенена и тялото ѝ е сковано – отвърна Морган.

– Сковаването не е толкова типично. Обикновено кататонният ступор се характеризира с восъчна гъвкавост. Позата често може да бъде сменена, както се моделира восък или глина. Ако човек остане скован дълго време, мускулите му могат да атрофират.

– Не мисля, че това се е случило с нея – предположи Морган. – Джейк Ашър, адвокатът, когото споменах, казва, че състоянието ѝ е непроменено.

– Звучи ми, сякаш тя се вцепенява, когато някой ѝ обръща внимание.

– Искате да кажете, че може да контролира състоянието си?

– Нямах предвид, че симулира – отговори докторът. – Но ви гарантирам, че не може да остане в една и съща поза през цялото време. Например трябва да яде, нали така?

– Не се бях сетил за това – каза Морган.

– Понякога се налага да храниш насила пациентите. Виждал съм дори случаи, в които го правят интравенозно. Но обикновено те се хранят без проблем. И го когато никой не ги вижда. Биха лапнали всичко, до което се докопат.

Седяхме повече от два часа и слушахме обясненията на д-р Епстийн относно състоянието на Миранда Едингтън и ужасната емоционална травма, която вероятно го бе причинила. В края на разговора той се съгласи да свидетелства за защитата.

– Има едно нещо, Дан – каза Епстийн, докато се изправяше, за да си тръгне. – Ние само предполагаме, че тя страда от кататония. Трябва да познавам физическото ѝ състояние. Разбирам проблемите със съдията, но ако ми осигурите добро описание на очевидец, то може да ми спести неприятни изненади по време на кръстосания разпит.

– Направихме всичко по силите ни, Гидиън – каза Морган извинително.

– Може да се окаже важно – отвърна експертът. – Дори критично.

Джоузефин повика такси, което да закара лекаря до летището. След като той си тръгна, Морган се отпусна на стола си.

– Напомни ми да му платим преди произнасянето на присъдата. Последния път, когато го използвахме, той научи, че сме спечелили, преди да ми изпрати сметката. Направо ни одра кожата.

– Съдебните заседатели ще харесат ли бижутата, които носи? – попитах.

– Не се притеснявай – успокои ме Морган. – Гидиън Епстийн е достатъчно умен, за да не се появи в този вид пред заседателите в Аризона.

23

Отпътувах с колата към родната ми къща в Меса, за да потърся снимка на Рита Едингтън за Франк Менендес. Знаех, че ще открия стар годишник от гимназията, но се надявах да намеря и други фотографии. Спомних си, че майка ми пази няколко снимки на семейство Едингтън.

Последно бях живял там като студент. Баща ми тъкмо бе починал и майка ми се бе преместила в Калифорния. Сега преговаряше да продаде къщата на група доктори, които възнамеряваха да я срутят и да построят клиника. Огледах предметите наоколо: рояла, картините, книгите на майка ми, мраморната масичка за кафе и огледалото с позлатена рамка – всички покрити с дебел слой прах.

Преди, когато се връщах у дома след дълго отсъствие, къщата се изпълваше със спомени от детството ми. Спомени за следобедите, в които се прибирах от училище или играех голф. За роднини – чичовци, лели и братовчеди, които слизаха от окръг Навахо в долината заради топлото време. За моята баба. Спомнях си за нейните празненства, на които често присъстваше Ферис Едингтън. Някой ми бе казал, че Франк Менендес е бил на едно от тези събирания, но тогава съм бил твърде малък, за да се запозная с него. Понякога старата къща ми напомняше на моя починал брат. Но сега, докато стоях сам в прашната всекидневна, изпълнена с приглушена светлина, всички онези спомени отстъпиха място на годините от моето следване, прекарани там – късните вечери, когато се прибирах капнал от умора, пиех няколко бутилки бира, за да заспя и да получа макар и мимолетното успокоение, че няма да се проваля. Спомних си за коледите, пропилени през всичките тези три години, заради ожесточеното учене. Тогава научих какво означава да си стресиран и уплашен. Докато стоях там тази вечер, споменът никак не ми се понрави.

Отидох бързо в малкия кабинет, където майка ми държеше албумите си. Заразлиствах ги и накрая намерих една подходяща снимка, направена на Уайт Ривър над Макнари, в местността Шийпс Кросинг. На нея присъстваха родителите ми, Ферис Едингтън и Травис. И, разбира се, Рита. Те стояха на моста, който пресичаше реката. Стори ми се, че Рита е по-близо до Ферис, отколкото до Травис. Снимката беше от 1959 г. Разбрах това от модела на кадилака на Ферис, който бе паркиран на заден план до реката. Той си вземаше нов кадилак всяка година. Понякога баща ми купуваше старите му коли. Рита се виждаше ясно и цветът на косата и очите ѝ се открояваше добре. Тя не изглеждаше много по-различно, отколкото на срещата ни в затвора. Бях сигурен, че съм изпълнил желанието на Франк Менендес, и поех на запад към Финикс.

Сю Менендес ме заведе до маса, която бе аранжирала с кристални чаши, сребърни прибори и цветя. Франк Менендес вече бе заел своето място.

– Ще вечеряме скоро, мистър Маккензи – каза тя. – Нека ви предложа нещо за пиене. Какво желаете?

– Имате ли още от онази текила?

– Седни, Дъглас – покани ме Франк Менендес. – Намери ли снимка на Рита Едингтън?

– Да, сър. – Подадох му я.

Сю Менендес ми връчи питието и се извини, за да погледне вечерята. Отпих мълчаливо от текилата и погледнах към Франк Менендес. Той разучаваше фотографията, която му бях донесъл. Стори ми се по-слаб от предишния ден и като че ли изглеждаше по-отпаднал. Но погледът му беше буден и ясен.

– Така ли изглежда сега? – попита той накрая.

– Да, до голяма степен.

– Мястото прилича на Шийпс Кросинг – каза той.

– Да, така е.

– Преди години там имаше добър улов.

– Не и сега – отвърнах. – По-добре е в Блек Ривър. Няма толкова много рибари, а и понякога могат да се намерят големи мухи.

Той не ме слушаше. Просто гледаше снимката, сякаш бе потънал в друго време.

– Казах ли ти, че харесвах баща ти? – попита той накрая.

– Да, сър.

– И майка ти също. Веднъж бях на гости в нейната къща. Тогава ти беше много малък.

– Да, сър.

– Никога не съм виждал тази жена – каза Франк Менендес. – Не бях поканен на сватбата ѝ с Травис. Винаги съм се чудил защо. – Сю Менендес донесе купа със спаначена салата и я сложи на масата. – Сю, не си ли се питала защо Ферис не ни покани на сватбата на сина си?

– О, не знам – отговори тя. – Мислила съм за това. Но беше много отдавна.

Сю излезе от стаята. Когато се върна, носеше плато с агнешки ребърца. Донесе и чиния със зеленчуци и бутилка скъпо френско вино „Монтраше“. Тя наля на мен и на себе си. В чашата на съпруга си сипа един пръст текила. После ни погледна и каза:

– Добър апетит, господа.

С известно усилие Франк Менендес надигна чашата си.

– Тази вечер ще ядем агнешко в чест на Ферис Едингтън. – Той отпи от текилата. – Кажи ми, Сю, защо Ферис иска да плати на най-добрия адвокат по наказателни дела в Аризона, за да защити жената, убила сина му?

– Не знам, Франк.

– Ти предполагаш – намесих се, – че тя го е убила. Дан е убеден, че не го е направила.

Той се облегна на стола и отново разгледа снимката. Франк Менендес не докосна храната. Пиеше текила, втренчен във фотографията. Нямах представа какво вижда на нея или защо ме бе помолил да му я донеса. Като приключихме с вечерята, Сю Менендес сложи на масата бутилка коняк и сипа малко в две тумбести чаши. Франк Менендес запали пура.

– Кажи на Дани да ме посети. Предай му, че искам да говоря с него за делото.

– Добре – обещах.

Франк Менендес се обърна към жена си.

– Когато се чудеше защо не сме поканени на сватбата на Едингтън, до какъв извод стигна?

– До никакъв. Не знам защо не ни поканиха.

– Мога ли да запазя снимката, Дъглас?

Отговорих утвърдително и той я пъхна в джоба на копринения си халат.

Като се преместихме, забелязах, че е обут с черни кадифени пантофи, на които бяха избродирани инициалите му. Помислих си, че въпреки изтощението той имаше стил. Спомних си за снимката му с Морган и Катрин, на която носеше смокинг.

Той изпуши пурата и изпи брендито. Вечерта приключи бързо и аз седях в мустанга на път за Кендъл Хаус, без да имам и най-беглата представа защо бях отишъл там. Съмнявах се, че някога отново ще видя Франк Менендес. Въпреки това се чувствах поласкан от поканата му. Все пак го бях видял и нямаше никакво значение, че присъствието му не бе толкова впечатляващо, колкото на снимката от Вашингтон, на която носеше смокинг и държеше чаша шампанско. Бях разговарял с него, бях усетил необузданото му любопитство – тайнствено и може би малко детинско, но все още енергично, интелигентно и пълно с живот. Докато пътувах в хладната вечер, се чудех какво ли бе видял на снимката.

24

Отново седяхме в офиса на ранчо „Едингтън“. Морган заяви:

– Трябва да те попитам нещо, Ферис. – Ферис Едингтън кимна. – Знаеш ли дали Травис е насилвал Миранда?

Ферис Едингтън затвори очи.

– Не, Дани, но предполагам, че ти си открил, че го е правил. – Морган не продума. – Ясно. – Ферис Едингтън взе цигара от сребърната табакера на бюрото, запали я и дръпна замислено. – Рита каза ли ти, че Миранда го е застреляла?

– Нямам право да говоря за това – отвърна Морган.

– Предполагам, че ти го е казала. В противен случай не би ми задал този въпрос. В отговор ще те уверя, че не знам дали Травис е насилвал детето.

– Ферис, трябва да ми разкажеш всичко – обясни му Морган. – Всичко, което би те накарало да се усъмниш, че Травис е насилвал момичето.

– Знаехме, че нещо не е наред – призна Ферис Едингтън. – Детето беше толкова объркано. Местим я от една клиника в друга, откакто навърши седем. Трябва да има причина за състоянието ѝ. Чудил съм се каква е тя, но никога не съм допускал, че Травис би сторил подобно нещо. – Ферис се изправи и отиде до другия край на кабинета си. – Като казваш „насилва“, имаш предвид сексуално, нали, Дани?

– Да.

– Не. Никога не съм го допускал.

Дойде ред на Морган да запали цигара. Той издиша обичайния гъст облак дим и огледа кабинета.

– Ще пиеш ли нещо, Дан? – попита Ферис.

– Чаша кафе.

– Дъглас?

– И за мен, сър.

Морган изгледа Ферис, докато той напускаше стаята, и ме попита:

– Какво ще кажеш? Беше ли искрен?

– Не знам – отговорих. – Не съм предполагал, че може да лъже. Нямам причина да мисля противното.

– Нито пък аз – съгласи се Морган, стана от стола и закрачи из стаята. – Старият Ферис със сигурност не е похарчил много пари за интериора.

За пръв път забелязах колко спартански е обзаведен кабинетът на Ферис Едингтън – недовършени грапави стени, облицовани с борово дърво, старомодно писалище и черен метален шкаф за документи. На две от стените безразборно бяха закачени няколко снимки на расови бикове. На писалището имаше фотография, на която Ферис Едингтън се здрависваше с Хари Труман. Подът беше от голи борови дъски.

Ферис се върна с красива сребърна кана и сипа кафе в три картонени чаши.

– Ето сметана и захар, ако искате.

– Ферис – заговори Морган, – какво би помислил, ако Рита каже, че Миранда е застреляла Травис?

– Питаш ме дали бих ѝ повярвал?

– Да.

– Да, бих ѝ повярвал.

Морган ме погледна и кимна едва забележимо.

– Трябва да те питам още нещо – добави той.

– Да? – каза Ферис Едингтън.

– Съгласен ли си да свидетелстваш пред съда, че Рита има добър характер?

Ферис си дръпна дълго от цигарата и изтръска пепелта в сребърен пепелник.

– Да, разбира се.

– Рисковано е да се говори за характера на подсъдимия по наказателно дело – заяви Морган.

– Така ли? – попита Ферис Едингтън.

– Да. Ако те призова да свидетелстваш и обвинението разполага с каквато и да е злепоставяща информация за Рита, колкото и да е недопустимо, те могат да я използват, за да те разпитат. Ще се опитат да покажат колко малко знаеш за характера ѝ. Разбираш ли ме?

– Да. И съм сигурен, че няма от какво да се страхуваш.

– Колко сигурен?

– Достатъчно.

Докато се връщахме по Бейзлайн Роуд покрай току-що обраните памукови ниви и под блясъка на залязващото слънце, Морган изведнъж започна да се разколебава.

– Прецаках ли всичко, Дъг?

– Моля?

– Мисля, че се изложих много лошо.

– Защо? – попитах.

– Рита казва истината и Ферис го знае. Готов съм да се закълна. За бога, малката ще се събуди и ще признае, че е извършила убийството. Какво, по дяволите, си мислих, когато настоях да започнем процеса без детето?

– Ти предположи, че щом Миранда се събуди, тя вероятно ще каже, че Рита го е направила.

– Може би трябва да помоля за отлагане. Хенри Пенрод ще се съгласи и ще пусне Рита под гаранция. Може би трябва да го направя.

Втренчих поглед в пламтящия залез, а Морган не продума повече, докато се носехме с трясък през долината под тежкия облак от съмнения.

25

Същата вечер седяхме с Дан Морган в ресторанта на клуб „Аризона“. Бе започнало да ни се превръща в навик. Очаквах да обсъдим възможността за отлагане на делото, но не го направихме. Напротив, Морган не повдигна отново темата и ние просто пиехме бира и вечеряхме, разговаряйки за стратегиите по време на съдебния процес. По-скоро Морган говореше. Аз повече слушах.

– Не знам дали има причина да подложим свидетелите им на кръстосан разпит – каза той, дъвчейки парче месо и вперил очи в мен над чашата си. – Ако допуснем, че една от двете го е убила, показанията на свидетелите няма да ни навредят.

– Съгласен съм.

– Защо тогава трябва да държа някого от тях на свидетелското място повече от необходимото? Не се ли стремим делото да приключи възможно най-бързо?

Думите му имаха смисъл и аз му го казах. След като го направих обаче, осъзнах, че нямам представа за какво говоря. Никога не бях присъствал на истински процес, а само на няколко упражнения в университета. А и никога не си бях представял как може да се развие делото в присъствието на съдебните заседатели.

– Да – допълни Морган. – Ако удължим процеса, те ще си помислят, че разполагат с повече доказателства, отколкото в действителност. Няма да го позволя.

Като взе това решение, той поръча още една бира. Морган се пошегува със сервитьора и за миг си помислих, че ще смени темата. Бирата бе започнала да му действа и той изглеждаше развеселен. Но не за дълго. Само след секунди отново заговори за делото.

– Рита е всичко, което имаме – заяви той. – Онези психиатрични глупости са само за заблуда на противника. Те могат да послужат на съдебните заседатели като претекст за освобождаването ѝ, в случай че поискат да го направят. Ако ѝ повярват, печелим. Ако решат, че лъже, губим. Толкова е просто. – След известно време той продължи: – По дяволите, трябва да поговоря с нея, за да я подготвя. – Не отвърнах нищо, тъй като стана ясно, че той говори на себе си и не очаква аз да се намеся. – Искам да приключа с прекия ѝ разпит до пет часа в петък следобед – каза той. – Показанията ѝ трябва да улегнат в главите на съдебните заседатели през уикенда. Така Хаузър ще има два пълни дни да се подготви за кръстосания ѝ разпит, но ако разполага с нещо разобличаващо, той вече го има. Един уикенд повече няма да му помогне особено. Какво ще кажеш?

– Струва ми се, че е важно – отвърнах – хората да имат време да осмислят казаното от нея, преди някой да го оспори.

– Наистина го вярвам, Дъг. Ако човек чуе нещо и помисли над него, преди то да бъде оспорено, обикновено го приема за истина. А колкото по-дълго нещо остане неопровергано, толкова по-трудно е да убедиш някого, че е лъжа.

– Не знам нищо за кръстосания разпит – признах на Морган.

– Правило номер едно – заяви той високо и с блясък в очите. – Никога не задавай въпрос, ако не знаеш предварително отговора. Дори да забравиш останалото, винаги помни това. Правилото е основно и за прекия разпит. Разликата е, че е много по-трудно да го спазиш по време на кръстосан, защото свидетелите често са злонамерени и отказват да отговарят на въпросите както ти искаш. Трябва да ги принудиш да дадат желания от теб отговор. Или да докажеш, че лъжат. – Той се втренчи в мен сякаш за да се увери, че съм разбрал.

– Имам чувството, че е по-лесно на теория, отколкото на практика – предположих.

– И си дяволски прав. Най-трудното е да приложиш правилото.

– Ти как успя?

– Франк ме научи на повече неща от всеки друг. Като завърших право, започнах работа в кабинета на окръжния прокурор. В онези дни те хвърляха в съда още на първия ден. Загубих първите две дела, по които бях обвинител – едното за изнасилване, а другото за нанасяне на тежка телесна повреда. Адвокат по двата процеса беше старият Ангъс Макбрайд – мазно, безскрупулно копеле. Нямаше начин да не го харесаш, но си беше голям мръсник. Призова един и същ експерт за свидетел по двете дела. Не си спомням името му, но той беше още по-зъл от стария Ангъс, същинска вавилонска блудница. Прегази ме като цяла танкова дивизия. И не можах да направя нищо. – Морган се спря и си пое дълбоко въздух. – Нека ти кажа едно. Няма по-гадно чувство на този свят от това да стоиш в съдебната зала и да наблюдаваш как делото ти се проваля, защото някакъв свидетел бръщолеви безсрамни лъжи, а ти не можеш да го докажеш. – Той направи кратка пауза, за да си спомни къде е прекъснал историята си. – Както и да е, един ден Франк Менендес видя как ме унищожават. Казах му колко ми е неприятна ситуацията и той ме повика в кабинета си. Даде ми няколко книги за водене на кръстосан разпит. Не научих много от тях. Съветите му ми помогнаха повече.

– А какви бяха те?

– Редица неща, на които адвокатите се учат в съда след известно време. – Морган ми разказа какво е усвоил от други колеги и съдии. Обясни ми разликата между пряк и кръстосан разпит. – При кръстосания разпит ти водиш разговора. Можеш да задаваш въпроси, които не само предполагат определен отговор, но и го изискват. Това е всичко. Принуждаваш свидетеля да каже онова, което искаш. Не го оставяш да се измъкне.

Морган ми изброи средствата, с които се постига последното. Спомена, че е хубаво да се съкращават въпросите, така че да са прости и да принудят човека да отговори с „да“ или „не“. Разясни ми как се контролира свидетелят, като се слага примка около врата му и се държи изкъсо въжето. Описа как се посочва наличието на некомпетентност, пристрастност, предубеденост или корупция, както и начините, по които се извличат признания за извършени правонарушения.

– Трябва да се опиташ да убедиш съдията или съдебните заседатели, че свидетелят не знае за какво говори или, още по-лошо, че лъже безсрамно. – Той изпи бирата си и поръча по още една за двамата. После се замисли. – Но знаеш ли какво? – попита накрая. – Почти всеки, заел свидетелското място в съдебната зала, не говори истината.

– О, стига – отвърнах.

– Не, така е. И аз не го вярвах преди. Но сега съм сигурен. Залозите са прекалено високи. Това е състезание. Всеки иска да победи и някой винаги го прави. А друг винаги губи. Никой в тази страна не иска да е губещ, затова хората се обединяват в отбори, които мамят и лъжат. – Изгледах го недоверчиво. – Ще ти дам пример. Помниш ли съдебния лекар, който свидетелства на предварителното изслушване на Рита?

– Да, доктор Уолас.

– Сещаш ли се за момента, в който го принудих да признае, че аутопсията не показва дали Рита или Миранда е застреляла Травис?

– Да. Той се държа агресивно. Продължи да говори неща в полза на Хаузър. А знаеше много добре, че това е против правилата.

– И още как. Жената е обвинена в предумишлено убийство. Може да свърши в газовата камера. Нима има по-важен момент, в който свидетелите трябва да бъдат искрени? – Морган се наведе над мен, сякаш наистина очакваше отговор на своя въпрос, но преди да успея да кажа нещо, той допълни: – А копелето говори такива глупости. – Той се обърна рязко и се огледа из ресторанта. – Ей, Мейсън! Донеси ни по още едно. – Той изпи половината бира, преди да се върне към разговора ни за съдебния лекар. – Но какво трябваше да направим? Той дори не излъга, а просто прекрачи малко границата. Не можехме просто да дискредитираме кучия син. Нямахме достатъчно оръжия в арсенала си, а и ако се бяхме опитали, останалите нямаше да го одобрят. Щяха да си помислят, че се държим враждебно. Вероятно така е по-добре. Но е важно винаги да контролираш свидетелите. – Морган вече говореше провлачено, но аз продължавах да го слушам като омагьосан. – Трябва да се пазиш именно от такива като него, експерти с титли пред името си: доктор на медицинските науки, заклет счетоводител и т.н. Плащат им, за да лъжат, а те го практикуват и стават все по-добри.

– Кое е правило номер две? – попитах.

– Моля? – каза той. После удари по масата и ме посочи с пръст. – Никога, никога не задавай въпроса „Защо?“.

– Защо? – учудих се.

– Понеже тъпото копеле ще ти обясни защо. А ти не искаш да дадеш на злонамерения свидетел възможността да се измъкне от мястото, където си го приклещил. Никога не бива да казваш „Защо?“, „Обяснете“ или „Какви са причините да споменете това?“. – Докато говореше, гласът му стана писклив и той разлюля женствено глава. – Никога не питай: „Е, господин свидетел, ако не сте видели побоя, откъде сте толкова сигурен, че клиентът ми му е отхапал ухото?“ – Зяпнах го учудено. – Всеки път отговорът ще е един и същ, Дъг. „Е – ще отвърне той, – видях как го изплюва.“

– Уф – казах и се засмях.

– Стар виц, Дъг. Но не е ли достатъчно красноречив?

– Мисля, че схванах идеята – отговорих. – Кое е правило три?

– Не задавай излишни въпроси. Щом получиш от свидетеля онова, което искаш, си седни и замълчи.

– А правило четири?

Морган се обърна отново към сервитьора.

– Донеси ни още две бири, Мейсън. – Той отново ме погледна. – Какво каза?

– Правило четири?

– А, да. Не им позволявай да повторят казаното по време на прекия разпит. Така само ще го напомниш на всички.

– Правило пет?

– Бъди лаконичен. По този начин ще придадеш по-голяма тежест на изводите си. – Седях като хипнотизиран, докато Морган разказваше истории за свидетели, които е предпочел да пощади, и се наслаждаваше на спомените си за онези, които е разобличил. – Не забравяй едно, Дъг. Най-добрият адвокат в съда, когото някога съм срещал, е Франк Менендес. – Той стовари ръцете си върху масата. – Трябва да се махаме оттук. Започвам да се напивам.

– Почакай.

– Какво?

– Чух, че си изготвил наръчник за водене на кръстосан разпит.

– Така е.

– Защо не го публикуваш?

– Защото не искам да дочакам деня, в който всеки прокурор в града ще използва написаното вътре срещу собствените ми свидетели.

– Ще ми дадеш ли да го прочета?

Той спря погледа си върху мен и го задържа дълго.

– Може би – каза накрая. – Някой ден.

26

По някое време през нощта чух настоятелно тропане на външната врата. Слязох сънен по стълбите от горния етаж на мезонета, отворих и в тъмнината срещу мен разпознах блещукането на цигара, а после чух провлачения аризонски акцент на Дан Морган.

– Облечи се. Отиваме на едно място.

Не го попитах нищо. Просто се облякох и го последвах уморено към колата му. Когато се събудих напълно, осъзнах, че пътуваме на изток по Кемълбек Роуд.

– Къде отиваме? – поинтересувах се.

– Трябва да видя момичето – отвърна той.

– Моля?

– Трябва да видя Миранда Едингтън.

Отне ми известно време, за да осмисля думите му.

– Не бива да го правиш – заявих.

– Кой го казва?

– Джейк Ашър… съдията… докторът, както и да беше името му.

– Харди – подсказа ми Морган. – Те само ни забраниха да видим медицинското ѝ досие. Не ни казаха, че не може да я посетим.

– Поиска ли разрешение да я видим?

– Не – отговори той.

– Възнамеряваш да се промъкнеш в болницата, нали? – казах.

Морган се обърна към мен и в нощта, отчасти огряна от луната, успях да видя единствено очите му. Отначало долових враждебност, но после разбрах, че е просто притеснение. Може би Морган беше точно толкова уплашен, колкото и аз самият.

– Да – отвърна той и отново се загледа в пътя.

– Защо?

– Защото ще призова Гидиън Епстийн да свидетелства за състоянието на Миранда Едингтън. А тъй като той няма как да я види, ще се наложи да му задам хипотетични въпроси, основани на предположения за сегашното ѝ състояние. Не искам след това Макс Хаузър да повика свидетели, според които предположенията, въз основа на които разпитвам Гидиън, са ненадеждни. Трябва да му я опиша, Дъг. По начин, който ще ни свърши работа.

– Това каза и той, когато беше тук. Помоли ни за описание на Миранда.

– Точно така – потвърди Морган.

Той продължи да кара и ме остави да размишлявам върху чутото. Замислих се колко ли време щеше да им отнеме да ни изправят пред съвета на Адвокатската колегия, след като ни хванат как влизаме с взлом в болницата. Зачудих се и защо ме бе взел със себе си. Толкова ли е уплашен, че се нуждае от морална подкрепа, която само едно съзаклятие може да осигури? Каквато и да бе причината, не исках да се замесвам. За миг бях на път да го помоля да спре, за да сляза, но после го погледнах отново. Лунната светлина подчертаваше белезите на бузите му и яростната решителност в очите му и аз не бях в състояние да проговоря. Реших да остана с него.

Никога не бях виждал болницата „Кемълбек“. Предполагах, че е място, където се възстановяват богатите, когато им хрумне, че са депресирани, объркани или алкохолизирани. Спомням си, че очаквах да видя някакво луксозно място, ако не величествено, то поне очарователно, с красиви градини, където се разхождат влиятелните хора от Източното крайбрежие и се наслаждават на чистия въздух на пустинята. Предполагах, че прилича на „Билтмор“ или „Кемълбек Ин“. Но болницата „Кемълбек“ се оказа невзрачна едноетажна сграда от цимент, построена в средата на жилищен комплекс. Около нея се издигаха портокалови дървета и въпреки че беше нощ, отпред все още се вееше американското знаме. От едната страна на сградата имаше прозорец от дебело стъкло, през което се виждаше, както успях да разпозная от далечината, слабо осветеното фоайе. Вътре беше много чисто и подредено, а на едната стена висяха документи, които приличаха на грамоти. Видях всичко това, докато Морган караше бавно по Трийсет и четвърта улица, а аз се взирах съсредоточено между сенките на портокаловите дървета.

Едно нещо отличаваше сградата – зад нея се извисяваха стръмните склонове на планината Кемълбек, която подобно на Гибралтар приличаше на могъщ покровител. Докато Морган бавно обикаляше, луната осветяваше планината и тя се открояваше ясно на хоризонта. За миг ми се стори, че е изплюла луната като огнено кълбо, за да освети мястото, което закриляше – сцената на замислената от Морган операция.

– Ако ни хванат, ще ни отнемат ли адвокатските права?

– Няма да ни хванат.

– Откъде знаеш?

– Пийт Медина е проверил всичко. Има само един човек от охраната, а медицинските сестри правят нощните си обиколки в полунощ и в четири часа сутринта. Хайде, да влизаме.

Преди да се усетя, той бе паркирал колата в сенките в северната част на паркинга и ние се движехме бързо на изток, привели тела. Изведнъж Морган спря зад един плет от олеандър, отмести няколко листа и надникна през дупката. Крилата в двете краища на болницата лежаха под ъгъл и гледаха на изток към планината, като ограждаха голяма поляна помежду си. От другата страна имаше плувен басейн, волейболно игрище и няколко тенис корта. Зад тях се издигаше ограда, на която се бе облегнал униформен мъж и гледаше към планината.

– Тя е в стая номер петнайсет – прошепна меко Морган.

– Как разбра?

– Пийт ми каза.

– Къде се намира стаята? – попитах, едва успявайки да си поема въздух.

– Мисля, че е ей там. Трябва да се промъкнем покрай стената, преди тоя да се обърне.

– Сигурно има още хора – предположих. – Сестри, лекари и други служители.

– Не. Тук не е толкова оживено. Да тръгваме.

Шмугнахме се през плета и се промъкнахме покрай стената на болницата, където висеше табела „Ресторант – диетично хранене“. В този миг чух нещо и подскочих.

– Дан, там има някой.

– Сигурно е само котка, по дяволите. Да вървим.

– Ами ако при Миранда има сестра? Или някой от охраната?

– Няма.

– Откъде знаеш?

– Повярвай ми, знам. Хайде.

Придвижихме се от северното към южното крило на болницата. Редяха се дървени врати с номера, които гледаха към тротоара подобно на стаи в старомоден мотел. Преди да стигнем до тях, пред нас изникна стъклена врата с табела „Документация“. Морган спря и се загледа в думата. Той допря ръка до стъклото, сякаш за да предпази очите си от някакво невидимо сияние, а после се приближи по-близо, за да надникне вътре. Огледа помещението зад вратата, като несъмнено търсеше шкафовете с папките на пациентите или по-точно един конкретен с буквата „Е“.

– За бога, моля те – казах. – Дори не си го помисляй.

Отдъхнах си, когато накрая той продължи към номерираните дървени врати. Стигнахме до стая номер петнайсет и Морган се обърна към мен, за да ми даде инструкции. Въпреки че гласът му едва се чуваше, прозвуча изключително напрегнато.

– Ако детето се събуди – промълви той, – до олеандровите храсти има само петдесетина метра. Разбра ли?

– Да – отвърнах.

– Тичай, колкото можеш по-бързо. Ясно ли ти е?

– Да.

Той извади кредитна карта и точно като по филмите я прокара между вратата и касата, а аз стоях до него, чудейки се колко ли бързо може да запали форда, ако се наложи. Вратата се открехна и през нея нахлу сноп светлина.

– Лампата свети – казах.

– Да – отвърна Морган.

Той побутна вратата и се промъкна вътре. Изпитах старото тягостно чувство, което ме сполетява всеки път, преди да вляза в болнична стая – страха от непознатото и спектъра от вероятности как ще изглежда човекът, когото ще посетя. Моментът отмина и аз последвах Даниъл Морган в стаята на Миранда Едингтън. Както споменах, лампата светеше и огряваше малкото приветливо помещение с дървена ламперия. Вътре имаше две легла и погледът ми отначало попадна върху празното. Загледах се в бродираните чаршафи, изучавайки внимателно тесните им розови кантове. После погледнах към килима и забелязах топлите нежни цветове. Вниманието ми се спря върху семплия скрин с чекмеджета и накрая с усилие се обърнах към другото легло.

В него лежеше Миранда. Във външния ѝ вид нямаше нищо обезпокоително. Тя изглеждаше точно както си я спомнях от последния път, когато я видях – хубаво малко момиче с тъмночервена коса, която не бе толкова блестяща като на майка ѝ. Бе легнала върху чаршафите, облечена с розова фланелена нощница, и изглеждаше спокойна. Сините ѝ очи бяха отворени и приковани в отсрещната стена. Морган бе поискал да я види. Е, направихме го и аз бях готов да се засиля към олеандровите храсти.

– Здравей, Миранда – каза Морган. Нямаше отговор. Той размаха ръка пред очите ѝ. Никаква реакция, дори примигване. – Можеш ли да говориш, Миранда? – попита Морган. Тя раздвижи устни, но не за да каже нещо. Стори ми се, че ги присви. Изглеждаше, сякаш стиска още по-силно зъби.

Морган отиде до долния край на леглото и с видимо усилие вдигна единия ѝ крак. След като успя да го помести на петнайсетина сантиметра, той го пусна, а кракът остана в същата позиция, сантиметри над леглото. Морган се върна при мен и прошепна:

– Дъг, искам да направиш нещо.

– Какво?

– Отиди до нея и върни крака ѝ в положението, в което беше, преди да го преместя. После ела при мен, за да те питам нещо. Разбра ли?

– Да.

– А сега го направи. Бързо.

Взех крака на Миранда, както бе направил Морган, и го натиснах надолу. За момент ми се стори, че тя се съпротивлява. Упражних малко повече натиск и го върнах в изходната му позиция. Чувството беше, сякаш местя крака на кукла, закрепен за тялото ѝ. Когато го пуснах, Миранда не помръдна и аз се върнах при Морган.

– Сега искам да помислиш добре върху въпроса ми – промълви гой. – Става ли?

– Да – потвърдих.

– Онова, което усети, може ли да бъде характеризирано като восъчна гъвкавост?

Помислих и казах:

– Точно такова беше чувството. Описанието е много точно.

– Да изчезваме оттук.

Секунди по-късно минахме отново през олеандровите храсти и поехме на запад по Кемълбек Роуд, а аз погледнах през задното стъкло на колата и почувствах невероятно облекчение от факта, че зад нас не вият сирени.

27

В събота следобед отидох на гости на баба ми в Меса. Седнах в слънчевата кухня на малката къща, която децата ѝ (тя имаше дванайсет) бяха построили за нея сред портокалова горичка, след като зимните месеци в окръг Навахо започнаха да ѝ се отразяват зле. Тя стоеше до кухненския плот и изглеждаше едра и солидна в обикновената шарена рокля, а побелялата ѝ коса бе вързана на опашка. Баба сипа брашно върху дъската за хляб, сложи отгоре малка топка пшенично тесто и започна да меси.

– Получих писмо от майка ти днес.

– Така ли? Всичко наред ли е?

– Да, поне според нея. Много ѝ харесва в Калифорния. Обожава мястото, където живее.

Наблюдавах я как работи със силните си ръце. Веднъж майка ми бе казала, че с лявата си ръка баба може да удари някое непослушно дете толкова силно, че то да полети чак до другия край на кухнята. Винаги съм се стараел да я слушам. Тя вдигна тестото, посипа брашно върху дъската и стовари обратно топката, като започна да я натиска, върти и разстила. Усетих силния аромат на хлебчетата, които се печаха във фурната. На масата имаше изрезка от „Аризона Рипъблик“. Придърпах я към себе си. Беше статията за делото „Едингтън“, в която се споменаваше моето име.

Баба ми остави тестото да втасва в един съд. Извади две хлебчета от фурната, отряза парче и го намаза с масло и мед. Сложи го в чиния пред мен и седна. Отхапах от него и започнах да дъвча. Тя свали очилата си с телени рамки, откачайки ги от гъстия кичур коса, в който се бяха оплели. После погледна към статията.

– Дъглас?

Преглътнах.

– Да, бабо?

– Когато адвокатът знае, че клиентът му е извършил ужасно престъпление, как може да го защитава?

Започнах да обяснявам нещо за конституционните права.

– Системата е несправедлива, бабо. Адвокатите предпазват клиентите си от прекалено агресивното отношение на прокуратурата. Те подлагат на изпитание властта. Грижат се за това да не бъдат осъждани невинни хора.

Бел Прат, дъщеря на едни от първите заселници на Юта и Аризона, отново уви телта около ушите си и побутна очилата си нагоре. Тя ме погледна, докато поглъщах хляба, излязъл изпод силните ѝ ръце.

– Как не! – възкликна тя.

28

В следващите дни почти не видях Дан Морган. Както повелява добрата практика, той посети Рита в затвора, за да я подготви за процеса. Нито веднъж не ме взе със себе си. Няколко пъти се срещнахме с Пийт Медина, частния детектив. В редките случаи, в които присъствах на тези разговори, не научихме много – Медина така и не откри нищо интересно за членовете на семейство Едингтън. Междувременно аз свърших нещата, които Морган ми бе поръчал. Написах инструкциите за съдебните заседатели. (Той ме накара да редактирам тези за основателното съмнение поне пет пъти, но накрая ги хареса и реши, че съдията може да ги използва.) Подготвих адвокатското досие по делото, което съдържаше основания за правото ни да представим доказателства за кататонния ступор, както и да призовем за свидетел Гидиън Епстийн, който да потвърди, че убийството на баща ѝ вероятно е предизвикало сегашното състояние на Миранда Едингтън. Изготвих и справка в подкрепа на молбата ни до съдията да инструктира съдебните заседатели при произнасяне на присъдата, която Морган щеше да представи след разпитите на обвинението. Не успях да открия дело точно като нашето, но намерих няколко други съдебни решения, които съдържаха аргумента, поне по аналогия, че доказателствата са недостатъчни за произнасяне на присъда. Ако Морган можеше да убеди съда в това, делото щеше да бъде прекратено.

– Нямаме никакъв шанс – каза Морган. – Мога да викам и да крещя. Или пък да подам жалба. Но ще се наложи да се изправим пред съдебните заседатели и е по-добре да сме подготвени.

Един ден, малко преди процеса, Морган ме помоли да го придружа до кабинета на Уолтър Смит в края на коридора. Каза ми, че вярва на по-възрастния от него адвокат по граждански дела при избирането на съдебните заседатели. Седнахме на канапето и наблюдавахме как зад бюрото Уолтър пълни лулата си с ароматен английски тютюн. Той я запали, натъпка тютюна и запуши, а кабинетът се изпълни с остра миризма.

– Уолтър – попита Морган, – вярно ли е, че колкото по-лошо мирише тютюнът за лула, толкова по-добър е вкусът му?

– Страхувам се, че е така.

– В такъв случай твоят е много добър. Вони на овчи изпражнения.

– Това е от турската „латакия“ в сместа. Турците сушат тютюна, като го разстилат над кошари с овце, за да абсорбира изпаряващия се азот.

– Боже мой! – възкликна Морган и извади цигара от чорапа си. – Е, какви съдебни заседатели да изберем за делото „Едингтън“?

Уолтър Смит почука с лулата по зъбите си и прокара пръсти през остатъците от червеникавата си коса.

– Ако Рита Едингтън свидетелства, че дъщеря ѝ е застреляла Травис, жените няма да го приемат добре. Просто няма да им се хареса. Опасявам се, че ще я възприемат като Медея, която убива децата си. Бих се отнесъл особено безкомпромисно към жените при избора на съдебни заседатели. Бих ги предизвикал да признаят истинските си чувства. Бих направил всичко, за да стигна до отвода на някои заседатели поради некоректно отношение. И бих използвал това свое право именно при жените.

– И аз си мислех нещо такова – каза Морган.

След разговора отидох с Морган и Ан Хейстингс в „Голдуотърс“, където тя щеше да му помогне да купи няколко рокли за Рита Едингтън. Морган бе обяснил на Рита, че се налага да отидем до къщата ѝ, за да изберем някои рокли, които тя да носи по време на процеса, но Рита му бе отвърнала, че не притежава такива.

– Не си спомням някога да е носила рокля – казах.

– Тя спомена, че не е излизала от ранчото много често.

– Знаеш ли кое е чудното, Дан?

– Кое?

– Тя има безупречен педикюр, но никога не показва краката си. Винаги носи ботуши.

Странно или не, ние излязохме с Ан, за да купим на Рита няколко рокли.

– Искам да са хубави – заяви Морган, докато тримата влизахме в „Голдуотърс“.

Ай Хейстингс ни ощастливи с разсъжденията си за малката ни експедиция.

– Струва ми се като огромно клише – каза тя. – Като комикс от „Нюйоркър“. Нали се сещате? Красивата обвиняема, заела свидетелското място, със стройните си американски крака, кръстосани пред изцяло мъжкия състав съдебни заседатели.

Морган ѝ отвърна по свой начин.

– Когато става въпрос за процес със съдебни заседатели, Ан, можеш да забравиш проклетия си изтънчен вкус. А ако не ми вярваш, попитай твоя ненадминат герой Уолтър Смит дали не е така. – Тонът на Морган прозвуча злобно и аз предпочетох да се скрия зад няколко сутиена и да наблюдавам оттам как двамата се разгорещяват. – Слушай, по дяволите – продължи той. – По-добре свикни с мисълта, че процесът, който ни предстои, има много повече общо с театъра, отколкото с правото. И тук нямам предвид префинените ти любимци Ибсен и Чехов.

Отначало Ан го погледна с такава изненада, каквато самият аз бях изпитал. Но тя бързо се изпари.

– Е, аз не участвам в процеса, нали така? – каза тя. – Тук съм само за да пазарувам.

Тя се обърна и с бодра походка се отправи към безкрайните редици с дрехи.

Скоро излезе от пробната, облечена с рокля, която бе избрала за Рита. Беше доста вталена и ми напомни за елегантния костюм, който Ан носеше, като пристигнахме. Блестящата ѝ руса коса бе прибрана на опашка и аз си помислих колко добре изглежда.

– Не, за бога – изръмжа Морган. – Искам мъжете в ложата да го вдигнат при вида ѝ.

Ан не потрепна, нито се изчерви. Тя просто го изгледа накриво и с подчертано ироничен глас каза:

– Не ти харесва.

– Не е красива, Ан. Елегантна е, но не е красива.

Ан облече друга рокля, но Морган отново остана недоволен. После тя избра още една. И още една. Но реакцията му винаги беше същата. Накрая Ан каза:

– Добре, Дани.

Тя свали една рокля от закачалката в далечината и се отправи към пробната. След малко излезе. Дрехата беше светлосиня. Беше от меко трико и стоеше така прилепнало по тялото на Ан, че когато се движеше, тя изглеждаше, сякаш няма нищо отдолу, все едно бе свалила бикините и сутиена си в пробната. Ан спря, обърна се и застана пред Морган. Вдигна назад ръце и отвърза косата си, а като го направи, видях настръхналите ѝ зърна. Когато пищната ѝ коса се спусна на раменете, чух как Морган прошепва:

– Господи!

– Искаше клише, Дани. Ето ти клише.

– Ще я вземем! – извика Морган на продавачката. – Осми размер.

Купихме още четири рокли преди края на следобеда, но никоя от тях не бе толкова красива колкото синята. Аз подправих подписа на Ферис Едингтън върху касовата бележка за картата.

29

Процесът започна в понеделник. От север бе нахлул студен фронт и по сутрешните новини показваха фермери, които цяла нощ бяха палили печки до цитрусовите дървета, за да предотвратят измръзването на портокалите. Докато Морган и аз вървяхме нагоре по Уошингтън Стрийт, виждах дъха си, който бе толкова гъст от студа, че приличаше на цигарен дим. Треперех под лекия си фланелен костюм. Морган носеше вълнен панталон и сако, които бяха ушити чудесно и прилягаха перфектно на тялото му. Изглеждаше добре, докато крачеше бързо и решително. Тлъстините, които бе натрупал във Франция, бяха напълно изчезнали, а косата му бе прилежно сресана назад. Но не облеклото или прическата на Морган привлякоха вниманието ми тази сутрин. Направиха ми впечатление кръговете пот, които бяха проникнали през сакото под мишниците му. Стори ми се странно при ниските температури. Аз също бях нервен. Но не се потях. Морган не показваше притеснението си. Вместо това изглеждаше като изпаднал в транс. Правеше каквото трябва и задаваше въпросите, които иска, като се вслушваше само в онази част от отговорите, която желаеше да чуе. Даваше заповеди. Не беше неприятен, но се бе превърнал в желязо. И потта се стичаше по тялото му.

Като наближихме стълбите на съдебната палата, си спомних за изричната молба на Франк Менендес да поговори с Морган за делото, преди да влезем в съда. Морган не бе изпълнил желанието му. Подсетих го три пъти и въпреки че всеки път обещаваше, че ще го посети, реакцията на Морган при последното ми напомняне беше такава, че не посмях да пробвам четвърти път. Вече бе твърде късно. Влязохме в старата кафява сграда на ъгъла на Уошингтън Стрийт и Първо Авеню и изкачихме стълбите до съдебната зала. Тя беше голяма и просторна, а масите на защитата и обвинението бяха една до друга с доста пространство между тях. Подиумът беше висок, както и свидетелското място. Всичко бе от дърво, а утринната светлина се процеждаше през щорите. Широкото помещение ми хареса и аз се зарадвах, че процесът ще се проведе тук. В сравнение с него другата съдебна зала, един етаж по-нагоре, ми се струваше тясна и неудобна, а стаите в новата съдебна палата на окръг Марикопа на Джеферсън Стрийт изглеждаха неприветливи и малки. Те нямаха прозорци.

Рита Едингтън, облечена с една от роклите, които бяхме купили в „Голдуотърс“, вече бе заела мястото си в залата, когато влязохме. Тя изглеждаше добре в нея, дори по-красива от Ан, ако трябва да бъда обективен. Рита се изправи и инстинктивно се насочи към Морган. Изведнъж тя се спъна и аз забелязах, че десният ѝ глезен е окован и завързан за крака на масата. Морган я хвана, преди да падне. Той помоли помощник-шерифа да свали оковите ѝ и я придружи до масата, която бе по-близо до ложата на съдебните заседатели.

Морган отвори куфарчето си и извади папките и бележниците си. Всичките му вещи бяха черни или тъмнокафяви. След като ги подреди в идеални редици, той създаде впечатлението за почти съвършена подреденост. Пред стола, който стоеше най-близо до ложата, Морган постави дебел черен бележник. Вътре бяха записките му за целия процес, организирани в различни точки – не само встъпителната му пледоария, преките и кръстосаните разпити на отделните свидетели, но и заключителната му реч и редица правни забележки, свързани с наличните доказателства. Морган ми бе казал, че се е подготвил за процеса, започвайки от заключителната си реч. Винаги се стремял да предвиди изхода на делото. „Никакви изненади“, бе заявил той.

Когато свърши с подреждането на документите, Морган извади от джоба си чисто нов подострен молив. Сложи го точно пред бележника си, успоредно на него, като върхът му сочеше към другата маса. След това докосна нежно рамото на Рита Едингтън.

– Добре ли си? – попита.

– Да.

– Няма да трае дълго. Надявам се, че като всичко мине, ще можем да изпием по едно питие заедно. Нали?

– Да – отвърна тя и сложи ръката си върху неговата.

– Да седнем – призова ни Морган.

Заехме местата си и изчакахме около десет минути, докато въвеждаха потенциалните съдебни заседатели в залата. Седяхме там, вперили погледи право напред, както ни бе наредил Морган, когато в стаята влезе Макс Хаузър, придружен от няколко полицейски инспектори и младши юристи, които носеха кутиите с доказателства. Морган продължи да гледа напред, пренебрегвайки присъствието на Хаузър, а той се зае със своите дела и изглеждаше необезпокоен от мълчанието на противника си. Накрая обаче Хаузър хвърли самодоволен поглед на Морган и очите му се плъзнаха по безупречно подредените документи на нашата маса. Той премигна.

Отне ни само един ден да изберем съдебните заседатели – единайсет мъже и една жена.

– Хенри Пенрод не е от Калифорния. – Това бе краткият коментар на Морган, когато изразих изненадата си, че процедурата е приключила толкова бързо.

Първата ни вечеря след началото на процеса беше в „Дюрантс“. Потънал в собствените си мисли, Морган безмълвно побутваше парче пъстърва от единия край на чинията си до другия. До този момент бях свикнал с дългото му мълчание. Стигнах до извода, че то не е проявление на някакво вътрешно отрицание, а на потребността му да обмисли – не, по-скоро да разнищи – на спокойствие хода на делото. Затова седях доволно и режех на парченца огромния си стек, а докато дъвчех, оглеждах червените кожени сепарета наоколо.

– Помниш ли деня, в който си тръгна от голф игрището? – попита ме той накрая.

– Разбира се.

– Сещаш ли се, че ти обещах да разпиташ свидетел по делото?

– Да.

– Можеш да подложиш на кръстосан разпит Хуан Менчака. Предполагам, че Хаузър ще го призове пръв.

Говеждото заседна в гърлото ми и ме задави, когато се опитах да му обясня, че, с изключение на лекцията му в клуб „Аризона“, не знам нищо за разпита на свидетели, не и когато е наистина важно, но Морган продължи да говори.

– Това е всичко, което очаквам от теб. Той трябва да каже много бързо пред съдебните заседатели, че изхождайки от онова, което е видял и чул, не знае дали Рита или Миранда е стреляла с оръжието. Нищо повече. Просто го накарай да обясни това.

– Не съм сигурен, Дан. Той е много важен свидетел. А и не съм убеден, че ще се съгласи. Мога да се изложа.

– Няма. Ще бъде искрен, ако ти му задаваш въпросите. Не съм сигурен какво мисли за мен. Май не ми вярва. – Спомних си за предварителното изслушване, когато Морган се изправи, за да разпита Хуан Менчака, но седна, без да каже и дума. – Говори с Хуан утре сутринта, Дъг. Убеди го да свидетелства. После в залата извлечи само необходимата информация и си седни. Не искам да се впускаш в ненужни подробности.

Тази нощ не спах добре.

На другата сутрин, в сенчестия край на коридора в съдебната палата, Хуан ми каза:

– Голям случай, а?

– Да – отвърнах и тихо си засвируках.

Хуан ме потупа по рамото и ме увери, че ще се справя добре. Попитах го дали обвинението ще го призове пръв и той потвърди, че така са му казали.

– Искам да те питам нещо.

Хуан кимна, а аз му обясних нашата теория, че Миранда е убила Травис. Той отметна назад глава и повдигна вежди, с което ми показа твърде ясно, че изобщо не ми вярва. Жестът с веждите ми напомни първия път, когато Морган бе говорил с него и Хуан бе заявил: „Нямате намерение да обвините малката, нали?“ На лицето му се появи саркастичната усмивка, която бях виждал толкова пъти преди и която означаваше „Buena suerte“. Късмет.

– Искам само да уточним, че ако вземеш предвид нещата, които си видял онази сутрин, не можеш да кажеш със сигурност дали Рита или Миранда е дръпнала спусъка – продължих.

– Ти ли ще задаваш въпросите?

– Да.

Той мълча дълго. В очите му се четеше недоверие.

– Рита е внесла оръжието в къщата.

– Но – отвърнах, – не е ли възможно Миранда да го е взела от нея и да е застреляла Травис?

– Рита държеше револвера на излизане.

– Може да си го е взела обратно.

– Малката не е убила баща си, Дъглас.

– Но ти не знаеш със сигурност. Не и от онова, което си видял и чул въпросната сутрин. Ще го потвърдиш ли, Хуан? Като те попитам?

Той кимна, без да каже нищо, и аз много се надявах жестът да е утвърдителен. В следващия миг чух гласа на Макс Хаузър, който идваше откъм задните стълби. Казах на Хуан, че трябва да вървя, и бързо се свих зад ъгъла, извън полезрението на Хаузър. Закрачих напред-назад по коридора, чувствайки лека паника, когато усетих ръката на Морган да докосва моята.

– Уплашен ли си? – попита той.

Смятах да отговоря, че не ме е страх и че се справям доста добре с напрежението, но не тези думи излязоха от устата ми.

– Ужасно – отговорих. Обясних му, че не съм сигурен какво ще каже Хуан, като заеме свидетелското място.

– Ела с мен – нареди ми той и ме задърпа към мъжките тоалетни в края на коридора. Морган заключи вратата и ме притисна до стената с писоарите. – Нека ти кажа нещо – продължи той. – Никога не съм го споделял с някого, освен с няколко съпруги, когато въобще сме си говорили, така че не знам защо държа да го изрека пред теб сега. – Погледнах го, чудейки се какво става. – Винаги когато ми предстои много важен процес – добави той, – се страхувам. Толкова много, че чак ме боли. Поне когато нещата са на живот и смърт. Както е и в нашия случай.

– Не се майтапиш, нали?

– Страхувам се. Виж. – Той вдигна ръката си. Видях огромното петно от пот, проникнало през плата на сакото му, същото, което бях забелязал предишната сутрин. – И се срамувам – каза той, – но това е положението. Не мога да направя нищо. Изглежда адски глупаво, но ситуацията е такава. В процес като нашия резултатите са важни. А онзи дебел нещастник ще направи всичко, за да ни накара да изглеждаме глупаво. – Той замълча, сякаш току-що бе осъзнал някаква дълбока истина. – Знаеш ли, адвокатите са страхливци. Наистина. Учат ги на това във всеки един правен факултет в страната. И повечето от тях не могат да се справят. Имам предвид с процесите. С големите дела. Просто не смеят. Ако се наложи да се изправят в съдебната зала по някое важно дело, те пълнят гащите. Не е като да държат реч пред ротарианците. Помни това, по дяволите. Колкото и да си уплашен. Повечето копелета, които изкарват луди пари, не смеят да го правят. За бога, първата година, в която се явявах в съда, повръщах всяка сутрин преди заседанията. В тази съдебна палата няма мъжка или женска тоалетна, в която да не съм повръщал. Преди се притеснявах, че се страхувам толкова. Мислех си, че нещо не ми е наред, че може би съм луд. Но вече не ми пука.

– Защо? – попитах.

– Разбрах едно. Безстрашните хора никога не стават много добри адвокати. Затова трябваше да свикна с чувството. По дяволите, веднъж видях дори Франк Менендес да повръща преди процес. – Последното сякаш беше окончателното емпирично доказателство на теорията му за страха и неговото влияние върху качеството на съдебната практика. – Искам да кажа, че ако не бях убеден, че ще се справиш, нямаше да бъдеш в тази съдебна палата днес. А сега да се връщаме.

Не се бях страхувал за закуската си, така че не знам доколко имах нужда от малката насърчителна реч на Морган. И все пак оцених усилията му. Поглеждайки назад, осъзнавам, че през цялото време на нашето познанство това беше единственият път, в който Дан Морган сподели с мен чувствата си. Сигурен съм, че не бе разказал тези неща на никого друг, освен на двете си бивши съпруги.

Не успях да чуя по-голямата част от встъпителните пледоарии, които бях очаквал с огромно нетърпение. Бях прекалено притеснен за разпита на Хуан Менчака. Хаузър каза нещо от сорта, че косвените доказателства имат еднаква сила като преките. Възнамерявал да ги използва, за да докаже вината на Рита отвъд всякакво основателно съмнение. След дългата си реч за презумпцията за невинност Морган обобщи показанията, които Рита щеше да даде пред съда. Той говори подробно за кататонията, но така и не чух всичко добре.

Чух ясно думите на съдията „Можете да призовете първия си свидетел, мистър Хаузър“, които отекнаха в залата като камбанен звън. Напред излезе Хуан Менчака – моят дългогодишен приятел, облечен с изтъркания си син костюм, кафява раирана риза и кафява вратовръзка. Той тръгна към свидетелското място, куцукайки почти незабележимо – нещо, на което не бях обърнал внимание преди. Когато се настани на стола и сложи лявата си ръка на парапета, цветът ѝ ми се стори подобен на старото дърво, а кожата на Хуан – също толкова захабена. Той вдигна другата си ръка и се закле в Бог да говори истината.

Хуан разказа какво се е случило в ужасната сутрин. Описа как е видял Рита и Миранда да се задават на коне и да влизат в къщата и как впоследствие е чул изстрелите. Информацията не беше много, но Макс Хаузър успя да я разтегли цели четирийсет и пет минути. Той спря, за да засили ефекта, когато попита Хуан за чантата на Рита и дънките на Миранда, и драматизмът му не остави и следа от съмнение, че Рита е внесла оръжието в къщата. Помоли Хуан да слезе от мястото си и да погледне няколко увеличени снимки на старата къща, в която бе станало убийството. Доколкото си спомням, на тях се виждаше саксията с цветя на прозореца. Хуан посочи мястото, където жените бяха завързали конете. Проследи пътя им до вратата и обясни как Рита я е отворила. Описа и изстрелите.

– Какво се случи после? – попита Хаузър.

– Рита излезе от къщата и хвърли револвера.

– Мистър Менчака, ще ви покажа веществено доказателство номер едно на обвинението. – Стилът на Хаузър си беше такъв – въпреки че десетина човека, включително той самият, вече бяха огледали оръжието, той помоли Хуан да провери дали не е заредено.

Хуан завъртя сръчно барабана.

– Празен е – каза той.

– Предлагам доказателство номер едно да бъде приложено към свидетелските показания, ваша светлост.

– Нямам възражения.

Докато съдебните заседатели си подаваха револвера, Хаузър попита:

– Какво видяхте след това, мистър Менчака?

– Локвата кръв – отвърна Хуан.

Добър заключителен въпрос, помислих си. Но Хаузър не завърши.

– Мистър Менчака – продължи той, – знаете ли случайно дали Рита Едингтън е могла да ви види, докато е била в къщата? – Хаузър посочи една от снимките.

Зачудих се защо ли му задава този въпрос. В следващия момент усетих силен ритник под масата и чух грубия шепот на Морган: „Възрази!“

Без да знам как съм го направил, изведнъж се изправих и изкрещях:

– Възразявам!

– На какво основание, мистър Маккензи? – настоя да узнае съдията.

Така се озовах пред Хенри Пенрод и останалите в залата, съзнавайки, че нямам представа защо съм се изправил, а още по-малко защо съм си отворил устата. Погледнах мъжа с черната тога, който седеше над мен, и се опитах да си поема въздух. Усетих как лицето ми пламва, сведох очи към масата и започнах да разучавам жилките на дървото. Изведнъж някой пъхна жълт бележник пред мен. Без да мисля, прочетох на глас думите, написани с едрия и ясен почерк на Морган.

– „Въпросът е подвеждащ, ваша светлост.“

– Приема се.

Бях напълно сигурен, че никой освен мен и Морган не бе усетил тръпките, които ме побиха по цялото тяло, и силното треперене в колената ми.

Хаузър заяви, че няма повече въпроси към Хуан Менчака. Все още стоях прав, треперех и гледах към Хуан през огромното помещение, когато чух съдията да казва:

– Мистър Маккензи. – Обърнах се към него с разсеян поглед. – Тъй като вие възразихте, предполагам, че ще задавате и въпросите от името на защитата.

В мига, в който съдията изрече последното, гласът ми отново прозвуча в залата.

– Мистър Менчака, като вземем предвид какво сте видели и чули онази сутрин, не можете да кажете със сигурност дали Рита или Миранда Едингтън е произвела изстрелите. Нали така?

Без ни най-малко колебание Хуан отвърна:

– Точно така. Еднакво вероятно е Миранда или Рита да го е извършила.

– Възразявам! – изригна Хаузър. – Настоявам съдебните заседатели да бъдат призовани да не вземат предвид този отговор!

Бях смаян, но не толкова от бурната реакция на Хаузър, колкото от отговора на Хуан. Опитах се да преценя до каква степен старият ми приятел бе надминал очакванията ми, както и силата на думите му в подкрепа на теорията на Морган, на която той така и не вярваше. Знаех едно: Хуан не само изпълни малката ни уговорка, която бе скрепил с леко кимване, признавайки собственото си незнание, но и бе заявил пред съдебните заседатели, че е твърде вероятно Миранда да е извършила убийството. И го бе сторил само минути след като Хаузър го накара да потвърди колко добре познава семейство Едингтън.

Зачаках мълчаливо, а съдията погледна към Хуан, Хаузър и съдебните заседатели, след което се втренчи в тавана. Спомних си за вечерта в клуб „Аризона“, когато подпийналият Морган бе казал, че всички лъжат. „Едно нещо важи за всеки процес. Залозите са прекалено високи. Хората вземат нечия страна и се обединяват в отбори.“ Сетих се за справедливото ни възмущение от съдебния лекар, който бе отказал да се съгласи с Морган на предварителното изслушване. Помислих си, че Морган може и да е бил пиян онази вечер, но все пак имаше право. Знаех също, че макар и Хуан да бе призован от Макс Хаузър, той се беше превърнал в мой свидетел. Присъедини се към отбора ни, давайки показания в наша полза.

Опитах се да предвидя въпроса, който Макс Хаузър щеше да зададе на Хуан. Кои от аспектите, изброени от Морган, възнамеряваше да използва? Предубеденост, предположих. Да. Предубеденост. Очаквах да каже: „Вие сте приятел на адвокат Маккензи, нали, мистър Менчака? Вземали сте го със себе си с овцете в планината. Учили сте го да лови риба и да връзва стръвта. Отнасяли сте се с него като със сина, когото никога не сте имали, защото сте го харесвали, а истинският му баща винаги се е грижил Ферис Едингтън да се държи добре с вас и да ви плаща навреме. Не е ли вярно, мистър Менчака?“ Разбира се, че беше вярно и именно заради това моят стар приятел бе изопачил истината при отговора на най-важния въпрос, който някога му бяха задавали.

Но Хаузър не знаеше за тези неща. Нито пък съдията или съдебните заседатели. Единствено аз знаех за тях. И Морган. Той знаеше също. За миг се зачудих дали не е очаквал реакцията на Хуан. Погледнах към него, а той седеше на масата с искрящи очи и дори не се опитваше да прикрие злорадата си усмивка. Докато наблюдавах ехидната му гримаса, си спомних за ценния съвет на Чет Джонсън. „Понякога ще се отнася с теб като с мекотело“, бе казал той. Обърнах се към съдебните заседатели. Очите им бяха втренчени в Хуан. Младият мъж на първия ред – името му бе Колдуел – вече не дъвчеше дъвката си. Мисис Мендоса, единствената жена, останала след приложената от Морган тактика, поклати едва забележимо глава. Гай Бъкли, пилотът от селскостопанската авиация, се заклати напред-назад на стола си.

Съдията размишляваше над възражението на Хаузър. Накрая прокурорът заяви:

– Ваша светлост, въпросът съдържа отговора в себе си. Мистър Менчака изразява мнението си по най-съществения въпрос в този процес. Така влияе на преценката на съдебните заседатели.

За момент реших, че съдията ще се обърне към мен, но в крайна сметка той прие възражението.

– Господа съдебни заседатели, моля, не вземайте предвид последния отговор на свидетеля.

Почувствах облекчение и седнах на мястото си, а съдията обяви почивка.

В коридора побързах да кажа:

– Господи, Дан, съжалявам. Просто не знаех как да реагирам на възражението му.

Морган, чийто поглед все още сияеше, дръпна от цигарата и се засмя.

– Шегуваш ли се? – каза той. – Беше красиво. – Той ме потупа по рамото. – Нали го чуха? – Гъст дим излезе от устата и ноздрите му. – По дяволите, беше красиво. Какво значение има, че старият Хенри им каза да го пренебрегнат? Така ще го запомнят още по-добре. Освен това какво можеше да направиш? Хаузър беше прав. Отговорът на Хуан беше повече от недопустим. Беше ужасно. И красиво.

Морган стана сериозен толкова бързо, колкото и бе изпаднал в еуфория секунди преди това. Забелязах, че гледа към края на коридора, където Макс Хаузър разговаряше с една пълна млада мексиканка. Прокурорът ѝ каза само няколко думи, след което бързо я отпрати надолу по стълбите. После погледна плахо към нас, което ме накара да си помисля, че се надява да не сме видели момичето.

Морган възкликна:

– Боже господи!

– Какво?

Точно в този миг от съдебната зала излезе Хуан Менчака и Морган го помоли:

– Ще дойдеш ли с мен, Хуан? – Той поведе Хуан нагоре по коридора и двамата влязоха в кабинета на съдебния секретар. Тръгнах след тях и ги заварих как гледат през прозореца към улицата, два етажа по-долу.

– Хуан – рече Морган. – На тротоара всеки момент ще излезе едно момиче. Искам да ми кажеш дали я познаваш. – После Морган прошепна тихо: – По дяволите, трябваше да се досетя.

– Това ли? – попита Хуан.

– Да.

Момичето, което бе разговаряло с Хаузър, излезе пред съдебната палата и се запъти към една от паркиралите кола.

– Казва се Росана Тревисо.

– Мъжът в колата баща ли ѝ е?

– Да.

– Служител на Ферис ли е?

– Да. Работник в ранчото.

– Но се е преместил в Мексико преди няколко седмици, нали?

– Мисля, че да – отвърна Хуан. – Така чух.

Морган ме хвана за ръката.

– Ела с мен.

Нямах възможност да се сбогувам с Хуан, защото трябваше да тръгна след Морган, който влезе в друга стая надолу по коридора, точно зад съдебната зала. Вътре седеше съдебният пристав и Морган го попита дали доказателствата от разследването са при него. Той отговори утвърдително и ни показа една картонена кутия. Оказа се, че тя е празна, и приставът заяви:

– Сигурно са в съдебната зала.

– Имаше още нещо – отвърна Морган. – Нещо, което не видях там.

За пръв път, откакто бе започнал процесът, долових напрежение в гласа му. Морган изтича до стаята на съдията и когато влязох вътре, чух, че моли за още десет минути почивка.

– Ужасно ми трябва, Хенри.

Хукнах надолу по стълбите, за да го настигна. Миг след това двамата изхвърчахме със страхотна скорост през задната врата на съда и прекосихме паркинга. Прескочихме нисък плет и продължихме между колите на Джеферсън Стрийт. Чух свистенето на спирачки. Накрая, останали без дъх, се озовахме в новата съдебна палата и изкачихме бегом стълбите до третия етаж. Нахлухме в едно голямо помещение, приличащо на склад, и Морган изкрещя:

– Чарли, трябва да погледна едни доказателства!

Чарли надигна очи от една голяма книга.

– Е, Дани. Какво…

– „Щатът срещу Едингтън“, наказателно дело номер 73-956 – успя да промълви Морган, докато се навеждаше и се бореше за глътка въздух. Възрастният мъж се затътри към редиците с огромни метални рафтове, върху които бяха наредени кутии в различни големини. След малко се появи с една отворена кутия и я сложи на плота пред нас. Морган се поколеба за секунда, но после двамата надникнахме вътре. В нея имаше чифт много стари каубойски ботуши. Принадлежаха на Травис. Бях го виждал да ги носи преди. От вътрешната страна на единия ботуш бе зашит оръфан етикет с надпис „Джъстин“. Увито небрежно около него, висеше бодито в прасковен цвят, което помощник-шерифът бе описал на предварителното изслушване. Морган въздъхна с облекчение. Той посегна към бельото. То беше прозрачно и изглеждаше много деликатно на фона на ботушите, изцапани със засъхнала тор. Морган го обърна, за да види етикета. На него пишеше „Суицърс“.

– Знаеш ли къде е „Суицърс“? – попита Морган.

– Естествено, намира се до „Ханис“.

– Да. Искам да отидеш там веднага и да разбереш всичко за бельото. Може ли да го вземем за малко, Чарли?

– Да – разреши възрастният мъж.

– Занеси го, Дъг. Провери дали не си спомнят да са го продали на някого от семейство Едингтън или на мексиканката Росана Тревисо.

Сгънах прилежно бодито в чантата си и тръгнах, а Морган извика след мен:

– Внимавай много с етикетите от лабораторията!

Отправих се нагоре по Адамс Стрийт и стигнах до „Суицърс“. От другата страна на улицата бяха приключили със строежа на новия хотел „Адамс“. Зачаках нервно в магазина, докато едрата продавачка, облечена с бледожълта блуза, обслужваше двама клиенти. Накрая тя се обърна към мен. Никой не би я нарекъл красива. Може би симпатична. И със стил въпреки пълнотата. На пищния ѝ бюст висяха чифт очила за четене, окачени на златна верижка.

– С какво мога да ви помогна?

– Аз съм един от адвокатите по делото „Едингтън“.

– Да, четох за него във вестниците.

– Трябва да разбера дали някой тук е продал едно боди.

– Да. – Тя въздъхна, създавайки впечатление за странна примиреност.

Жената се казваше Лора Скот, а когато я заведох в съда, я помолих да изчака на една пейка в коридора, след което влязох в залата и се опитах да прошепна на Морган какво съм научил. Той изслушваше показанията на някакъв свидетел и ме накара да замълча. Подаде ми жълтия бележник, където бе успял да надраска думите: „Напиши го.“ Морган прочете съобщението ми и добави отдолу: „Отиди до кабинета на секретаря от другата страна на улицата / Да издаде призовка на нейно име / Донеси призовката и я дай на жената / Не я оставяй да се измъкне!“

После Морган написа: „Съдебен лекар“. Присвих очи, за да покажа, че не разбирам, а Морган кимна по посока на мъжа, който бе заел свидетелското място. Доктор Уолас говореше за раните, предизвикани от влизането и излизането на куршумите. Пред себе си имаше лист хартия, който приличаше на доклад от аутопсията, и лекарят обясни как са били разкъсани аортата и левият бял дроб. Един куршум бе поразил перитонеума, а друг бе заседнал в бедрото на жертвата. Последваха обяснения за положението на ребрата и медиалната аксиларна линия. Преди да успея да изляза, Травис Едингтън бе мъртъв.

Същата вечер, след като връчих призовката на мисис Скот и Морган я принуди да обещае, че ще се яви в кабинета му на съмване, ние двамата отпътувахме към Меса, за да вечеряме. Храната в клуб „Аризона“ бе омръзнала на Морган. Спряхме се на ресторант „Ел Чаро“ на Мейн Стрийт. В Меса имаше две заведения с това име. В по-новото на Кънтри Клуб Драйв, близо до бащината ми къща, имаше фонтан във фоайето, елегантни маси и маслени картини по стените. Старият ресторант не беше толкова изискан. Седнахме в едно сепаре до джубокса, на маса с мушама на точки, оградена с метален кант. На места линолеумът на пода беше толкова протрит, че се виждаше циментът отдолу. Гостите, които седяха на бара, говореха на испански. Барманът крещеше доста, а от стария джубокс се носеше силна мексиканска музика.

– Тук сервират най-вкусната храна на света – каза Морган. Веднага се съгласих и поръчах две бурито със зелено чили и бутилка бира.

Морган не бе споменал за Лора Скот и нейните показания, откакто напуснахме съдебната палата. Всъщност той не бе продумал през целия път от Финикс. Но когато седнахме на масата и изпи половин бутилка бира, той се отпусна.

– Кажи ми отново какво ти разказа жената.

– Увери ме, че Травис Едингтън е купил бодито на една мексиканка, която не говорела добре английски.

– Откъде знае, че е бил Травис?

– Когато Травис бил малък, майка му често го водила в „Суицърс“, като пазарувала.

– А защо мисли, че Травис е купил бельото за мексиканката? Може би е искал да го подари на друга? Например на Рита.

– Не – отвърнах.

– Защо?

– Момичето предположило, че мисис Скот не ги гледа, и се сгушило в Травис. Целунала го, а той ѝ отвърнал със същото. А и тя избрала бодито.

– О! – възкликна Морган и довърши бирата си. – И какво е правил с момичето, Дъг? С мексиканката?

– Предполагам, че е… – Търсех деликатна дума, за да опиша авантюрата на сина на мъжа, който се грижеше за моята издръжка през по-голямата част от живота ми.

– Чукал я е – заяви Морган и ми спести усилията да изрека заключенията си. – Живял е с дъщерята на един от работниците. Именно тя е посадила цветята в саксията. Трябваше да се досетя, по дяволите. Какво си мислех? Че Травис Едингтън изведнъж е развил огромен интерес към градинарството? Че неочаквано е открил женската страна в себе си? Трябваше да потърсим момичето, Дъг. Аз трябваше да го направя.

Докато Морган се разпалваше, аз изядох двете бурито, изпих бирата и отбелязах, че би било трудно да я намерим някъде в Сонора.

– Е, Хаузър определено я е открил!

Не казах нищо и поръчах още една бира и бурито, този път с червено чили, и независимо от гръмкото обещание на Морган, че ще отслабнем по време на делото, усетих как коланът започва да ми стяга. Забелязах също, че въпреки готовността си да даде на ресторанта пет звезди, Морган не докосна храната. Неговите енчилади изстинаха, а той пушеше, пиеше кафе и се ядосваше, че сам не е открил момичето на име Росана Тревисо.

– Нали знаеш, че Хаузър ще я използва срещу нас?

Преглътнах и се втренчих в него с празен поглед.

– Не ти ли казах, че гадното копеле крие нещо? Тя също ще бъде озлобена. Подготвен си за това, нали?

– Хаузър не беше ли длъжен да спомене за нея при предварителното представяне на доказателствата?

– Той е внимавал името ѝ да не фигурира в нито един документ. Така не е разполагал с нищо, което е могъл да ни покаже. – Докато той говореше, аз продължавах да ям. – Какво, по дяволите, ще каже тя, Дъг?

– Нямам никаква представа.

– Е, мога да те уверя в едно, Дъг. Ще бъде много гадно. – Мина известно време, а Морган изпълни въздуха с дим и изпи кафето си. – Кажи ми, Дъг – заговори той накрая. – Ако докажем, че Росана Тревисо е била в „Суицърс“ с Травис, това ще дискредитира ли Росана, или просто ще изглежда като мотив за Рита да го убие?

– Не знам – отговорих.

– Нито пък аз – каза Дан Морган. – Да се махаме оттук.

30

На следващата сутрин се събудих рано и когато погледнах през прозореца на изток, зърнах тясна бяла ивица над планинските върхове. Всичко останало беше черно. Като се изкъпах и облякох, ивицата се беше превърнала в тъмно оранжево кълбо и планините бяха станали пурпурни, а палмите се открояваха като черни силуети на фона на огнената светлина. Градът беше пуст и мрачен – навън нямаше дори вятър, а само пълна тишина. Когато се качих в колата, забелязах, че фордът на Морган го няма.

Малко по-късно седях в кафенето в сутерена на Луърс Билдинг, пиех кафе и отхапвах от кексчето, опитвайки се да се събудя напълно. Погледът ми се спря на първата страница на „Аризона Рипъблик“. Ококорих очи и отворих уста, когато за втори път видях името си във вестника. В десния долен ъгъл, под заглавието „Делото „Едингтън“, ден втори“, бе описан първият ден на свидетелските показания. В статията отново ме наричаха „адвоката от Финикс Дъглас Маккензи“. Не говореха за „младши адвоката в първата си година“ или „асистента на Даниъл Морган“. Не бяха използвали и думите „втори защитник“. „Вчера сутринта – пишеше в материала, – по време на кръстосания разпит, проведен от адвоката от Финикс Дъглас Маккензи, основният свидетел на обвинението Хуан Менчака заяви, че е твърде вероятно дъщерята на подсъдимата да е убила Травис Едингтън, член на известно фермерско семейство в региона. Мистър Менчака е единственият очевидец на случилото се в утрото на 21 октомври тази година…“

Спомних си за противоречивите ми чувства към Морган и неговите хитри манипулации, довели до показанията на най-важния свидетел на обвинението. После си помислих колко ли хора ще си вземат вестник тази сутрин. Докато препрочитах статията, простих на Морган веднъж завинаги.

Час по-късно отново се озовахме в съдебната зала и зачакахме – Морган, напрегнат от предстоящата поява на Росана Тревисо, аз, доволен от току-що придобитата си известност, и Рита Едингтън, потънала в тиха депресия. Явно убеден, че Лора Скот ще ни подсигури дискредитирането на Росана като свидетел, Морган я бе скрил в кабинета на съдебния секретар. Той ми бе казал, че не иска Росана Тревисо да забележи, че сме я открили. В това състояние чакахме вратите на съдебната зала да се отворят и в залата да влезе мексиканката, от която толкова се страхувахме.

Но тя не дойде. Вместо нея се яви експертът по балистика. В продължение на един час, който ни се стори цяла вечност, Хаузър го накара да установи онова, което всички вече знаехме – факта, че куршумите, убили Травис Едингтън, са дошли от револвера на Рита.

– Нямам въпроси – заяви Морган и вещото лице слезе невредимо от свидетелското място.

След него влезе експертът по пръстови отпечатъци, който ни обясни за наличните скрити и явни отпечатъци, както и за браздите, ивиците, извивките и методите на сравнение. Той ни увери, че Рита Едингтън е стреляла с оръжието. Морган реши да го подложи на кръстосан разпит.

– Вие заявихте, че Миранда Едингтън също е използвала револвера, нали?

– Да. Точно така.

– Не разбирате ли, сър, че основният въпрос тук не е дали двете жени са стреляли с оръжието, а коя от тях го е направила в един определен момент?

– Възразявам – каза Хаузър, без да се изправи.

– Приема се.

– Нека се изразя по друг начин, мистър Съливан. Работата, която сте свършили по това дело, не ни помага да определим коя от двете жени, чиито пръстови отпечатъци сте открили върху оръжието, е застреляла мистър Едингтън. Прав ли съм?

– Възразявам.

– Отхвърля се. Отговорете на въпроса, мистър Съливан.

– Да, прав сте – отвърна свидетелят. – Не мога да кажа коя от тях е убила мистър Едингтън.

– Тогава ще ни обясните ли какво изобщо правите тук?

– Възразявам! – изкрещя Хаузър. – Мистър Морган знае колко недопустимо е държанието му.

– Приема се – заяви съдията твърдо.

– Е, ако разбирам добре – продължи Морган, преди останалите гласове в залата да затихнат, – вие не сте в състояние да ни кажете нещо повече от експерта по балистика. Нали знаете, онзи мъж, когото мистър Хаузър разпитва повече от час на свидетелското място, преди вие да дойдете?

– Възразявам!!! – Хаузър вече крещеше и беше почервенял от яд.

– Приема се. Знаете, че поведението ви е неприемливо, мистър Морган.

– Мисля, че да, ваша светлост. – Морган говореше на съдията, но погледът му беше прикован в съдебните заседатели. – Но не проумявам едно, господин съдия. Защо през цялото време изслушваме показания, които нямат нищо общо със същността на този процес?

– Достатъчно, мистър Морган – каза Хенри Пенрод. Гласът на съдията беше много тих и спокоен. Със сигурност осъзнаваше, че моят ментор е отишъл толкова далеч, колкото е възнамерявал.

– Нямам повече въпроси – заяви Морган и погледна към съдебните заседатели. Той седна обратно на масата и ми намигна. После се обърна пак към заседателите. Не съм напълно сигурен, тъй като видях само буйната му коса, докато седеше с гръб към мен, но си мисля, че Морган намигна и на тях. Казвам това, защото двама или трима му се усмихнаха.

– Призовавам Джон Камачо! – извика Макс Хаузър, все още разярен от острата размяна на реплики.

Изминаха още много сутрини и следобеди. Хаузър бавно и обстойно представи същите доказателства, с които ни бе запознал на предварителното изслушване. Той призова братята Камачо, човека от „Питърсън Брадърс“, който бе продал на Рита револвера, помощник-шерифа, докладвал за хода на разследването, техническото лице от съдебната лаборатория, провело парафиновите тестове, както и всички останали свидетели. Спомням си, че Джони Камачо още веднъж разказа как Миранда застреляла птицата на жицата и как тя паднала мъртва на земята.

Спомням си също, че подскачах леко всеки път, когато някой от свидетелите напускаше мястото си, и въздъхвах с облекчение, щом се окажеше, че Росана Тревисо не е следващата. Подскочих и когато една вечер, на път за офиса, Морган ме попита:

– Какво, по дяволите, ще каже мексиканката?

– Не знам – отвърнах.

– Сигурно я пази за последно – изпъшка Морган раздразнено. – Определено е важен свидетел. Рита никога не е чувала за нея. Няма и представа коя е тя.

Следващата сутрин Хаузър призова служителя от туристическата агенция. Казваше се Джордан Померой.

– Мистър Померой, ще ви покажа два документа, маркирани като веществени доказателства номер петнайсет и шестнайсет на обвинението. Разпознавате ли ги?

– Да, сър.

– Ще ни обясните ли какво представляват?

– Това са двата самолетни билета, които продадох на Рита Едингтън – единият беше за нея, а другият – за дъщеря ѝ.

– За полет до остров Кюрасао в Карибско море на двайсет и първи октомври следобед?

– Да.

Билетите еднопосочни ли са, мистър Померой?

– Да.

– Предлагам веществени доказателства петнайсет и шестнайсет да бъдат приложени към свидетелските показания.

– Нямам възражения.

– Доказателствата са приложени.

– Нямам повече въпроси.

Морган се изправи и застана пред нашата маса.

– Мистър Померой, чия беше идеята за заминаването на мисис Едингтън за Кюрасао?

– Предполагам, че беше моя.

– Ще обясните ли това на съдебните заседатели?

Джордан Померой разказа за специалната промоция, предлагана от Холандските Антили с цел поощряване на туризма. Мисис Едингтън искала да замине за малко с дъщеря си, а той ѝ предложил екскурзия на изгодна цена. Единственото условие било мисис Едингтън да купи билетите за връщане, щом пристигне в Кюрасао.

– Мистър Померой, как бихте коментирали предположението, че мисис Едингтън е планувала да замине за Карибите, без да се върне? То не противоречи ли на вашите обяснения за продажбата на билетите?

– Подобни съмнения са смешни, сър.

Морган погледна към ложата на съдебните заседатели/ за да се увери, че са го чули. После се обърна към съдията.

– Ще ми разрешите ли една секунда почивка, ваша светлост?

– Да.

Морган отиде до другата маса, наведе се над мъжа, който бе призовал свидетеля, и като доближи лицето си на милиметър от това на Хаузър, прошепна така тихо, че само обвинителят и аз успяхме да го чуем:

– Ако този човек е причината да я държиш в затвора толкова дълго, Макс, моли се да имаш нещо по-добро при следващия разпит.

Морган се изправи и се върна към подиума.

– Нямам повече въпроси, господин съдия.

После той отново се обърна към Хаузър и го изгледа студено. Хаузър му отвърна със същото изражение и стана. Челюстта му се движеше неконтролируемо. Лицето му се изчерви. Без да свали злобния си поглед от Морган, той съобщи:

– Призовавам Росана Тревисо.

– Мистър Померой, можете да напуснете свидетелското място – каза съдията.

Извърнах глава и видях как помощник-шерифът въвежда в съдебната зала младата жена, която Хуан Менчака бе разпознал по наша молба. Тя беше невзрачна, ниска и доста пълна. Потръпнах при мисълта как би изглеждала в бодито. Докато минаваше покрай масата ни, забелязах по лицето ѝ белези от акне. Видях също, че е много уплашена.

Морган закри устата си с ръка, за да не го чуят останалите хора, наведе се над мен и ми прошепна:

– Излез и повикай мисис Скот. Накарай я да надникне в залата. Увери се, че ще свидетелства, че това е момичето, което е видяла в магазина онзи път. – Понечих да се изправя, но той ме хвана за ръката. – Открехни съвсем леко вратата. Не искам мексиканката да я види.

Когато отворих вратата, Росана Тревисо вече бе заела свидетелското място и вдигаше дясната си ръка.

– Това е момичето – каза мисис Скот, преди да я попитам.

– Сигурна ли сте?

– Напълно.

Помолих я да погледне пак. Открехнах вратата малко повече – толкова широко, колкото посмях.

– Напълно ли сте сигурна? Можете ли да свидетелствате пред съда?

– Да, нали ви казах – отвърна тя.

Когато се върнах на мястото си и подадох листче на Морган, на което написах, че мисис Скот ще свърши работа, Росана Тревисо бе започнала с показанията си. Акцентът ѝ беше силен, а английският ѝ – доста развален, но тя несъмнено можеше да общува.

– В момента живея в Ермосийо – заяви тя.

– А къде живяхте през септември миналата година? – попита Макс Хаузър.

– В ранчо „Едингтън“. Баща ми работеше там.

– А вие бяхте ли назначена? – Тя го погледна неразбиращо. – И вие ли работихте там?

Лицето ѝ засия.

– О, да. Помага на баща.

– Какво работеше той?

– Полива ниви.

Колкото повече наблюдавах Росана, толкова по-трудно ми беше да си представя как избира в „Суицърс“ бельото, сгънато в куфарчето на Морган. Тя изглеждаше твърде непретенциозно. Не можех да преценя на колко години е, а само че е прекарала прекалено много време в усилен труд. Изпитах леко съжаление. Зачудих се как Травис Едингтън е успял да открие нещо привлекателно в нея.

Изведнъж осъзнах, че никога не съм познавал сина на човека, за когото работеше баща ми. Някъде в съзнанието ми се криеше неясният образ на смугло момче, което бе няколко години по-голямо от мен и изглеждаше добре със своето силно и атлетично тяло. И беше богато. Или поне баща му. Знаех едно – ако Травис Едингтън е искал да заведе някое момиче в „Суицърс“, за да му купи нещо красиво и елегантно, той е могъл да избере която и да е млада жена в ранчото. Някоя от дъщерите на овчарите или надзирателите на работниците. Някоя от красивите мексиканки с искрящи черни очи, които танцуват по цели нощи. Не успях да открия нищо привлекателно, докато изучавах Росана Тревисо. Погледнах към Рита, чиято кожа беше напълно гладка. Червеникаво русата ѝ коса беше буйна и блестяща, а очите ѝ бяха тюркоазно сини и само леко насълзени. Какво му е било на Травис? - запитах се.

След още няколко встъпителни въпроса Росана Тревисо заяви, че веднъж е била в къщата на Травис и Рита. Помпата на един от кладенците се развалила. Баща ѝ не могъл да извади вода за поливане и затова я изпратил да повика Травис. Тя почукала на входната врата на къщата му, но никой не ѝ отворил.

– Какво направихте после? – попита Хаузър.

– Отидох отзад.

– Защо?

– Чух гласове.

– Там имаше ли някой?

Момичето поклати глава.

– Трябва да отговорите с думи.

– Да.

– Кой беше там?

– Мистър Едингтън. Травис Едингтън.

– Имаше ли друг?

Тя кимна, но се усети и каза:

– Да.

– Кой?

Момичето вдигна дебелия си пръст и посочи Рита, а докато държеше изпъната напред ръката си в знак на обвинение, мисис Едингтън просто я гледаше. Потърсих някаква реакция – изненада, враждебност или страх. Но не видях нищо. Ако тюркоазните очи, приковани в мексиканката, издаваха нещо, то беше единствено добронамерено любопитство.

– Ще разрешите ли да впишем в протокола, че свидетелката е разпознала подсъдимата Рита Едингтън?

– Разрешавам – отвърна съдията.

– Мис Тревисо, мистър и мисис Едингтън видяха ли ви, докато стояхте зад къщата?

– Не.

– Чухте ли някого от тях да говори?

Мексиканката пак посочи Рита.

– Мисис Едингтън ли каза нещо? – попита Хаузър, за да се увери.

– Да.

– На мистър Едингтън ли говореше?

– Да.

– Мис Тревисо, искам да споделите с тези хора какво е казала тя на мистър Едингтън.

Свидетелката се обърна нервно към съдебните заседатели.

– Каза: „Никога не ме докосвай повече. Ще те убия.“

Мистър Колдуел отново спря да дъвче дъвката си. Заседателите погледнаха към Рита, а по тялото ми преминаха леденостудени тръпки. Сега аз исках да изритам Морган под масата, за да протестира. Думите на Росана бяха в наша вреда. А със сигурност и безсрамна лъжа и аз имах желанието да скоча на крака и да изкрещя това, но Морган седеше със спокойно и безизразно лице, сякаш нищо не се бе случило. Така изглеждаше и Рита.

Росана Тревисо добави, че се е разтревожила, когато Рита заплашила Травис, че ще го убие. Тя заобиколила къщата и звъннала на входната врата, а Травис най-накрая отворил. После той отишъл с нея при баща ѝ, за да се погрижи за развалената помпа.

– Нямам повече въпроси – съобщи Максимилиан Хаузър.

Морган се изправи. Спомних си въпроса, който ми бе задал няколко вечери преди това, докато поглъщах последната хапка от буритото си. „Ако докажем, че Росана Тревисо е била в „Суицърс“ с Травис, това ще дискредитира ли Росана, или просто ще изглежда като мотив за Рита да го убие?“ Не знаех за намеренията на Морган, но бях убеден, че е прекарал много часове в обмисляне на решението си.

– Какви бяха отношенията ви с Травис Едингтън? – попита той.

Момичето погледна подозрително Морган.

– Не разбирам.

– Вие сте се срещали с Травис Едингтън и друг път, освен когато сте го помолили да поправи помпата, нали?

– Не разбирам.

– Били сте много близки, нали?

Този път Росана Тревисо не продума. Тя просто вдигна ръка, за да покаже, че не схваща въпроса му.

– Вие и Травис – amor? – Морган забоде пръст в гърдите си и добави: – Su corazon? Verdad?

Грозното момиче се провикна:

– Не! Не! Не!

Хаузър изкрещя:

– Възразявам!

– Мисля, че е по-добре да говорим на английски, щом в залата няма преводач – заяви съдията.

Погледнах към съдебните заседатели. Повечето изглеждаха леко смутени, сякаш са чули нещо, което не е трябвало да узнаят. Но Гай Бъкли погледна към свидетелката, а после към Рита и Морган, и поклати глава. Жестът му означаваше, че той не вярва някой мъж, женен за Рита Едингтън, да е преспал с Росана Тревисо.

Морган сложи куфарчето си на масата. Росана Тревисо го наблюдаваше как бавно го отваря. Той извади отвътре бодито, все едно изтегляше меч, а Росана се сви на свидетелския стол. Морган задържа за миг бельото и се приближи към нея. Росана се отдръпна още по-назад, а съдейки по изражението на лицето ѝ, той държеше змия в ръцете си. Гай Бъкли видя реакцията ѝ и ококори очи. Морган зави към масата на съдебния пристав и остави бельото пред него. Той му сложи лепенка, с която го маркира като доказателство, а Морган се доближи до свидетелката и постла коприненото боди на парапета пред нея, сякаш разстилаше пелерината на някой матадор пред почетен гост.

Чак след като Морган се върна на нашата маса, забелязах нещо, на което не бях обърнал внимание преди. Бодито беше огромно, точно както и помощник-шериф Дуейн Хамблин беше отбелязал по-рано. Беше достатъчно голямо, за да стане на бедното момиче, пред което бе разстлано. Очевидно уплашена, мексиканката плъзна погледа си по нежната дантела, маркирана като веществено доказателство номер едно на защитата.

– Това бельо е ваше, нали, мис? – попита любезно Морган.

– Не!

– Травис Едингтън ви го е купил…

– Не! Не!

– Не си ли спомняте да сте били в магазин на име „Суицърс“?

– Никога. Не!

– На Адамс Стрийт?

– Не! Не! Не!

– Само на няколко преки оттук в онази посока? – посочи с ръка Морган.

Мексиканката не каза нищо. Тя просто гледаше събеседника си, свита, ядосана и тъжна. Морган се обърна към съдията.

– Ваша светлост, нямам повече въпроси, но бих искал да ми разрешите да призова едно лице в залата за момент.

Съдията погледна Хаузър, чиято поза наподобяваше на тази на клиентката му. Той вдигна вяло ръката си, за да демонстрира, че не възразява.

– Продължете, мистър Морган – каза Хенри Пенрод.

– Повикай я – нареди ми Морган.

Намерих мисис Скот и я въведох в залата. Ако Росана Тревисо бе реагирала остро при вида на бельото, то тя се разстрои още повече при появата на мисис Скот.

Морган се обърна към нас и извика:

– Госпожо, бихте ли погледнали това момиче?

Мисис Скот извърна глава към свидетелското място.

– Виждате ли я?

– Да.

– Това е всичко, ваша светлост.

– Въпроси, мистър Хаузър?

– Не, господин съдия.

– Призовете следващия си свидетел.

– Ваша светлост, нямаме повече свидетели. – Хаузър се отпусна в стола си.

31

Хенри Пенрод помоли съдебните заседатели да излязат, за да изложи Морган молбата ни до съдията да инструктира заседателите при произнасяне на присъдата. Противно на обещанията на Морган да вика и крещи, на него му отне само минута, за да представи проформа нашето становище. Когато Хаузър понечи да се изправи, съдията вдигна ръка, за да покаже, че не желае да изслуша обвинението.

– Мисля, че вие определено дискредитирахте свидетелката Тревисо, мистър Морган, но всеки разумен човек би ѝ повярвал и затова смятам, че съдебните заседатели ще трябва да произнесат присъдата. Да ги поканим отново в залата.

Преди съдията да успее да каже каквото и да е друго, Морган заяви:

– Призовавам Лора Скот, ваша светлост.

Знаех, че причината за неговата припряност беше желанието му да разобличи напълно мексиканката, преди думите ѝ да улегнат в съзнанието на съдебните заседатели.

Мисис Скот описа какво се е случило. Разказа, че познава Травис Едингтън, откакто майка му го довела в магазина преди години, когато той още бил малко момче. После обрисува как момичето, заело свидетелското място преди нея, дошло в магазина заедно с Травис малко преди той да умре. Травис показал на мексиканката различни видове бельо, които тя не харесала. Но когато ѝ предложил бодито, тя го одобрила. Когато си мислела, че мисис Скот не ги гледа, тя се сгушила в Травис, а той я целунал.

– Предлагам доказателство номер едно на защитата да бъде приложено към свидетелските показания – заяви Морган.

– Мистър Хаузър?

– Мога ли да задам един въпрос, господин съдия?

– Да.

Хаузър погледна свидетелката с презрителна усмивка.

– Откъде сте толкова сигурна, че това е бельото, което сте продали на Травис Едингтън?

– То носи нашия етикет и е единствената бройка, която някога сме имали в толкова голям размер.

– Доказателството е приложено към показанията.

В ложата на съдебните заседатели се чу леко кикотене и когато се обърнах, видях как Гай Бъкли сръгва с лакът своя съсед мистър Савока. Двамата мъже се усмихнаха. Други заседатели също се засмяха. Мисис Мендоса гледаше строго свидетелката.

– Нямам други въпроси – обяви Морган.

Хаузър се изчерви, но продължи.

– Мисис Скот, кога разбрахте, че Травис Едингтън е бил застрелян?

– Прочетох го във вестника в деня след убийството – отвърна тя.

– Тогава защо не уведомихте властите за случката, която току-що описахте? – Мисис Скот се сепна. – Е, мисис Скот, защо изчакахте чак до днес, за да ни ощастливите със своя разказ? – Хаузър се усмихна надменно. Като че ли той искаше да предаде своето презрение към свидетелката ни на съдебните заседатели. – Чакаме отговора ви, мисис Скот.

– Не казах на никого, защото уважавах майка му.

– И мислите, че…

– Нямаше да я споделя с никого, ако този млад мъж не бе дошъл при мен.

– Един момент, мисис Скот.

– Смятам, че свидетелката отговори на въпроса на обвинението, господин съдия – прекъсна го меко Морган.

– И аз мисля така, мистър Хаузър – добави съдията.

– Но, ваша светлост…

– Ако имате други въпроси, задайте ги на свидетелката.

Хаузър седна и съдията обяви почивка до другия ден.

– Е, какво мислиш? – попита ме Морган, след като съдебната зала се опразни и вътре останахме само ние двамата и Рита.

– Никой няма да повярва и на дума от показанията на Тревисо. Беше очевидно, че лъже. Направо невероятно! Тя просто седеше там и лъжеше и всички в залата разбраха. – Обърнах се към Рита. – Нали никога не си казвала на Травис, че ще го убиеш, ако още веднъж те докосне?

Морган сложи ръка пред устата на клиентката ни.

– Хайде – каза той остро. – Да изпием по нещо.

По-късно, докато вечеряхме, Морган ми разясни реда, в който смяташе да призове свидетелите на следващия ден.

– Предпочитам да започна и да свърша с Рита. Знам, че нямаме право, но нейните показания са изключително важни. – Както през повечето време, той говореше по-скоро на себе си, отколкото на мен. Накрая като че ли стигна до някакъв компромис. – Ще помоля Гидиън Епстийн да вземе самолета и да кацне тук по обяд. Има един полет от Лос Анджелис, който пристига в дванайсет и половина. Така ще имам причина да помоля Хенри да разместя последователността на свидетелите. Ще се опитам да го вмъкна между сутрешните и следобедните показания на Рита. Ще разпитам останалите рано сутринта. Много бързо.

Сдъвках парче от дебелия стек, полят с бял сос, и го прекарах с глътка силно червено вино. Морган едва бе докоснал храната. Вечеряхме в „Етиен“, скъп френски ресторант в Скотсдейл. Кристалните чаши проблясваха и свещите блещукаха, свиреха Бах и сервитьорите палеха цигарите на Морган. Слушах го внимателно, а Морган продължи да обяснява колко много иска Рита да свидетелства точно преди разпускането на съда в петък следобед, така че показанията ѝ преди кръстосания разпит на Хаузър да улегнат добре в главите на съдебните заседатели през уикенда.

– Наистина ли смяташ, че това би променило нещо?

– Разбира се, по дяволите – каза Морган.

На следващата сутрин, верен на своето обещание, Морган разпита набързо предварителните си свидетели. Първо призова помощник-шерифа, който се бе опитал да освободи Миранда от затворническата килия. Беше едър мъж на име Барет. Имаше големи мускулести ръце, но създаваше впечатлението, че е много мил, докато описваше дилемата, с която се е сблъскал въпросната сутрин.

– Не знаех какво да правя – каза той. – Тя не помръдваше. Просто лежеше, сплела ръце около решетката. После дойде психиатърът.

– Той помогна ли ви, мистър Барет?

– Обясни ни, че ако искаме да я извадим, ще се наложи да стопим пръчката на решетката.

– Какво направихте?

– Директорът се обади на техниците и те изпратиха оксиженист с горелка.

– Стопихте ли пръчката?

– Да. Или по-точно оксиженистът. Аз му асистирах. Страхувахме се да не изгорим малкото момиче.

– Нека ви попитам нещо, мистър Барет. Защо просто не раздалечихте ръцете ѝ, за да я откопчите?

– Дори не посмях. Беше толкова вцепенена, че се притеснявах да не я нараня, ако се опитам да разтворя ръцете ѝ.

– Как ви се стори тя? – попита Морган.

– Напълно вкочанена. Вцепенена. Дори повече от това. Когато се опитвах да дръпна ръката ѝ в едната посока, тя натискаше силно в другата.

– Какво се случи, след като я извадихте?

– Психиатърът повика линейка, а щом дойде, ние я изнесохме и я сложихме в нея.

Лекарят, дошъл в затвора, не беше точно психиатър, поне не с нужната квалификация. По онова време работеше от една седмица в психиатричното отделение на щатската болница в Аризона. Въпреки това когато се яви пред съда, той ни увери, че може да разпознае пациент, страдащ от кататония. Съдията заключи, че възраженията на Хаузър относно квалификацията на лекаря се отнасят по-скоро до тежестта, отколкото до надеждността на неговата преценка.

– Класически случай на кататонен ступор. Като по учебник – каза лекарят на съдебните заседатели.

– Какво направихте с нея? – попита Морган.

– Заведох я в щатската болница, където се опитах да уредя приемането ѝ. Там се поинтересуваха от най-близките ѝ роднини и като разбраха, че майката на Миранда е в затвора, а баща ѝ е мъртъв, се обадиха на дядо ѝ. Хората на шерифа знаеха къде да го открият. Дядото помоли да я закараме в болницата „Кемълбек“. Отначало оттам не искаха да приемат пациентка, която не се нуждае от спешна медицинска помощ. После обаче се съгласиха да вземат малката. Очевидно дядо ѝ е влиятелен човек.

Дори и надеждността на младия доктор да бе поставена под въпрос, нямаше и следа от съмнение относно следващия ни свидетел – д-р Конрад Харди, лекуващия лекар на Миранда. Възпитаникът на Харвард, който беше уважаван психиатър, зае отново свидетелското място в залата на Хенри Пенрод. Този път съдията поомекна и разреши на Морган не само да го разпита за диагнозата на пациентката, но и да поиска кратко описание на състоянието на Миранда, поне доколкото сведенията, предоставени от доктора, не се основаваха на разговорите му с момичето или преглеждането на медицинската документация. Адвокатът на Миранда Джейкъб Ашър беше и този ден в залата и изтъкна същите възражения, които бе представил на предишното заседание. Сега обаче, в присъствието на съдебните заседатели, той беше доста сдържан.

От уважение към своя стар приятел Ашър правеше възраженията си пред самия подиум, така че съдебните заседателите да не могат да чуят съображенията му, свързани с намеренията на Морган да навреди на клиентката му.

Въпреки че съдията беше доста либерален в решенията си, лекарят не пожела да говори за пациентката си, а когато Морган го попита за диагнозата на Миранда, д-р Харди се запъна.

– Не можете да си спомните диагнозата ли, докторе? – попита Морган. Доктор Харди погледна към съдията. Преди той да успее да продума, Морган се доближи до подиума. – Настоявам доктор Харди да бъде обявен за злонамерен свидетел и да ми бъде разрешено да задавам насочващи въпроси по време на прекия разпит.

– Смятам, че интересите на доктор Харди противоречат достатъчно на тези на подсъдимата, за да бъде обявен за злонамерен свидетел. Задавайте въпросите си като на кръстосан разпит, мистър Морган.

– Миранда Едингтън е в кататонен ступор, нали, докторе? – попита Морган авторитетно.

– Да.

Такова ли е състоянието ѝ в момента?

– Да.

Морган направи няколко крачки и се наведе над ложата на съдебните заседатели.

– Тя лежи в леглото си във вцепенена поза, нали?

– Да.

– И не говори?

– Точно така.

– При Миранда се наблюдава така нареченият подчертан негативизъм. Вярно ли е, сър?

Конрад Харди наклони глава и изгледа подозрително Морган.

– Да, вярно е.

– Моля, обяснете на съдебните заседатели какво означава това.

– Ако някой я накара да направи определено нещо, тя често е склонна да стори противоположното. Например, ако се опитате да натиснете ръката ѝ надясно, тя ще я дръпне наляво. Ако я помолите да отвори очи, тя ще ги стисне още по-силно. Това се има предвид под „подчертан негативизъм“.

Морган направи две крачки назад и седна небрежно на масата ни.

– Докторе, някога чували ли сте термина „восъчна гъвкавост“, използван, за да опише състоянието на пациент в кататонен ступор?

– Да.

– При това положение ръцете и краката на пациента могат да бъдат поместени, но се долавя лека съпротива, която създава усещането, че човекът е направен от восък. Така ли е?

– Да, така е.

– Изразът „восъчна гъвкавост“ може да бъде употребен за състоянието на Миранда Едингтън през повечето време, нали?

– Да.

– Изражението на лицето ѝ принципно може да се характеризира като каменно. Последното отговаря ли на истината?

– Да. Изражението ѝ е каменно.

– Един последен въпрос, докторе. Как храните Миранда?

– Оставаме я сама за няколко минути. Тя яде и после отново става неподвижна.

Когато Морган седна на мястото си, Макс Хаузър заяви, че няма въпроси към свидетеля. Наблюдавах как лекарят напуска съдебната зала, размишлявайки върху факта, че състоянието на Миранда е действителност. То съществуваше като самостойна реалност, която трябваше да бъде обяснена по някакъв начин.

– Призовавам Рита Едингтън – съобщи Морган.

Започва се.

Тя трепереше, като се изправи. Използва рамото ми за опора, преди да тръгне към свидетелското място. Беше облечена със светлосинята рокля, която Ан ѝ бе избрала. За разлика от нея обаче Рита носеше сутиен отдолу. Русата ѝ коса с ягодов оттенък падаше свободно върху раменете. Като се доближи до мястото, където трябваше да положи клетва, забелязах нещо, което ми се стори странно, нещо, което сякаш не бе на място в иначе безупречната ѝ женственост. Рита ходеше напълно изправена, без да поклаща тялото си. Походката ѝ беше като на каубой – твърда и уверена. Преди не бях забелязал това. За миг си помислих, че е леко кривокрака, но когато спря, за да заеме свидетелското място, разбрах, че греша. Видях единствено красивите извивки на прасците и глезените ѝ, както и елегантните обувки, които разкриваха изящното ѝ стъпало и пръстите, оформени в перфектен педикюр. Зачудих се как успява да ги поддържа в затвора. Тя изкачи двете стъпала и се закле да говори истината, след което седна и отпусна ръце на облегалките на стария дървен стол.

Морган се изправи, отиде до края на масата близо до съдебните заседатели и се наведе напред, леко подпирайки се на пръсти.

– Убихте ли съпруга си?

– Не, не съм. Не съм убила Травис – каза Рита напълно спокойно. Тя остана неподвижна и задържа погледа си върху Морган, без да мигне.

Слънчева светлина се процеждаше през прозорците на южната стена на залата, точно зад ложата на заседателите. Лъчите се пречупваха през щорите и падаха на хоризонтални линии върху лицето на Рита. Вероятно над съдебната палата имаше облаци, тъй като отблясъците сякаш танцуваха по лицето ѝ.

Тази светлина ми напомни на една вечер преди много години. В гимназията в Меса, щата Аризона, имаше огромна зала за танци с учудващо подходящото име „Мезона“. Подобно на повечето такива места, от тавана на „Мезона“ се спускаше голямо кълбо, облепено с парченца огледало. Когато то се въртеше, из стаята се движеха петънца от светлина. Една вечер, когато бях на шестнайсет, се бях облегнал на пилона в средата и наблюдавах как светлината от въртящото се кълбо играе върху телата на съучениците ми, докато те се блъскаха на дансинга. Аз бях твърде срамежлив, за да поканя някое момиче на танц или поне не смеех да попитам онова, което ме интересуваше тогава. Ако момчетата в родния ми град искаха да пожънат успехи сред противоположния пол, те трябваше не само да са били състезатели по американски футбол, но и да са играли в атака. (Разбира се, това важеше за онези, които не участваха в родео.) Тогава прекарвах доста време в самосъжаление – бях нисък, дебел и пристрастен към голфа, игра, измислена само за да гарантира, че никоя мажоретка няма да се качи на задната седалка на моя първи тийнейджърски форд, модел 1951 г. Докато стоях до пилона, размишлявайки дали вече не съм дисквалифициран от надпреварата за откриване на истинската любов, чух името си. Обърнах се и видях Рита Торонто.

– Ще танцуваш ли с мен, Дъг? – попита тя.

– Моля? – казах сподавено.

– Надявах се, че ще искаш да танцуваме.

Изправих гръб и поведох на дансинга най-красивото момиче от последния випуск на гимназията. Наблюдавах как светлината от огледалното кълбо танцува по великолепното ѝ лице, съзнавайки, че всяко едно момче от училище ни гледа. Когато казах на Дан Морган, че Рита Едингтън е най-милото момиче, което някога съм познавал, подсъзнателно имах предвид вечерта, в която тя отне част от болката на ученическите ми години. Сега наблюдавах как пречупените лъчи трептят върху прекрасното ѝ лице в съдебната зала на Хенри Пенрод.

– Къде срещнахте Травис Едингтън за пръв път? – попита Дан Морган клиентката ни.

– В ранчо „Едингтън“, където майка ми беше започнала работа.

– На колко години бяхте тогава, мисис Едингтън?

– На четиринайсет.

– Помните ли първата ви среща?

– Да. Беше в деня, когато пристигнахме. Майка ми и аз пренасяхме багажа си в къщата, която мистър Едингтън, бащата на Травис, беше приготвил за нас. Травис дойде на кон и ни се представи.

– Какво се случи после?

– Казах му, че конят е красив. Беше от породата „Апалуза“. Той ме покани да пояздим заедно. Обясних му, че никога не съм се качвала на кон. Той се наведе към мен и рече: „Дай ми ръка.“ После извади крака си от стремето и добави: „Сложи крака си върху моя.“ Помогна ми да се кача зад него и пояздихме из ранчото. Така се запознахме.

– На колко години беше Травис?

– На седемнайсет.

– И после сте прекарали доста време заедно?

– Той ме научи да яздя. Разбираше много от коне. Подари ми един. Травис беше най-красивото момче, което бях виждала – заяви Рита. Тя обясни, че се влюбила в Травис Едингтън и родила дете от него. – Миранда беше много хубаво бебе. – Преустроили старата къща, в която преди е живял дядото на Травис. Били много щастливи, докато не разбрали, че нещо не е наред с красивото им дете.

– На колко години беше Миранда, когато осъзнахте, че има проблем? – попита Морган.

– На седем.

– Как забелязахте това?

– Стана много буйна. Не беше лошо дете. Просто се държеше буйно и неконтролируемо. Безразсъдно.

– Можете ли да дадете примери на съдебните заседатели?

Рита се обърна към хората в ложата.

– Когато беше на седем – каза тя, – Миранда се научи да язди коня на дядо си. Той беше много едър жребец. Преди нея само мистър Едингтън можеше да го язди. Миранда обаче препускаше с него из цялото ранчо. И то без седло. Научи го да прескача огради. Когато стана на осем, подкара пикапа на баща си и отиде с него до Чандлър, за да си купи сладолед. Знаехме, че не можем да я заключим в къщата. Но колкото и пъти да ѝ казвахме, че ще се нарани, ако продължава така, тя не слушаше. Не беше лошо дете. Никога не е наранявала някого. Просто се държеше неконтролируемо в някои отношения. Когато беше на девет, се опита да обязди един от расовите бикове на дядо ѝ. И какво ли не още.

– Успя ли да се задържи на него за осем секунди? – попита Морган и се усмихна.

– Не – отвърна сериозно Рита. – А и не се опита да го направи отново.

– Какво стана после?

– По-късно същата година стана неприятен инцидент, при който тя нарани човек. Едно момче от училище, с година по-голямо от Миранда, удари неин съученик. Момчето беше едро за възрастта си и си падаше хулиган. Миранда се нахвърли отгоре му с бейзболна бухалка. Наложи се да го приемат в болница. Това беше първият път, когато тя прояви насилие.

– Какво направихте?

– Чувствах се безпомощна. Травис дори не искаше да признае, че имаме сериозен проблем. Накрая говорих с мистър Едингтън, бащата на Травис, който ѝ уреди час при психиатър. След този ден Миранда отсъства цели две години.

– Къде отиде?

– Първо я приеха в клиниката „Майо“ в Рочестър, щата Минесота. След това я преместиха в „Менингър“ в Канзас. После тя се върна. Остана вкъщи няколко месеца и получи тежък нервен срив. Лежа около осем месеца в болницата „Кемълбек“ тук, във Финикс, а после я изпратиха обратно в „Менингър“.

– Имахте ли възможност да я посещавате, докато лежеше в тези клиники?

– Травис не го направи нито веднъж. Аз я видях няколко пъти, но лекарите не го одобриха.

– Ще ни опишете ли взаимоотношенията на Миранда с баща ѝ, докато тя си беше у дома?

– До миналата година си мислех, че Травис просто е дистанциран, но после…

Гласът ѝ заглъхна.

– Случи ли се нещо?

– Ваша светлост, не виждам връзка с делото – възрази Хаузър.

Морган го пренебрегна и изгледа мълчаливо Рита.

– Изхождайки от встъпителната пледоария на мистър Морган и адвокатското досие, което ми бе представено, ще допусна известно отклонение – заяви съдията. – Не прекалявайте, мистър Морган.

– Какво се случи, мисис Едингтън?

Рита зарови глава в ръцете си.

– Случи ли се нещо миналата година?

Рита изпъна гръб и се хвана за парапета, без да изпуска от поглед Морган.

– Случи ли се нещо?

– Да.

– Какво?

По бузите ѝ се стекоха сълзи.

– Случи се през август – започна тя. – В един от последните дни на месеца. Беше още горещо. Прибрах се вкъщи следобед, тъй като навън беше прекалено топло за езда. Влязох във всекидневната. Миранда изтича към мен от кабинета на Травис. Беше гола и крещеше.

– Извика ли нещо? – попита Морган.

Хаузър понечи да стане.

– Да – отговори Рита.

– Моля, кажете ни какво.

Хаузър скочи на крака.

– Възразявам. Очевидно това са показания, основани на чутото от друго лице, и мистър Морган го знае много добре.

– Ще подкрепя твърденията с допълнителни доказателства, ако позволите. – Съдията кимна и Морган продължи: – Казвате, че Миранда е крещяла?

Рита взе носна кърпичка от кутията до себе си и избърса очите си.

– Да.

– Няма нужда да предавате думите ѝ. Просто ни разкажете какво е направила и опишете душевното ѝ състояние.

– Тя се затича към мен и се вкопчи в краката ми. Хлипаше и трепереше. Попитах я какво се е случило.

– Не искам да отговаряте на следващия въпрос, докато съдът не вземе решение относно възражението на мистър Хаузър – каза Морган. – Разбрахте ли?

– Да.

– Какво отговори Миранда?

– Протестирам, показанията са основани на чужди думи.

Морган се обърна към съдията.

– Ваша светлост, ако изобщо може да се говори за показания, основани на чужди думи, в което се съмнявам, това е просто изказване, направено в момент на афект и така попада под действието на едно от класическите изключения на правилото.

– Отговорете, мисис Едингтън.

– Каза, че баща ѝ е сложил нещото си в нея.

Морган стоеше като вцепенен пред масата ни и зачака безмълвно. Съдебните заседатели бяха онемели. Единственият звук в залата идваше от сподавения шепот на някои присъстващи.

– Освен ако не искате да продължите, мистър Морган, мисля, че е време за обедна почивка.

Перфектният момент. Нека думите ѝ улегнат добре в съзнанието на съдебните заседатели.

Полетът на Гидиън Епстийн от Лос Анджелис пристигна в дванайсет и половина. Морган и аз го чакахме на пистата в Скай Харбър. Самолетът спря на известно разстояние от изхода, пътниците заслизаха по спуснатата стълба и се отправиха към нас. Огледах се за Гидиън Епстийн, но не можах да го открия сред тях. Тъкмо когато започнах да се притеснявам, видях, че Морган се здрависва с някакъв мъж, но той не беше човекът, когото трябваше да посрещнем. Нямаше ги златните гердани, панталонът „чарлстон“ и италианските ботуши. Дори къдравата му коса беше изчезнала. Пред мен стоеше мъж със сив фланелен костюм, заострени обувки, закопчана риза и раирана вратовръзка. Късата му коса беше разделена на път отляво и той носеше очила с рогови рамки вместо пилотските. В ръката си държеше кожено куфарче и аз си помислих, че човекът пред мен спокойно може да мине за старши партньор в „Прайс, Уотърхаус“.

– Здравейте, Маккензи.

– Здравейте, доктор Епстийн.

В университета ни учеха колко е важно да подготвиш свидетелите преди процеса. Необходимо беше да се отделят часове и дни, а понякога дори цели месеци. Подготовката на д-р Епстийн се проведе във форда на Морган на път от летището за съда.

– Имате ли доказателства за хроничната депресия на момичето? – попита свидетелят.

– Не – отвърна Морган. – Нали си спомняш, че се опитахме да вземем медицинското ѝ досие, но съдията ни отказа? Забраната важи и за обвинението. Не разполагаме с нищо друго за историята на заболяването ѝ, освен с показанията на майка ѝ, според които на седем години Миранда е станала буйна и неконтролируема.

– В какъв смисъл буйна?

Морган преразказа думите на Рита.

– Интересно – замисли се Епстийн. – Но нямате доказателства за депресията?

– Не – отговори Морган.

– Добре. Хубаво е да не се споменава, че тя страда от хронична депресия, докато ме разпитва обвинението.

– Досега никой не е споменал нещо подобно.

– А какво трябва да очаквам от мистър Хаузър?

– Бъди предпазлив, Гидиън. Той е злобно копеле и никак не е глупав.

Инструкциите приключиха. Докторът се обърна назад и ме погледна. После се усмихна и ме потупа по коляното. Предположих, че Морган и той не попадат за пръв път в подобна ситуация.

Хенри Пенрод ни позволи да разместим реда на показанията, тъй като докторът трябваше да се върне спешно в Калифорния. Ако квалификацията на д-р Харди беше впечатляваща, то тази на д-р Епстийн беше направо блестяща. Морган прекара повече от половин час в представянето ѝ – образование, получено в института „Джонс Хопкинс“, лекарска специализация в Европа, преподавателски позиции в Харвард и Станфорд, стаж в „Майо Брадърс“ и „Менингър“. Той бе написал множество учебници и бе участвал като консултант в редица правителствени комисии. Беше автор на повече от триста статии за различни психични разстройства. Тринайсет от тях бяха за кататонията. Освен това беше свидетелствал стотици пъти в щатски и федерални съдилища.

– По принцип кататонията се разглежда като форма на шизофренията – заяви нашият експерт, след като изслуша хипотетичните обяснения на Морган за състоянието на Миранда и се съгласи с диагнозата на д-р Харди за кататонен ступор.

– Шизофренията вид психоза ли е? – попита Морган.

– Да.

– Това означава ли, че човек, страдащ от шизофрения, е невменяем?

– Невменяемостта е по-скоро правно, отколкото медицинско понятие – каза докторът. – Мога обаче да ви уверя, че ако имате предвид общоприетата представа за лудост, шизофрениците най-вероятно биха попаднали в тази категория. Същото важи особено за страдащите от кататония, независимо дали са в състояние на ступор или възбуда.

– Знаете ли какво предизвиква кататонния ступор?

– Според преобладаващото мнение ступорът настъпва, когато пациентът осъзнае, че притежава потенциала да проявява насилие. Състоянието на ступор се смята за начин да се предотврати това насилие. Кататонният ступор е вид защитна реакция. В литературата, посветена на кататонията, съществува един известен цитат. – Докторът свали внимателно роговите си очила, извади друг чифт за четене и отвори една книга.

– Възразявам! Свидетелят възнамерява да прочете страничен материал – каза Макс Хаузър.

– Какъв е текстът, докторе? – попита съдията.

– „Учебник по обща психиатрия“, ваша светлост. Той е основен…

– Да – прекъсна го съдията. – Познавам го. Смятам, че попада под действието на изключението за достоверни научни източници. Разрешавам ви да се позовете на него, докторе.

Гидиън Епстийн разтвори книгата, нагласи очилата си и прочете пред съдебните заседатели:

– „Под неподвижната фасада се крие кипящ вулкан от потенциално насилие. Той може да изригне всеки един момент под формата на кататонна възбуда, предизвиквайки убийство, самоубийство, самонараняване и обща деструктивност.“

Лекарят затвори учебника и свали очилата. Морган застина, оставяйки показанията на свидетеля да улегнат в съзнанието на съдебните заседатели. Помислих си за нощта, в която Морган и аз се промъкнахме в болницата „Кемълбек“ и си спомних колко се страхувах да не ни хванат. Страхът ми е бил насочен не към когото трябва. Миранда ми се стори нежна като малка кукла, когато докоснах крака ѝ. „Ако детето се събуди, до олеандровите храсти има само петдесетина метра“, бе казал Морган. Дали тогава е бил запознат с „Учебника по обща психиатрия“? Разбира се. Погледнах към купчината снимки на трупа на Травис Едингтън.

Когато се посъвзех и отново насочих вниманието си към Гидиън Епстийн, той обясняваше, че ако пациент, страдащ от кататония, е в състояние на възбуда и не получи правилното лечение с медикаменти или шокова терапия, може да умре от преумора. След като нашият експерт приключи с лекцията си, ние всички знаехме разликата между пернициозната и временната кататония. Разбрахме, че болестта може да се лекува с барбитурати. Научихме, че обикновено се проявява във възрастта между петнайсет и двайсет и пет години. Узнахме за негативизма, мутизма и различните пози на болните. Научихме дори за специалната тръба, използвана за храненето им. Накрая разбрахме, че от всички ужасни разновидности на шизофренията кататонията има най-голям шанс за лечение.

Съдебните заседатели попиваха всяка негова дума. Същото правеше и съдията. Рита гледаше право напред. На моменти очите ѝ се пълнеха със сълзи, които бавно се стичаха по бузите.

– Докторе – каза Морган, – ще ви задам последния си въпрос. Но преди да го направя, искам да допуснете два факта – вторият от тях вече е приложен към доказателствата, а първият ще бъде там скоро. Първо, приемете, че едно дванайсетгодишно момиче е изстреляло шест куршума в тялото на баща си и го е убило. Второ, приемете, че един час след случилото се, докато е било заключено само в килията си, момичето е изпаднало в кататонен ступор и е увило ръцете си около решетката толкова силно, че се е наложило да я срежат, за да го освободят. Ако допуснете тези две неща, ви питам: според вас съществуват ли медицински основания да предположим, че убийството на бащата на Миранда би могло да е предизвикало кататонния ѝ ступор?

– Протестирам! Въпросът изисква отговор, отнасящ се до същността на делото, а именно кой е убил Травис Едингтън. Съдебните заседатели трябва да решат това.

– Е, мистър Хаузър – каза бавно Хенри Пенрод с мекия си южняшки акцент, – не смятам, че от доктора се очаква да даде показания. Мистър Морган просто го помоли да допусне този факт. Доколкото разбрах, мисис Едингтън ще бъде разпитана за това по-късно, когато заеме свидетелското място. Така ли е, мистър Морган?

– Да, ваша светлост.

– В такъв случай – противопостави се Хаузър – мнението на лекаря няма отношение към делото. Ако Миранда Едингтън е убила баща си, тя го е направила. Тук не е съществено дали случилото се е предизвикало кататонията.

– Но – отвърна съдията – ако психиатърът потвърди, че тази случка може да е причинила кататонията, тя не става ли по-вероятна, отколкото при отсъствието на лекарското мнение? – Както правеше всеки път, като вземаше трудни решения, съдията прокара ръце през късата си рошава коса и обходи с поглед цялата съдебна зала.

Хаузър отчаяно се опитваше да измисли някакъв отговор. Преди да успее да го формулира, съдията сякаш се предаде на някаква невидима сила вътре в себе си.

– Ще дам разрешение – заяви той. – Можете да отговорите, докторе.

– Имате ли мнение по този въпрос, докторе? – попита Морган.

– Да.

– И какво е то?

– Твърде вероятно е убийството на баща ѝ, ако наистина тя го е извършила, да е довело до кататонното ѝ състояние.

– Свидетелят е ваш – каза Морган на Хаузър и се обърна към съдебните заседатели, за да види реакцията им. Всички погледи в ложата бяха втренчени в психиатъра.

Технически погледнато, Епстийн не заяви, че Миранда е убила баща си, а просто, че ако го е направила, убийството би могло да е предизвикало сегашното ѝ състояние. Бях убеден обаче, че Морган бе стигнал по-далеч, отколкото би му позволил всеки един съдия в която и да е съдебна инстанция. Знаех това, защото бях изготвил досието по делото.

Макс Хаузър се изправи агресивно.

– Кататонният ступор може да бъде причинен и от други фактори, освен от страха от проявяване на насилие, нали, докторе? – попита той.

– Точно така – потвърди Епстийн.

– Депресията също предизвиква ступор, нали?

– Да, съществуват няколко надеждни изследвания, според които тя може да доведе до ступор.

– Сега, доктор Епстийн – съобщи Хаузър, – аз ще ви помоля да допуснете нещо. Искам да приемете, че едно дванайсетгодишно момиче е видяло как майка му изстрелва шест куршума в баща му и го убива. Това не може ли да доведе до депресия?

– Твърде вероятно е, да. Но за да сме напълно честни, мистър Хаузър – продължи учтиво д-р Епстийн, – съм длъжен да отбележа, че има и друга причина за кататонията.

Хаузър надигна рязко глава.

– Така ли?

– Да – обясни докторът. – Няколко сериозни научни изследвания показват, че азотният дисбаланс в мозъка може да причини ступор.

– И това е вероятна причина за състоянието на Миранда Едингтън, нали?

– Момичето Миранда Едингтън ли се казва? – попита Гидиън Епстийн.

– Да – отвърна Хаузър.

– В такъв случай, да, азотният дисбаланс е вероятна причина за ступора на Миранда Едингтън.

Морган написа нещо в бележника си и го побутна към мен.

„Спомняш ли си, че по време на кръстосания разпит винаги идва момент, в който трябва да млъкнеш и да си седнеш?“ Сетих се за лекцията му в клуб „Аризона“ и кимнах.

Хаузър се върна към своите записки, търсейки някакво по-силно оръжие. Докато той разлистваше жълтите страници, Гидиън Епстийн продължи.

– Азотният дисбаланс е възможна причина, но според мен е твърде невероятна, тъй като…

– Но е възможна, нали? – изръмжа Хаузър.

Свидетелят замълча, а Морган заговори меко:

– Ваша светлост, ако нямате нищо против, бих искал да разрешите на доктор Епстийн да обясни отговора си, ако той смята това за необходимо.

– Смятате ли, че отговорът ви се нуждае от разяснения, докторе? – попита съдията.

– Ако трябва да съм честен, да – отвърна докторът. Тонът му прозвуча почти проповеднически.

– Тогава продължете.

– Исках да кажа, че вероятността за такова съвпадение – наличието на насилствен акт и последвалата го поява на напълно необоснован химичен дисбаланс – е толкова малка, че следва да бъде отхвърлена.

Хаузър погледна отново бележките си, опитвайки се да продължи, откъдето беше спрял. И този път бодрият глас на свидетеля наруши мълчанието.

– Бих искал да отхвърля вероятността, че ступорът е предизвикан от депресия, поради една друга причина. – Хаузър надигна глава с изражението на ученик, внезапно изваден от сладката си дрямка, за да отговори на въпрос, който не е успял да чуе. Епстийн продължи самоуверено: – Вие изразихте съмнението, че в случая кататонията е предизвикана от остра депресия, възникнала внезапно в резултат на силно травмираща случка. Но в своя опит никога не съм се сблъсквал с подобно нещо. Хроничната, продължителна депресия е тази, която постепенно води до кататония при повечето пациенти. А доколкото съм запознат, научните изследвания категорично потвърждават тази теза. Имате ли доказателства, че Миранда Едингтън е страдала от хронична депресия?

Свидетелят и съдебните заседатели зачакаха мълчаливо отговора.

– Благодаря ви, докторе, но аз задавам въпросите тук – каза Хаузър. Гидиън Епстийн вдигна ръце, за да покаже, че просто иска да помогне. – Що се отнася до насилието, не е ли вероятно едно момиче, което е видяло как майката убива баща му, да изпита агресия към нея?

– Да – заяви Епстийн. – Вероятно е.

Хаузър се обърна към съдебните заседатели, преливащ от самоувереност.

– Но – продължи психиатърът, – аз заключих, че не това е причинило кататонията в случая.

Хаузър направи крачка към свидетелското място. Минаха секунди. Усетих присъствието на хората зад себе си. Мърдане, шумолене на хартия, сподавено кихане. Съдебните заседатели обаче седяха като приковани.

– Защо? – попита Хаузър накрая.

Дан Морган се обърна към Хенри Пенрод, а той отвърна на погледа му. Съдията затвори очи и бавно поклати глава.

– Доколкото знам – продължи докторът, – момичето е било затворено в килия. Обстоятелството само по себе си би я възпряло. Дори вцепенило, ако искате. Тя не е могла да упражни какъвто и да е акт на насилие спрямо майка си. Затова единствената заплаха е била проявата на насилие към самата нея. Ако е убила собствения си баща, е логично тя да има силни самоунищожителни импулси. Единствената обяснима причина за ступора ѝ е страхът от насилието към самата себе си.

Хаузър се обърна към съдията.

– Ваша светлост, настоявам този отговор да бъде зачеркнат като несъответстващ на въпроса.

– Не съм съгласен, мистър Хаузър. И вие зададохте въпроса.

Хаузър се върна към свидетеля.

– Докторе, нали ви плащат, за да свидетелствате тук?

Гидиън Епстийн се наведе напред и за пръв път този следобед различих враждебност в гласа му.

– Не – отвърна той. – Компенсират ме за загубеното време. Покриват и всичките ми разходи.

Хаузър седна, без да поглежда своя опонент.

– Нямам повече въпроси.

– Обявявам петнайсетминутна почивка. Господа съдебни заседатели, моля, не забравяйте инструкциите на съда.

В коридора Морган беше под пара.

– Мисля, че току-що Хаузър те накара да свидетелстваш, че Миранда го е убила – прошепна той на Гидиън Епстийн.

– Имах чувството, че колегата ни ще стигне твърде далеч. Кажи ми, Дан, ако отида до вашия офис, някое от момичетата там ще ми извика ли такси? Може и да успея да хвана полета за Ел Ей в три и половина.

Наблюдавахме как нашият свидетел слиза по стълбите. Морган ме задърпа надолу по коридора. Ръцете му трепереха.

– Току-що не стана ли ясно, че Миранда го е убила?

– Това чух и аз – отвърнах. – Не със същите думи, но смисълът беше такъв. Ако Рита го е извършила, няма причина за ступора на Миранда.

Морган се усмихна и тръгна нагоре по коридора. Изведнъж той се обърна и се върна при мен.

– Старият Хенри за нищо на света не би ми позволил да стигна толкова далеч. Става въпрос за доказателства, касаещи същността на самото дело. Смяташ ли, че съдебните заседатели повярваха на Гидиън или просто го помислиха за шарлатанин?

– Според мен им беше интересно – казах. – Попиваха всяка негова дума.

– И аз мисля така. Обикновено заседателите са много скептични към психиатрите. Мислят, че се занимават с окултни науки и подобни глупости. Но проклетият ступор е истински и причините за него трябва да бъдат обяснени. А Гидиън направи това доста добре. – Морган се втренчи в мен. – Наистина ли смяташ, че го слушаха?

– Да.

– По дяволите, дано копелето свърши по-бързо. Ще призова отново Рита, за да им разкаже какво се е случило, но трябва да стане бързо. Нямам намерение да загубя още два часа. – Морган погледна часовника си, а после мен. – Мислиш ли, че я харесват?

– Да.

И аз. Но не искам да остане на свидетелското място твърде дълго. Не и след Гидиън. Не се нуждаем толкова много от показанията ѝ. Господи, всичко може да се случи. Няколко сълзи в повече, и тя ще си спечели антипатията им.

Морган закрачи нагоре-надолу по коридора. Той се върна при мен и изгаси цигарата си в пода.

– Не знам какво да правя с Ферис – каза той.

– О – отвърнах. – Забравих. Седи ей там.

– Да, видях го. Готов е да свидетелства, ако го помолим.

– Но не съм сигурен. Много е рисковано да го призовем. А имам чувството, че сме на прав път сега.

– Аз също.

– Усещам го – добави той. – Но ако заговорим за характера ѝ и дебелият Макс разполага дори с най-незначителната улика срещу нея, той ще я унищожи. – Изгледах го. Морган се втренчи в тавана, а после в пода. Обърна се и извади цигарите от чорапа си. – Какво мислиш, Дъг? Да го призова ли?

– Ако Ферис Едингтън даде показания в нейна полза, той все едно ще заяви, че е невинна, нали? Човек не би свидетелствал за някого, ако смята, че е убил единствения му син.

– Започваш да се учиш – отвърна Морган. – Но съм убеден, че тази стратегия е адски рискована.

Двамата погледнахме към другия край на коридора, където Ферис Едингтън седеше неподвижно на пейката до вратата на съдебната зала. Морган го изгледа студено, като несъзнателно извади парченце тютюн от устата си. В следващия миг закрачи отново нервно из коридора, изпълвайки го с гъст дим и мърморейки нещо на себе си, докато не се появи съдебният пристав, за да ни покани отново в залата. Когато вратата на стаята на съдебните заседатели се отвори, Морган замлъкна. Те заеха местата си, а той се отпусна на стола си с небрежност, присъща на човек, който очаква да му донесат коктейла в някой бар.

– Ще призовете ли за втори път мисис Едингтън? – попита съдията.

Морган прехапа долната си устна. За пръв път долових трепет в гласа на моя ментор, когато той обяви нерешително:

– Ако ни позволите да направим още едно разместване в реда на свидетелите, бих призовал мистър Ферис Едингтън.

В залата се чу шепот.

– Той тук ли е? – попита учудено съдията.

– Да, ваша светлост.

– Моля, поканете мистър Едингтън да положи клетва – каза съдията на пристава.

Ферис Едингтън, напълно изправен, влезе през вратата и се отправи към свидетелското място. Всички присъстващи в залата го проследиха с поглед.

– Отличен. Превъзходен.

Така Ферис Едингтън определи характера на Рита. Той повтори тези думи и добави „безупречна“, когато Морган го попита за нейната репутация. Това се случи, след като нашият свидетел разказа на Морган за себе си, своята служба в законодателния орган на щата, работата в управата на едно училище и членството си в академичния съвет на университета. Той изреди участието си в много комисии и в ръководството на редица болници и спомена, че името му присъства в Националната зала на славата за каубои в Оклахома Сити. Говори за срещите си с президенти и държавни глави. Сподели и огромната си радост от факта, че единственият му син се оженил за бедната, но прекрасна Рита Торонто.

Морган не загуби много време и стана ясно, че той по-скоро държи да представи на съдебните заседатели произхода на Ферис Едингтън, отколкото да изтъкне характера на Рита. Беше достатъчно, че мъжът, който седеше пред съдебните заседатели, се бе съгласил да заеме свидетелското място. Всичко останало се правеше за заблуда на противника, както се бе изразил Морган. Затова след като Ферис Едингтън изрече думите „отличен“, „превъзходен“ и „безупречна“, Дан Морган седна. Той се втренчи в масата, очаквайки да чуе дали опонентът ни разполага с нещо, което ще унищожи клиентката ни. С крайчеца на окото си забелязах, че Хаузър се изправя, а като се обърнах, видях как Морган прегъва пръсти и ги забива в масата. Когато най-накрая стана, Хаузър просто изгледа Ферис Едингтън. Свидетелят ни излъчваше пълно спокойствие, без следа от неприязън. За разлика от Хаузър, който сякаш преливаше от сляпа омраза.

– Нямам въпроси – каза той.

Чух как Морган въздиша. Погледнах часовника си. Беше четири без петнайсет и оставаше час и половина до прекъсване на заседанието за уикенда. Зачудих се дали Морган възнамерява да проточи показанията на Рита толкова дълго, че съдебните заседатели да могат да преспят три нощи в обмисляне на думите ѝ, преди тя да бъде подложена на кръстосан разпит. Моят въпрос не се нуждаеше от отговор.

– Господа – обяви съдията, – възникна малък проблем. Току-що научих, че няколко адвокати спешно се нуждаят от издаването на временни ограничителни заповеди. Налага ми се да прекъсна заседанието. Може би е по-добре да продължим в понеделник при тези обстоятелства.

– Ваша светлост – каза Морган, преди Хаузър да успее да се изправи, – ако ми предоставите само петнайсет или двайсет минути, бих могъл да привърша с разпита на мисис Едингтън. С удоволствие ще почакам до късния следобед. – Той направи всичко, което зависеше от него. Ако не друго, поне показа на съдията, че възнамерява да приключи. Не знаех какво друго може да стори при тази неблагоприятна ситуация. Морган обаче не спря дотам. – Господин съдия, не знам какво смятат съдебните заседатели. Не съм сигурен дали господата и мисис Мендоса биха искали да изтърпят още една почивка този следобед.

– Е – каза съдията, – защо просто не ги попитаме? Какво ще кажете, господа съдебни заседатели? Смятате ли, че ще понесете още едно прекъсване преди късния следобед?

Заседателите се спогледаха. Някои от тях вдигнаха рамене. Накрая се обади Гай Бъкли.

– Какво пък, бих останал.

Мистър Савока изрази същото мнение и само след миг останалите заседатели се присъединиха.

– Мисис Мендоса? – попита съдията.

– Ще остана, сър.

– В такъв случай се разбрахме. Ще продължим заседанието веднага щом уредя другия въпрос.

След като съдебните заседатели напуснаха залата, Морган прошепна радостно:

– Чу ли? Видя ли? Всички са на нейна страна. Искат да я изслушат. Мамка му, Дъг, мисля, че ще спечелим делото.

Седнахме на твърдата пейка в коридора и пихме кафе, а Морган пуши цигари. В съдебната палата гъмжеше от репортери, журналисти и случайни посетители. От време на време при нас идваха репортери, за да поговорят с Морган – казваха му по някоя насърчителна дума или споделяха с него стари спомени. Някои го потупваха приятелски по гърба, но повечето стояха на почетно разстояние. Други влизаха обратно в съдебната зала, за да си поговорят с колеги.

Отново забелязах колко красива е старата сграда на съда – дървената ламперия, ръчно изрисуваните греди, испанските плочки и месинговото покритие на асансьорите. Изящната извивка на стълбището стигаше до втория етаж, където се намирахме. Изведнъж видях, че по него се изкачва Ан Хейстингс, придружена от Том Галахър, Чет Джонсън и Уолтър Смит.

– По дяволите! – възкликна Галахър. – Ако няма да работите, поне да отидем да пийнем по нещо.

– В момента съдията разглежда молба за временна ограничителна заповед – каза Морган, – но ни разреши да приключим с Рита преди края на деня.

– Ще ни издействаш ли места? – поинтересува се Уолтър Смит.

Те попитаха как вървят нещата и Морган им разказа за показанията на Гидиън Епстийн и за реакцията на съдебните заседатели, които бяха решили да изслушат Рита. Описа колко добре е минал разпитът на Ферис Едингтън.

– Никога не съм имал дело, в което всичко се нарежда толкова добре – каза той.

После всички влязохме в съдебната зала, за да си запазим места. Така скромната ни група се подготви да прекара цял час от петъчния ден в изслушване на последните двайсет минути от историята на Рита Едингтън – време, което иначе бихме оползотворили във весела компания с коктейл в ръка. Седяхме в залата и си шепнехме, а пред съдията се вдигаше много шум за някакъв булдозер, който бил на път да събори нечия бетонна стена.

– Купих оръжието в петък – заяви Рита. Беше пет и петнайсет и Морган разполагаше с четвърт час, за да свърши с разпита. – Травис се беше изнесъл от къщи и аз се страхувах, че сме сами двете с Миранда.

Тя сподели пред съдебните заседатели, че решила да заведе Миранда на почивка, преди отново да я изпрати на училище. Служителят от туристическата агенция ѝ препоръчал Кюрасао в Холандските Антили. Затова тя избрала тази дестилация. Рита отрече да се е запознавала с тамошните закони за екстрадиция. Каза, че дори не е знаела къде да търси подобна информация.

– Защо отидохте в къщата въпросната сутрин?

– Трябваше да се видя с Травис. Исках да му кажа къде отиваме и кога ще се върнем.

– Но спряхте по пътя?

– Да.

– И стреляхте с оръжието?

– Беше рано и се опасявах, че ще събудим Травис. Не бях стреляла с револвер преди. Исках да се науча да го използвам. Затова го носех в чантата си. Като видях няколко празни бирени бутилки край пътя, реших да опитам.

– И Миранда ли стреля?

– Да.

– Колко време останахте там?

– Не съм сигурна. Доста време. Изпразнихме две кутии с патрони.

– Вие чухте показанията, дадени от друг свидетел в този съд, че Миранда е застреляла птица същата сутрин?

– Да, така беше.

Малко по-късно Рита предположила, че Травис вече е буден. Ако не друго, то поне изстрелите трябвало да го събудят. Точно както Хуан Менчака беше свидетелствал, двете влезли в къщата. Травис не спял. Според Рита той изглеждал, сякаш изобщо не е заспивал.

– Беше пиян – каза тя.

– Къде се намираше оръжието в този момент?

– В чантата ми.

Морган помоли Рита да слезе от мястото си и да погледне уголемения план на къщата, който Хаузър вече бе прибавил към показанията. Накара я да застане пред съдебните заседатели и да опише движенията си, след като бе влязла вътре. Този път по лицето ѝ не се стекоха сълзи. Като че ли показанията на Гидиън Епстийн ги бяха пресушили и тя разказа спокойно на заседателите какво се бе случило въпросната сутрин.

– Травис седеше тук на канапето. – Рита посочи една от снимките.

– Същото канапе като това на снимката, маркирана като доказателство номер четири на обвинението?

– Да.

– Как се държеше Травис?

– Обиди ме, не искаше да ме изслуша. Опитах се да поговоря с него. Казах му, че заминаваме на почивка. Помолих го да се премести обратно в къщата ни.

– Какво стана после?

– Отидох в кухнята, за да потърся кафе. Помислих си, че ако изпием по едно кафе, ще го убедя да поговорим.

– Къде сложихте чантата си, когато отидохте в кухнята?

– Оставих я във всеки… в предната стая. На пода.

– И излязохте през тази врата? – Морган посочи плана на къщата.

– Да.

– Намерихте ли кафе?

– Да. И кафеварка. Направих кафе. Тоест сложих го на котлона.

– Колко време ви отне това?

– Не знам. Няколко минути.

– Докато бяхте в кухнята, къде беше Миранда?

– Остана в предната стая с баща си.

– Същото помещение, където оставихте чантата с оръжието?

– Да.

– Някой от тях проговори ли през това време?

– Травис каза нещо, но не успях да го чуя.

– После какво се случи?

– Върнах се обратно в предната стая. Но се спрях.

– Нещо ви накара да спрете?

– Да.

Всеки един от съдебните заседатели се наведе напред.

– Какво видяхте?

– Миранда държеше револвера. Беше го насочила към баща си.

– Къде бяхте, когато спряхте?

– Тук – каза тя, показвайки плана.

– До писалището? – попита Морган и вдигна една снимка, на която се виждаше писалище с телефон.

– Да – потвърди тя.

– Вие как реагирахте?

– Стреснах се.

– После какво стана?

– Миранда стоеше, насочила оръжието срещу баща си. Изглеждаше, сякаш се намира в друг свят. Травис беше уплашен. Много уплашен. Започна да ѝ говори. Нещо от сорта на: „Всичко е наред, скъпа.“ Не знаех какво да правя. В следващия миг видях телефона върху писалището. Спомням си, че вдигнах слушалката. Набрах нула. Отговори ми оператор и аз поисках да ме свърже с полицията. Не знам какво точно целях, но поради някаква причина го направих.

– После какво се случи? – По лицето ѝ се стече сълза. – Кажете ни какво се случи, Рита.

– Тя го застреля. Миранда го застреля. След първия или втория изстрел той се опита да стане, но се препъна. Падна по лице. А Миранда продължи да стреля.

Морган стоеше и я гледаше, докато сълзата се спускаше надолу по бузата ѝ. Съдебната зала беше мъртвешки тиха. Долових глухото биене на барабан и точно на най-подходящия удар Морган каза:

– Какво направихте?

– Оставих слушалката. Мисля, че затворих. Никой не ми отговори.

– А после?

– Взех оръжието и излязох.

– На земята ли го хвърлихте?

– Не знам. Сигурно. То лежеше в пръстта, когато Хуан дойде.

– Хуан?

– Хуан Менчака.

– Нямам повече въпроси.

Всичко бе започнало с Хуан. Колкото се отнасяше до нас, всичко бе свършило с Хуан. Оставаше ни само да изчакаме края на уикенда, да изслушаме кръстосания разпит на Хаузър и да произнесем заключителната си реч.

– Освен ако не открие нещо злепоставящо до понеделник сутринта – отбеляза Морган, – той със сигурност няма да ѝ навреди.

Нашата малка компания се отправи към сградата на Първа национална банка. Скоро след това се разположихме в меките червени столове на клуб „Аризона“. Морган си взе бира. Останалите поръчахме коктейли. Спомням си, че Ан Хейстингс седеше до Морган и отпиваше от своя „Гимлет“.

– Хаузър не е добър, нали? – попита Том Галахър.

Морган поклати глава.

– Беше решил да разнищи Гидиън Епстийн този следобед, но получи добър урок. Беше жалък. Чак ми стана гадно за него, а дори не го харесвам.

Морган опита своята бира с такава наслада, сякаш беше някое скъпо вино. Той се пошегува с Ан и разказа на колегите ни за процеса и как всичко е дошло на мястото си. Засмя се и разказа на Уолтър Смит какво се е случило по време на избора на съдебни заседатели. После се изправи и отиде до бара, за да поръча още питиета за всички, и за пръв път от пет дни под мишниците му нямаше петна от пот.

– Дъглас – обърна се към мен Уолтър Смит. Наведох се над масата, за да го чуя в шумната обстановка. – Провери ли в телефонната компания за обаждането, което клиентката ви е направила, докато момичето е държало оръжието срещу Травис?

– Не – отвърнах. – Не знаех, че се е опитала да позвъни, преди да го спомене в съда днес.

– А Морган проверил ли е?

– Не знам. Май не е. – Замислих се. – Защо? Телефонната компания би трябвало да пази запис на разговора, нали?

– Нямам представа – каза Уолтър Смит, докато издишваше дима от лулата си. – Но ако бях на ваше място, щях да проуча нещата.

Морган се върна с един сервитьор и още питиета, а аз си помислих, че трябва да му кажа за телефонната компания, но реших, че моментът не е подходящ, когато той надигна поредната кутийка с бира към устните си. Той се засмя и разказа няколко доста мръсни вица. По-късно към нас се присъединиха други колеги от фирмата, а адвокати от чужди кантори минаваха покрай масата ни, за да ни пожелаят успех. Уискито, което държах в ръка, ми се стори чудесно.

Изведнъж Чет Джонсън каза:

– О, забравих нещо. – Той бръкна в джоба си, извади оттам една бележка и ми я подаде. – Тази жена помоли да ѝ се обадиш, Дъг. Иска да те покани на някакво парти.

Някой на масата извика „Охооо!“ и аз погледнах розовата бележка, на която бе изписано името на моя стара позната, чието приятелство бях пренебрегнал толкова, колкото и отношенията си с Хуан Менчака.

Отправих се по задния коридор на клуб „Аризона“ до читалнята, където се отпуснах в едно от тапицираните кресла и избрах номера. Когато тя вдигна в другия край на линията, чух силен шум – звучеше като оживен ресторант.

– Сидни, аз съм – казах. – Дъг.

– Дори не бях сигурна, че си се върнал! – извика тя по познатия стар начин. – Виждам името ти във вестника всеки божи ден! – Преди да успея да отвърна нещо, тя продължи: – И Рита! Господи! Всичко ми се струва толкова нереално! А и не си виждал новата ми къща. Слушай, Дъг, Върнън и аз организираме купон тази вечер по случай нанасянето ни. – На заден план засвири музика и ми се стори, че Сидни Елзуърт (Сидни Елзуърт Кристенсън, откакто се омъжи за сина на заможен предприемач), дъщерята на най-добрата приятелка на майка ми, която възприемах като своя по-голяма сестра, определено си бе пийнала. – Тук има много твои познати. Всички питат за теб. Трябва да дойдеш, Дъг. Вземи някого със себе си, ако искаш.

За миг си помислих за Ан Хейстингс, но отвърнах:

– Няма кого да доведа.

– Тогава ела сам!

Погледнах питието в ръката си и установих, че Сидни Елзуърт Кристенсън не е единственият замаян човек тази петъчна вечер. Знаех, че не е редно да карам чак до Меса. Казах си, че е по-добре да вечерям и да се прибера, за да поспя. Вместо това обаче попитах:

– Мога ли да бъда облечен със син костюм?

– Абсолютно.

Новата френска провинциална къща на деветия феъруей на голф клуб „Меса“ се оказа масивна постройка с огромна библиотека, зимна градина и двор. Сервитьори, облечени в официални костюми, разнасяха подноси с шампанско и ордьоври. В двата края на къщата бармани смесваха коктейли. Петчленен оркестър изпълняваше песни от ученическите ни години. Никога преди не бях виждал подобно парти в Меса, щата Аризона. Познавах повечето гости, много от които бяха мои бивши съученици. Всички носеха коктейлни рокли и костюми или сака, съчетани с карирани панталони. Жените бяха с красиви прически. Обстановката там ме накара да си помисля, че Бевърли Хилс се е преместил в моя роден град.

Всички ме посрещнаха като любимеца, който се е завърнал вкъщи – новата знаменитост. Бях адвокатът от Финикс Дъглас Маккензи. Стари приятели ми казваха колко се гордеят с мен и как винаги са вярвали във възможностите ми. Разходих се из просторната нова къща, учуден до каква степен появата на името ми във вестника е повишило репутацията ми. Разбира се, хората говореха и за моя учител.

– Трябва да ми разкажеш всичко за Даниъл Морган – каза Милдред Уорън. – Веднъж бях съдебна заседателна в дело, по което той бе защитник на подсъдимия. Той е най-сексапилният мъж, когото някога съм срещала. Обожавах го.

– Морган или подсъдимият?

– О! – Милдред Уорън ме сръга с лакът. – Морган.

– А подсъдимият? – попитах.

– Беше напълно виновен и ние отсъдихме така.

Пих уиски, обикалях и разговарях с хората, които познавах цял живот. Повечето се интересуваха от майка ми. Някои споделиха колко много им липсва баща ми. Когато Джими Айкида, негов стар партньор от салона за бридж в голф клуба, се просълзи, спомняйки си с каква страст Бил Маккензи е разигравал добрите карти, аз се измъкнах през френските прозорци, застанах пред металната ограда и се загледах в голф игрището, където бях прекарал много часове от детството си. На хоризонта беше изгряла луната и ми направи впечатление колко са пораснали палмите и евкалиптовите дървета, откакто за последно бях играл там. Стоях до оградата, усещайки как уискито прониква в тялото ми, когато чух стъпки зад себе си, а после и гласа на жената, която ме бе поканила.

– Обзалагам се, че гледката събужда доста спомени у теб – каза Сидни.

– Аха.

– Изглеждаш страхотно – добави тя.

– Ти също – отговорих. – Но ми се струваш променена.

– Остарявам, Дъг.

– Ти? В никакъв случай.

– Кажи ми нещо – продължи тя. – Наистина ли вярваш, че бедното момиченце е убило Травис?

Ето че отново ми зададоха въпроса, който изникваше постоянно. Тонът на Сидни съдържаше еднаква доза скептицизъм като този на Франк Менендес, но нейният въпрос не беше реторичен. Знаех, че очаква искрен отговор. Отне ми известно време, за да ѝ го дам.

– Да – отвърнах. – Вярвам, че Миранда го е убила.

– Тя беше толкова чувствително дете – каза Сидни.

– Малките момичета са способни на лоши неща – предположих.

– Чух какво Рита е казала за Травис – продължи Сидни.

– Да – отговорих.

– Трудно ми е да го приема. Той не беше такъв човек.

– А какъв беше?

– Не помня. Но не беше такъв. Беше добър… болезнено срамежлив, но добър.

– Доказателствата срещу Миранда са доста убедителни. Смятаме, че ще спечелим.

– Стана студено.

Сидни и аз влязохме през френските прозорци във всекидневната, окъпана в светлина. Попаднахме сред кръг хора, които говореха за Рита Едингтън.

– Заклевам се, че тя е най-красивото момиче, което някога съм виждала – каза жена на име Рейчъл Робъртс. – Но беше ужасно самотна.

В съседната стая звучеше музика и хората танцуваха. През големия прозорец зърнах другите гости, събрали се около плувния басейн, от чието дъно се процеждаше светлина.

– Винаги е била много мила.

– Страшно я харесвах.

– Проклет да бъда, ако знам какво е харесала в Травис Едингтън.

– Шегуваш ли се? Травис можеше да купи и продаде всеки човек в града. Колкото пъти си поиска. Не ми се сърди, Върнън, но е така.

– Мисля, че е невинна.

– Тя излъга в съда днес.

Вниманието ми бе приковано от последните думи, изречени от непозната възрастна жена. Изглеждаше грозновата и пълна, а косата ѝ бе започнала да побелява. Погледът ѝ беше суров и прям. Настъпи мълчание сред останалите събеседници, докато аз не се включих в разговора за пръв път.

– Какво казахте?

Жената ме погледна право в очите и се усмихна строго и безрадостно.

– Рита Едингтън излъга в съда днес. – Тя отпи от шампанското си, наблюдавайки ме през чашата си. Почувствах внезапно стягане в гърдите.

– Какво искате да кажете? – настоях. Разговорът за Рита Едингтън се бе превърнал в диалог между мен и жената, а останалите гости в стаята станаха неволни наблюдатели. – Какво искате да кажете? – повторих, този път леко изнервено.

– Тя свидетелства, че е позвънила на полицията онази сутрин, но това не е истина.

– Какво ви кара да мислите така? – попитах и сърцето ми заби силно, като си спомних за въпроса, който Уолтър Смит ми бе задал по-рано тази вечер, докато Морган поръчваше напитки на бара.

– Работя в „Маунтин Бел“. В телефонната компания не е имало такова обаждане. – Жената посмекчи тона си и се приближи към мен. Несъмнено бе усетила притеснението ми.

– Но откъде знаете, че не е имало такова обаждане? – попитах.

– Защото, ако се беше обадила, разговорът щеше да е записан. А той не е.

– Откъде знаете?

– Проверихме тази вечер.

– Защо?

– Човекът от обвинението…

– Хаузър?

– Да, Хаузър. Той и още няколко мъже дойдоха в офиса ни. – Гласът ѝ се промени напълно. Тя любезно обясни политиката на телефонната компания: когато някой им се обади и търси полицията, операторът е длъжен да остане на линия, докато се убеди, че връзката е осъществена. Всички подобни обаждания се записват. В деня на убийството на Травис Едингтън не е бил отбелязан такъв разговор.

– Не е ли вероятно – предположих, – операторът, приел обаждането на Рита, да е забравил да го запише?

– Извикаха всички колеги, които са били на смяна тогава. Никой не си спомня такъв разговор. Мистър Хаузър им връчи призовки за заседанието в понеделник.

Ръката ми затрепери и „Джони Уокър“ черен етикет се изсипа от чашата и се разби като вълна на белия килим на Сидни. Опитах се да измисля някакъв достоен начин да напусна мястото. Не успях. Обърнах се и се отправих към входната врата. Малко след това карах със сто и трийсет по Макдауъл Роуд към Финикс.

Морган бе действал изключително предпазливо и точно, показвайки на Рита всяко едно доказателство, с което разполага обвинението, за да не възникнат противоречия, докато тя разказва перфектно изплетената си история. Той обаче сбърка в едно – забрави за телефонната компания. Уолтър Смит веднага разбра за неговия пропуск, а не бе минало и много време, преди Макс Хаузър да хване Рита в лъжа. Не можех да преценя до каква степен това ще ѝ навреди. Знаех единствено, че ситуацията е изключително сериозна, и натиснах по-силно педала на газта.

Задържах пръста си на звънеца на Морган цели две минути. Нищо. Изтичах надолу до апартамента ми и се обадих в клуб „Аризона“.

– Той беше тук.

– Знам! – изкрещях. – Още ли е там?

– Не. Тръгна си преди около час.

Съзнавах, че няма да мога да заспя и затова реших да се отбия в офиса. Исках да направя някои проучвания. Надявах се да намеря законови основания, с които да опровергая доказателствата на Хаузър, че обаждането никога не се е състояло. Сетих се, че бях чел за едно дело за отровен боб в Бостън. Обвиняемият представил доказателства, че никой не се е оплакал от продукцията му, преди един прокурор да се натрови. Съдът в Масачузетс бе отхвърлил показанията му като основани на чужди думи. Тази вечер, вероятно заради уискито или покачения адреналин, случаят ми напомни силно на нашия. А дори да не беше така, може би щях да открия причина да възразя на Хаузър, докато той разпитваше телефонните оператори. Такива неща ми минаваха през главата, когато влязох в кантората.

Не стигнах до библиотеката. В края на коридора видях светлина, идваща от кабинета на Морган. Като се приближих до вратата, зърнах Морган, който седеше неподвижно на стола си, втренчил поглед в стената. В ръката си държеше кутийка бира. В пепелника догаряше неизпушена цигара. Погледах го за миг – като че ли беше изпаднал в транс, а очите му се рееха в пространството.

– Дан.

Той се обърна рязко.

– Какво, по дяволите, правиш тук?

Разказах му всичко.

– Да тръгваме!

Половин час по-късно паркирах колата си пред офиса на телефонната компания в Меса и последвах Морган вътре. Един мъж от охраната повика шефа на смяната, жена на име Джийн.

– Не бяхте ли тук по-рано? – попита тя.

– Посетили са ви юристите, представляващи другата страна по делото – отвърна Морган.

– Вие на чия страна сте?

– Защитаваме обвиняемата.

– Вие сте адвокатите на мисис Едингтън?

– Да.

– А онзи Хаузър е прокурорът?

– Да.

– Не го харесвам.

Джийн разреши на Морган да огледа в сградата всичко, което пожелае. Това обаче не ни помогна особено. Бяхме го загазили, независимо от чара на Морган и отзивчивостта на Джийн.

– Мистър Морган, очевидно е, че тя не се е обаждала онзи ден.

Морган присви очи и я погледна през гъстия цигарен дим.

– Книгата с обажданията за октомври тази година ли е?

– Да. Ето вижте, тук съм записала разговорите, проведени на пето число от месеца.

Морган разлисти бързо страниците и после отново се върна в началото. На няколко дати този месец бяха записани обаждания, но не и на двайсет и първи октомври, деня на убийството на Травис Едингтън.

Загубил търпение, Морган изгледа жената.

– Джийн, тя се е обадила. Трябва да има някакво обяснение. Какво може да се е случило?

– Не знам. Казаха ми, че са говорили с всички колеги, които са били на смяна тогава. Искате ли да ви покажа записките от техните обаждания?

След като Морган прегледа бележките, предоставени от компанията по молба на Макс Хаузър, всички седнахме в стаята за почивка и пихме от кафето, което Джийн приготви. Морган потърка очи.

– Знаеш ли колко ще ни навреди това? – попита той.

– Не съм сигурен – казах.

– Много – отговори Морган. – Страшно много. – Той отпи от кафето. – По дяволите, Джийн, тя се е обадила. – Големият адвокат въздъхна тежко.

Въпреки че за нищо на света не бих го споделил с Морган, аз стигнах до по-различен извод. Рита не се бе обаждала никъде. Неоспоримо доказателство бяха документите, които проучихме толкова внимателно. Докато седяхме в офиса на телефонната компания и пиехме кафе с жена на име Джийн, осъзнах, че не просто съм стигнал до различен извод, но и че започвам да възвръщам разума си. Рита не само не се бе обаждала никъде – тя ни беше лъгала още от началото. Морган направи възможното, за да си съчини правдоподобна история, но безобидната лъжа за телефонния разговор не бе нищо друго освен слабото място в целия разказ, което щеше да излезе наяве в понеделник сутринта, и всичко отиваше по дяволите. Миранда Едингтън не беше убила баща си и независимо колко пари бе пръснал Морган по евтини психиатри, той не можеше да промени този факт. Хуан Менчака го знаеше. Сидни Елзуърт го знаеше. Франк Менендес също. Сигурен съм, че Уолтър Смит и дори Том Галахър го знаеха. А сега го разбрах и аз. Всъщност го осъзнах още на предварителното изслушване, когато видях изражението на Рита Едингтън, докато лежах на пода на съдебната зала и се преструвах на умрял.

– Съжалявам – каза Джийн.

Изпихме кафето и се изправихме, за да си тръгнем. Джийн ни изпрати до вратата. Тя си пое въздух, но се спря.

– Какво? – попита Морган.

– О, нищо.

– Не – отговори Морган. – Щяхте да кажете нещо. Какво има?

– Просто се замислих. През есента назначихме едно момиче на половин работен ден. Мисля, че беше студентка. Понякога заместваше някои колеги. Но тя не е била на смяна въпросната сутрин. В противен случай щеше да бъде отбелязано, а и тя би записала обаждането. Както споменах, не е от значение.

– Как се казва момичето?

Джийн се почеса по врата, сякаш за да извлече спомена за името ѝ от съзнанието си.

– Забравила съм.

– Моля ви, Джийн – настоя Морган. – Опитайте се.

О, стига, Морган. В понеделник сутринта ще се изправим пред Хаузър и цяла армия от телефонни оператори. По-добре е да прекараме времето си в търсене на правни основания, с които да отхвърлим доказателствата им, отколкото да го губим в безсмислени надежди за свидетел фантом.

Джийн отиде до телефона и набра някакъв номер. После се извини на жена на име Ейми за безпокойството в този късен час на нощта.

– Спомняш ли си момичето с луничките, което работеше при нас на половин ден преди време? – Джийн направи кратка пауза. – Да, онова, което искаше да стане архитект. – Отново пауза. – Точно така, Джоана. Името ѝ беше Джоана Барнс.

– Къде можем да я намерим? – попита Морган, преди Джийн да остави слушалката.

– Ще погледна – каза тя и извади друг тефтер. – Всичко, което имаме, е адрес за кореспонденция в Сан Франциско. – Тя го записа на едно листче и го подаде на Морган.

– А телефонен номер?

– Няма, но мога да проверя. – Джийн проведе друг разговор, за да разбере номера на Джоана Барнс. – В телефонния указател на Сан Франциско фигурират две лица с името Дж. Барнс. Но не и Джоана. И в двата случая малките им имена не са изписани.

– Ще ни дадете ли номерата им, Джийн?

– Не и без съдебна заповед.

На излизане Морган помоли Джийн да не споменава пред никого, че сме били там.

– Няма да кажа и дума – прошепна тя съзаклятнически. – Искам да я отървете от затвора. Чух какво е причинил съпругът ѝ на детето.

Морган прехвърляше през пръсти бележката с адреса на Джоана Барнс, докато пътувахме към Финикс в тихата нощ.

– Не разполагаме с много, нали?

– С нищо, ако питаш мен – отвърнах.

Подминахме Товри Касъл, преди някой от нас да продума отново, а аз заговорих пръв само защото мълчанието ми тежеше ужасно.

– За какво мислиш? – попитах. Морган не отговори. Той просто гледаше напред в ступор на апатично отчаяние. – Нали няма да изпаднеш в кататония? – казах, опитвайки се да се пошегувам.

– Мисля, че ще е хубаво да отидеш в Сан Франциско.

– Моля?

– Завий наляво.

– Какво?

– Чу ме. Завий, по дяволите! – Пред летището Морган каза: – Ето. – Той ми подаде своята кредитна карта „Америкън Експрес“ и петстотин долара в брой. – Можеш да си купиш дрехи и четка за зъби, щом стигнеш.

– Толкова много пари ли носиш със себе си? – попитах, докато наблюдавах как прибира в джоба си поне същото количество банкноти, което ми беше дал.

– Спечелих ги на покер в клуб „Аризона“. Мислех, че имам късмет, докато ти не се появи тази вечер. Ще се погрижа за колата ти.

Когато първият самолет за Сан Франциско излетя, беше започнало да се съмва. Седях свит на тясната седалка, пред която имаше твърде малко място за краката, синият ми костюм изглеждаше, сякаш съм спал с него, и имах най-тежкия махмурлук от много време насам. В джоба си носех последния известен адрес на телефонната операторка, работила на половин ден в компанията, името на частен детектив, който според Морган се бе преместил в Сан Франциско, както и координатите на негов познат адвокат там.

Не беше невъзможно да я открия. Но трябваше да прелетя повече от хиляда и шестстотин километра, за да я помоля да си спомни едно-единствено сутрешно обаждане, проведено в ден, когато дори не е била на работа, и разговор, който не е бил записан, както би трябвало да стане, ако изобщо някога се бе състоял. Предстоеше ми абсурдна мисия, а аз определено не бях в кондиция да я предприема.

Отново се замислих за показанията на Рита. Зачудих се защо Морган не се досети за телефонната компания (вероятно е очаквал, че Рита ще спомене за проведения разговор) и накрая отговорът изникна съвсем ясно в съзнанието ми. Той се страхуваше от истината. Нима проблемът не беше именно в това? Дълбоко в себе си Морган съзнаваше, че Рита лъже от самото начало, точно както той самият бе искал. Тя го бе спечелила (а може би той нея) за съюзник в своята мръсна игра – хвърлянето на вината за убийството върху едно малко момиче, което преживяваше огромна трагедия и беше невинно и безпомощно. Навярно Морган беше твърде честен, за да предприеме такова подло начинание, ако осъзнаваше напълно истината. Точно заради това той не бе проверил верността на показанията ѝ за телефонното обаждане, преди тя да свидетелства пред съда. Може би ставаше дума за типична фройдистка грешка.

Една стюардеса ми предложи закуска, но аз поисках само кафе.

– Тежка нощ? – попита тя.

Изгледах я мълчаливо и тя продължи към другите пътници.

Взех под наем шевролет кабрио на летището в Сан Франциско, а момичето от агенцията ми обясни как да стигна до адреса на Дънкан Стрийт, който ни бе предоставила Джийн.

– Намира се в Даймънд Хайтс – каза тя. – Мисля, че е пряка на Кастро Стрийт.

Познавах града, тъй като бях живял там предишната година, и се отправих нагоре по Маркет Стрийт покрай западналите киносалони и бездомниците, след което завих наляво по Кастро Стрийт и подминах мнозина млади мъже, които се държаха за ръце, и както ми бе описало момичето на летището, накрая се озовах на Дънкан Стрийт. Открих номера на сградата, където вероятно живееше Джоана Барнс. Беше малка и модерна, с изглед към високите небостъргачи в далечината. В десет часа въпросната съботна сутрин почуках на вратата и зачаках. След като почуках още три или четири пъти, отвътре не се чу никакъв звук, дори и шумолене. По тротоара се зададоха две симпатични възрастни жени.

– Знаете ли кой живее тук? – попитах.

– Двама мъже – каза едната.

– Виждали ли сте момиче на около двайсет и осем години тук?

Жените се спогледаха заговорнически и се усмихнаха.

– Не. – Те се закикотиха тихо. – В тази къща никога не е имало момиче.

Така се озовах до стръмната улица на върха на хълма в прекрасната утрин, която бе хладна, но много слънчева. Главоболието ми беше изчезнало, но бе оставило в мен чувство на празнота и безпомощност. Убеден, че няма никой в къщата на Дънкан Стрийт, отпътувах към „Уест Портал“, където си купих пяна за бръснене, самобръсначка, четка и паста за зъби. После продължих нагоре през парка „Сейнт Франсис Удс“, покрай зоологическата градина и езерото „Мърсед“. Накрая стигнах до дългата алея пред голф клуб „Олимпик“. Слънцето се бе скрило. Гъста мъгла се разстилаше над игрището и кипарисите.

Чак когато паркирах, влязох в магазина на клуба и надникнах в огледалото, разбрах в какво състояние съм. Изглеждах по-зле, отколкото очаквах, стоейки до редиците от кашмирени пуловери и стикове за голф – по-лошо от Дан Морган, когато го срещнах за пръв път в „Сан Маркос“. Знаех, че е по-лесно да останеш незабелязан в този вид в Чандлър, щата Аризона, отколкото на мястото, където се намирах в момента. С известно безпокойство се приближих до продавача, който стоеше зад щанда.

– Ако си купя дрехи от вас – попитах, – мога ли да използвам съблекалните?

– Можете да се преоблечете тук – каза той учтиво. – Имаме пробна.

– Трябва да си взема душ. – Надявах се, че независимо от измачкания му вид моят костюм „Брукс Брадърс“ щеше да му подскаже, че не съм поредният скитник.

Продавачът ме огледа от горе до долу.

– Добре – съгласи се той накрая. – Няма проблем.

Избрах си панталони, риза и пуловер. Прибавих към тях и чифт нови чорапи и обувки, преди да му подам кредитната карта на Морган. Взех си душ и се обръснах. Облечен с новия си пуловер, върху който бе избродирана буквата „О“ с криле, излизащи от нея, обиколих голф игрището. Бях ужасно уморен и разходката щеше да ме освежи.

Теренът на голф клуб „Олимпик“ е най-красивото място, което някога съм виждал. Той се извиваше, издигаше и снишаваше сред мъглата. На моменти, докато се опитвах да прогоня махмурлука си в съботната сутрин, мъглата се разсейваше и слънчевите лъчи докосваха големите стари дървета, които като че ли ограждаха цялото игрище и създаваха илюзията, че е закрито. Процеждащата се светлина събуждаше у мен чувството, че се намирам в катедрала. Обърнах се към осмия грийн и ресторанта на клуба. Спрях поглед върху терасата, която гледаше към осемнайсетия грийн. Спомних си деня, в който обядвах с двама партньори от „Бробек, Флехър и Харисън“ на същото място. Тогава те ми предложиха работа. „От всички адвокати в нашата кантора се очаква да членуват поне в един голф клуб – бе казал по-възрастният, който носеше очила с телени рамки и папийонка. – Много от младите ни колеги предпочитат това място.“

Замислих се отново защо бях дошъл в Сан Франциско. Сетих се за малката лъжа на Рита, станала причина за абсурдната ми мисия, а после и за голямата лъжа, която тя беше изрекла. Обмислих приноса на Дан Морган към съчиняването на последната. Дали в прекаленото си усърдие той не бе принудил Рита да лъжесвидетелства? Анализирах и собствената си роля в коварното ни начинание. Докато стоях сам и наблюдавах как мъглата постепенно обгръща величествените дървета и се спуска над яркозелената трева, си спомних как Хуан Менчака бе изопачил своите показания. В този миг пред очите ми изплува образът на Миранда Едингтън, която лежеше неподвижна и безпомощна в болничната си стая.

Именно там, сред гъстата мъгла, обвиваща святото бойно поле, Дъглас Маккензи най-накрая бе изправен пред вечния основен въпрос: как може един адвокат да защитава човек, за когото дълбоко в душата си знае, че е виновен? Отговорът, ако изобщо съществуваше такъв, нямаше нищо общо с празните, абстрактни обяснения, с които се бях опитал да заблудя моята баба Бел. Ако имаше отговор, той гласеше, че Дъг Маккензи не е в състояние да направи това, че независимо колко изкусна е реториката и колко благородна изглежда обвивката, бизнесът си остава мръсен и много по-користен от принципите на всеки достоен човек.

Наблюдавах голф игрището и с болка в душата си се запитах защо не бях останал в този град и не бях заел полагащото ми се място сред добросъвестните хора, които живееха почтен живот.

Спомних си за глупавата и безсмислена мисия, на която ме бе изпратил Морган, и излязох от своя унес. Когато се върнах на Дънкан Стрийт, в къщата все още нямаше никой. Затова отидох до центъра и си взех стая в хотел „Клифт“. Там избрах номера на частния детектив, който ми бе дал Морган. Включи се автоматично съобщение, според което телефонът не съществуваше. Обадих се в офиса на познатия адвокат на Морган. Очевидно той не работеше в събота следобед и когато позвъних на информацията, за да открия домашния му номер, ми казаха, че той не фигурира при тях. Хората от „Клифт“ бяха любезни да намерят телефонен указател на града, но в него не намерих нито адреса на Джоана Барнс, нито този на адвоката или детектива. Обадих се в офиса на „Бътлър и Менендес“. Морган не беше там и аз му оставих съобщение относно развоя на събитията. После реших да поспя около час.

Като се събудих, навън беше тъмно. Часовникът ми показваше осем. Според него все още беше събота и аз заключих, че съм спал шест часа. Отново изглеждах, сякаш не съм свалял дрехите си, и се отправих към Дънкан Стрийт. Беше станало по-студено и гъста мъгла обгръщаше Даймънд Хайтс.

Този път в къщата светеше. Може би все пак щях да науча нещо – вероятно човекът, записал адреса на Джоана Барнс, бе сбъркал, но и това щеше да бъде някакво начало. Натиснах звънеца. Отвътре се чуха стъпки и един неестествено писклив глас.

– Влизай, влизай. – Вратата се отвори широко, а пред мен застана висок и красив чернокож мъж, увил кърпа около голото си тяло. – Извинете – каза той. – Помислих ви за някой друг. – Стояхме и се гледахме, а аз стигнах до извода, че той е прекарал доста време във фитнес залата. – Предполагам, че сега е моментът да ви попитам – заяви мъжът театрално. – Мога ли да ви помогна?

– Търся момиче на име Джоана Барнс.

Мъжът ме огледа подозрително от горе до долу, карайки ме да се чувствам неудобно, и аз изведнъж започнах да разказвам защо трябва да говоря с нея. Успях да му представя кратката версия на историята за телефонното обаждане.

– О, това е невероятно! – възкликна той. – Джери! О, Джери, Пол Дрейк е тук по поръчка на Пери Мейсън.

Влязохме вътре и към нас се присъедини белокож мъж, също толкова красив. Беше облечен с колосана риза на червено-бяло райе и бежови панталони. На краката си не носеше обувки. Разказах му същата история, леко разкрасена в сравнение с предишното ми изпълнение.

– Заповядайте – покани ме той.

– Е, познавате ли я? – попитах, следвайки го към помещение с блестящ дървен под, персийски килими и множество антични предмети.

Джери ме погледна безизразно.

– Тя ми е сестра.

Чернокожият мъж влезе наперено в стаята. Вече бе обул панталони.

– Това не е ли най-щурата история, която някога си чувал?

– Млъкни – отряза го Джери. – Важно е.

– Трябва да поговоря с нея – заявих.

– Знам. Искате ли нещо за пиене, докато ѝ се обадя?

– Не, благодаря.

Джери вдигна слушалката и набра някакъв номер.

– Джоана? – Той ми подаде телефона и за трети път ми се наложи да обясня набързо защо съм дошъл в Сан Франциско.

– Да, да. Спомням си това обаждане.

– Шегувате се! – Едва не изпуснах телефона.

– Не, помня го. Беше около седем часът…

– Седем без петнайсет – уточних.

– Да. На двайсет и първи октомври. Една жена се обади и извика: „Свържете ме с полицията“ или „Трябва ми полицията“. Докато се опитвах да установя връзка, тя каза някакво име, което звучеше испанско.

– Миранда? – попитах.

– Да, точно така. Миранда. Тя изрече името и извика „Недей!“. После чух силен шум и връзката прекъсна.

– Мога ли да дойда при вас, за да поговорим? Моля ви!

– Не искам да идвате в апартамента ми – отвърна тя.

– Да, разбирам. Нека се срещнем на някое обществено място. Много е важно.

– Има един бар, „Хенри Африкас“ – каза тя. – Намира се на Ван Нес Авеню.

– Знам го. Ще ви чакам там след двайсет минути.

Погледнах към брата на Джоана Барнс.

– Значи го е чула – предположи той.

Чернокожият мъж се върна, облечен с черен кашмирен пуловер, панталони и мокасини в същия цвят.

– Какво става? – попита той, докато си сипваше питие.

– Да – казах. – Чула го е. Не мога да повярвам.

На тръгване чернокожият отново ме заговори.

– Господин адвокат – каза той. – Ще ми позволите ли да ви дам един съвет?

– Разбира се – отговорих.

– Пуловерът ви не става. Изобщо не става.

Влязох в бар „Хенри Африкас“ и седнах на старинна маса под тежка лампа „Тифани“, заобиколен от бостънска папрат. Разбърках с пръст кубчетата лед в чашата с бърбън и се заслушах в пианиста на сцената, който вяло изпълняваше мелодията от „Доктор Живаго“. Музиката беше в тон с настроението ми. Спомних си за чувствата, които бях изпитал към Морган – особено за онези, над които размишлявах на голф игрището. Без особен успех се опитах да ги отдам на чудовищния си махмурлук. В този миг в бара влезе едро мускулесто момиче.

– Добър вечер, Джоана! – извика пианистът с глас, по-дрезгав от този на Джейк Ашър.

– Как я караш, Хари? – попита тя.

Стилът ѝ на обличане със сигурност би срещнал одобрение в къщата на брат ѝ – ботуши от мека кожа, дебела, права пола и блуза с дълги, широки ръкави. Около кестенявата си коса Джоана беше вързала син шал, изработен от най-фината коприна, която някога бях виждал. Лицето ѝ беше червендалесто, с множество лунички, и тя изглеждаше като човек, който прекарва доста време сред природата.

Близо до масата стоеше сервитьор и Джоана Барнс поръча кампари и сода, след което седна до мен.

– Запознали сте се с Джери – каза тя.

– Да.

И с Кларънс?

– Да.

– Не разбирам напълно за какво става дума – заяви тя. – Казахте, че работите по съдебно дело?

– Да – потвърдих. – Процес за убийство.

– О – възкликна тя, видимо впечатлена. – Какво общо има той с обаждането, което споменахте?

– Жена на име Рита Едингтън е обвинена в убийството на съпруга си. Вчера тя свидетелства, че е позвънила на полицията точно преди мъжа ѝ да е бил убит от друг човек.

– Все още не разбирам, но мога да ви уверя, че при нас бе получено такова обаждане в сутринта на двайсет и първи октомври, ако това е важно.

– Много е важно. Кажете ми едно – откъде си спомняте точната дата?

– Беше последният ми ден в Аризона. Същия следобед заминах за тук. Беше неделя.

– Аха! – казах. – Това обяснява всичко.

– Кое?

– Защо не сте отишли в полицията, за да докладвате обаждането. Около случая се вдигна много шум, но вие едва ли сте чули за него или прочели нещо в тукашните вестници.

– Предполагам, че е трябвало да съобщя на някого за разговора, но бях твърде заета с преместването си. А и всичко се случи толкова бързо.

– Защо не записахте обаждането в книгата? – попитах.

– Коя книга?

Обясних ѝ подробно всичко.

– Не знаех, че съществува – заяви тя.

Разказах ѝ за политиката на компанията, според която операторите са длъжни да задържат обажданията, докато установят връзка с полицията, както и да ги записват след това.

– Знаех, че трябва да изчакаме, докато установим връзка, но не ми беше известно, че има книга, в която се записват разговорите.

– Документите в офиса не показват, че сте били на смяна онази сутрин.

– Знам. Не искахме да го отбележим.

– Защо? – попитах.

Тя отпи глътка от питието.

– Предпочитам да го запазите за себе си. Може ли?

– Не знам.

Тя си поръча още едно.

– Просто ви моля да не казвате на никого, освен ако наистина не се наложи.

– Добре – обещах.

– Замествах една жена, прекарала нощта с човек, с когото не биваше да бъде. Разбирате ли какво имам предвид?

– Предполагам – отвърнах.

– По-добре е да не ви казвам името ѝ. В противен случай тя ще загази много.

– Осъзнавам, че е малко късно за този въпрос – казах, – но има ли някакъв шанс да ме придружите до Финикс утре? Бихте могли да спасите невинна жена от присъда за убийство.

– Е, това определено звучи романтично, нали?

– Истина е – отвърнах. – Всичко е истина. А в онзи щат все още екзекутират хора.

– Откъде да знам, че сте искрен? – попита тя. – А не някой психопат?

– Ще се обадим на разни хора – отговорих. – Съгласен съм да обиколим целия град, за да намерим екземпляр от „Аризона Рипъблик“. Можем да позвъним в която и да е телевизия. За процеса се говори във всички новини. – Бях дори принуден да покажа адвокатската си карта, благодарение на която ме пуснаха в затвора на окръг Марикопа.

– Трябва да уредя някои неща – каза тя, очевидно приемайки единственото доказателство за моята самоличност. Погледнах я. – На работното ми място – добави тя.

– О, разбира се.

– А ако ми откажат? – попита тя.

– Е – отвърнах, – вероятно ще се наложи да отложим делото, докато по някакъв начин не ви издадем призовка от калифорнийски съд.

– Сигурна съм, че ще ме пуснат. Ще дойда.

Преглътнах и си поех дълбоко въздух.

– Мога ли да ви почерпя още едно питие?

– Благодаря, пих достатъчно.

– Сега трябва да направя самолетните резервации.

– Добре – отговори тя.

– Не си отивайте.

– Няма.

Върнах се възможно най-бързо и за мое огромно облекчение тя все още седеше там, разбърквайки със сламка леда в чашата си.

– Най-ранният полет, който успях да намеря, е утре в четири следобед. Резервирах ви билет за връщане за шест и половина в понеделник вечерта. Удобно ли ви е?

– Да.

Седнах и извиках на бармана:

– Още едно, моля. Не, почакайте, вие не искате друго питие, нали?

– Поръчайте ми само сода.

– И една сода – добавих.

В този миг и на това място изчезна махмурлукът ми. Погледнах часовника си. Беше девет и половина. Отпих глътка от новия бърбън, облегнах се на стола и се протегнах.

– Не съм ял нищо от два дни – казах.

– Има едно малко заведение на Полк Стрийт, където можете да си купите сандвич.

– Предполагам, че и вие сте гладна?

– Бих изпила чаша кафе – предложи Джоана Барнс.

Пресуших бърбъна и платих сметката. На път към вратата залитнах леко, но когато стигнахме Полк Стрийт, възвърнах контрол върху тялото си, ободрен от уискито и свежия нощен въздух на Сан Франциско. В кафенето Джоана поръча кафе и кроасан. Аз се спрях върху омлет с четири яйца и бира. Тя ми разказа, че е израснала в северната част на щата Ню Йорк и е следвала архитектура в Ню Йорк и Европа, след което се преместила в Скотсдейл, за да работи в института „Франк Лойд Райт“ в прочутата сграда „Талийсен Уест“. Там обаче не ѝ плащали достатъчно, за да финансират слабостта ѝ към скъпите дрехи, и тя пътувала тайно до Меса, за да си заработи допълнителни пари в местната телефонна компания.

– Накрая приех предложението на „Скидмор, Оуингс и Мерил“ тук, в Сан Франциско – добави тя.

Разказах на Джоана за Дан Морган. Не скрих дори, че си бях тръгнал от голф игрището, за да му помогна за случая.

– Опишете ми жената, за която искате да свидетелствам, Рита…

Обрисувах ѝ цялата история – убийството, процеса, отношенията ми със семейство Едингтън и партито на Сидни Елзуърт. Казах ѝ за абсурдната ми мисия в Сан Франциско.

– Бях убеден, че Рита лъже и Морган я е принудил да го направи. Чувствах се доста зле. Тя е добър човек и винаги е била много мила с мен.

– Е, щом твърдя, че съм приела обаждането, това означава, че тя не лъже – увери ме Джоана.

Помислих си колко ли ще се вдигнат акциите ми в „Бъглър и Менендес“, като им съобщя за сензационните си открития. Поръчах още една бира и си представих как ще впечатля Ан Хейстингс, когато тя получи неоспоримото доказателство, че Дан Морган не е изпратил в Сан Франциско някакво неопитно момче.

– Това е най-красивият шал, който някога съм виждал – казах, докато опитвах от омлета.

– Благодаря.

– Познавам една жена, на която много ще ѝ отива. – Пиех третата си бира и започвах да усещам отрезвяващия ефект на новата доза алкохол.

– Майка ви? Сестра ви? Или може би някоя друга? – Тя се усмихна.

– Друга.

– Аха – промърмори тя. – Опишете ми я.

– Красива е. Много интелигентна. И изключително добър адвокат.

– Ако искате, мога да ви заведа до магазина, откъдето купих шала, утре, преди да тръгнем.

Вероятно се дължеше на бирата или по-скоро на бърбъна, който бях изпил преди нея, а може би на приповдигнатото ми настроение от факта, че бяхме намерили своя спасител в лицето на едрото мускулесто момиче.

– Бихте ли го направили? – попитах Джоана Барнс.

Събудих се в луксозната стая на хотел „Клифт“ с поредния махмурлук. Беше по-лек от предишния и една чаша кафе се оказа достатъчна, за да го преборя. Обадих се в дома на Морган и този път той отговори.

– Дан?

– Докъде стигна?

– Намерих я и тя си спомни обаждането. Ще бъдем при теб в шест часа.

– Господи! – Той въздъхна. – Ще ви чакам на летището.

Все още не можех да повярвам напълно, че Джоана Барнс ще ме придружи до Финикс същата вечер. Беше прекалено хубаво, за да е истина. В действителност я бях открил толкова лесно, колкото и мисис Скот в „Суицърс“. Отново вдигнах слушалката.

– Съжалявам, че ви безпокоя толкова рано. Просто бях малко притеснен заради…

– Шефът ми се съгласи – отвърна Джоана. – В момента си приготвям багажа. Можете да ме вземете в два часа.

– Сега ще ми кажете ли адреса си?

– Валехо Стрийт номер 1134. Намира се под върха на Рашън Хил.

Напуснах хотела. Отправих се към Северния плаж и си поръчах бекон с яйца в едно малко кафене на Уошингтън Скуеър, където прелистих последния брой на „Кроникъл“, за да видя кой е излязъл начело във финалното класиране от турнирите на Професионалната голф асоциация. Изчетох всичките клюки в рубриката на Хърб Кейн, въпреки че не познавах хората, за които ставаше въпрос, а и материалът ми се стори леко блудкав. После се спрях на колонката на Чарлс Маккейб, който изтъкваше предимствата на сапуна и четката пред пяната за бръснене и възхваляваше някаква английска горчица. Като приключих с четенето, все още ми оставаха два часа до срещата с Джоана Барнс. Отидох с колата до Сосалито и се разходих край водата. Разгледах витрините на магазините и пих бира на терасата на един хотел, откъдето се виждаше целият залив на Сан Франциско. Седях щастливо, наблюдавайки красивия светъл град, който се открояваше на фона на синия океан и безоблачното небе. Единственото нещо, което засенчваше перфектната утрин, беше лекото ми притеснение, че няма да заваря Джоана Барнс, когато пристигна пред дома ѝ.

Тя беше в костюм. Остави малката си чанта на задната седалка на кабриолета, който бях наел, и попита:

– Може ли да свалим гюрука?

Тръгнахме по Бродуей към изхода за магистралата.

– Не забравяйте шала – каза тя.

– Моля?

– Нали ви обещах да ви заведа до магазина.

– О! – възкликнах. – Наистина бях забравил.

– Имахте чудесна идея вчера. Би било жалко да не я изпълните. Искате ли да отидем?

– Имаме ли време?

– Да, достатъчно. Намира се на Мейдън Лейн.

След десетина минути се озовахме на място, пълно с лъскави дамски облекла. Магазинът беше кръгъл и елегантна стълба се извиваше към втория му етаж.

– Мистър Райт е проектирал сградата – каза Джоана, докато влизахме.

– Моля?

– Франк Лойд Райт.

Джоана не успя да намери шала. След малко при нас дойде жена с плътен глас и силен акцент.

– Джоана, скъпа. – Двете жени си размениха любезности и Джоана я попита за шала. – Мисля, че ни остана още един – каза продавачката. – Ако не се лъжа, бяха само два. Хелга ги донесе от Сингапур. Ушити са в Китай.

Жената ни заведе в задната част на магазина, под витата стълба, където намери шала, сложен в малка прозрачна кутия.

– Казахте, че има само два такива? – попитах.

– Да. – Тя ни обясни, че шаловете са произведени в Китай. Два от тях били изнесени за Сингапур, където ги открила собственичката на магазина.

– Трябва да го купите – настоя Джоана. – Така ще съм сигурна, че никоя друга жена в Сан Франциско няма да носи същия.

– Ще го взема – казах. После погледнах цената. Помислих, че съм прикрил добре реакцията си, но и двете жени започнаха да ме убеждават.

– Повярвайте ми – каза продавачката. – Заслужава си всеки цент.

– Болката ви ще изчезне много преди тя да спре да го носи – допълни Джоана.

Беше твърде късно да се откажа. Подадох на продавачката кредитната карта на Морган.

– Можете ли да го увиете като подарък?

Час по-късно, на летището, платих билета на Джоана Барнс със същата карта. След двучасов полет кацнахме във Финикс. Морган ни очакваше.

– Знам всичко за вас – каза Джоана и му подаде ръка.

– Аз пък знам достатъчно за вас – отвърна Морган. – Адски съм щастлив, че сте тук.

Отидохме в хотел „Адамс“ и след като регистрирахме Джоана на рецепцията, се отбихме в бара за по едно питие. Морган я разпита обстойно за телефонното обаждане. Разказът ѝ съвпадаше безупречно с показанията на Рита, но Джоана си спомняше повече подробности, отколкото Рита. Тя бе чула как Рита панически извиква името на Миранда. Морган се успокои и ни покани на вечеря в ресторанта на хотела. Разговаряхме за неща, които нямаха връзка със случая „Едингтън“. През повечето време Морган и Джоана обсъждаха теми от архитектурата. За моя изненада Морган знаеше много. Вероятно е имал дело, свързано с нея. Или съпругата му го е научила. Споменаваха се имена като Мийс, Корбюзие, „Баухаус“ и „Фолингуотър“. Морган разказа за сградата „Талийсен“ и хотел „Империал“ в Токио.

Изпратихме Джоана до асансьора на хотела с уговорката да се срещнем в офиса следващата сутрин, после Морган се обърна към мен.

– Ела, Дъг. – Последвах го обратно към бара, където той поръча още напитки. – Е, какво мислиш?

– За кое? – попитах.

– За думите на момичето.

– Предполагам, че те доказват невинността на Рита.

Морган запали цигара. Той дръпна и разтърка окото си, което бе раздразнено от пушека. След това всмукна повторно от нея, докато димът още излизаше от ноздрите му. Издиша и провлече едно:

– О, по дяволите.

Морган избълва гъст цигарен дим. Този път разтри с пръсти и двете си очи и изпусна нов облак. Изглеждаше ужасно уморен, а когато ме погледна, очите му бяха зачервени.

– Защо? – попитах. – Нима Джоана не потвърди, че Рита е казала истината?

– Знам, че Рита ни каза истината. Знам го от самото начало. Просто не съм сигурен, че Джоана Барнс го доказва.

– Защо? – зачудих се.

– Нека те попитам следното – отвърна Морган. – Какво ще стане, ако Рита, а не Миранда е насочила револвера срещу Травис, докато се е обаждала по телефона?

– Не разбирам.

– По дяволите, не е ли възможно Рита да го е убила и да е провела телефонното обаждане, за да си осигури свидетел в своя полза точно преди да дръпне спусъка?

– Не бях помислил за това – отговорих. – Почувствах огромно облекчение, като разбрах, че не е излъгала. Ако някой се досети, че тя може да го е направила, тогава нещата изглеждат като…

– Да – потвърди Морган. – Започват да изглеждат като предумишлено, предварително планувано убийство.

– Но ти не смяташ да се откажеш от Джоана?

– Не съм сигурен какво смятам – отвърна той. – Оставих колата ти в гаража на Луърс Билдинг. Ще се видим утре сутринта.

Не знам къде отиде Морган, след като си тръгна от хотела тази вечер. Спомням си, че си легнах, без да чуя колата му пред Кендъл Хаус, а когато се събудих на следващия ден, тя не беше на паркинга. Но като пристигнах в офиса, Морган седеше в конферентната зала, облечен с изгладен костюм и колосана риза. Заедно с него бяха Том Галахър и Уолтър Смит и тримата водеха оживен разговор.

– Страх ме е, Уолтър – каза Морган. – Мисля, че съдебните заседатели са на страната на Рита, но може да не ѝ вярват. Ако се окаже така и аз призова Джоана Барнс, има вероятност да решат, че Рита се е обадила нарочно, за да превърне нищо неподозиращата телефонна операторка в свой съучастник. В такъв случай това е предумишлено убийство първа степен. Няма да имаме никакъв шанс за втора степен. Или непредумишлено убийство.

Уолтър Смит почука с лулата по зъбите си. Той прокара леко пръсти по устните си и се замисли. Дръпна си няколко пъти от тежкия английски тютюн и отпи от кафето.

– Лош театър – заяви той накрая. – Искаш да призовеш момичето, за да помогне на Рита, а всичко ще изглежда нагласено.

– Точно от това се опасявам – заяви Морган.

– Но – добави Уолтър – ако я извикаш чак след като Хаузър докаже, че обаждането изобщо не се е състояло, мисля, че няма да имаш проблеми. Просто ще защитиш Рита от неверни доказателства. Така ще си осигуриш по-добър театър. Мистър Хаузър ще играе глупака в твоята пиеса.

– Ами ако Хаузър е разбрал за Джоана Барнс? – изохка Морган. – В такъв случай не би представил никакви доказателства за обаждането. А аз ще загубя Джоана Барнс като свидетел.

– Откъде би научил за нея?

– Не знам, но всичко е възможно.

– Не можеш ли да я призовеш, след като видиш дали Хаузър ще повика някого от телефонната компания? – попитах, прекъсвайки двамата партньори.

Морган ме изгледа.

– Какво, по дяволите, предлагаш? Да се въздържа? А когато Хаузър обяви, че няма повече свидетели, аз просто да извикам: „О, господин съдия, забравих да призова свидетелката, която е толкова важна, че трябваше да отидем чак до Сан Франциско, за да я намерим.“

Беше пределно ясно, че Морган не очаква да отговоря. Уолтър Смит беше по-мил с мен.

– Ако Морган беше някой неопитен адвокат – каза той, – съдията би му позволил да го стори. Но Хенри Пенрод няма да разреши на Дан да мине с такъв евтин номер.

– Трябва да действаш инстинктивно – намеси се Том Галахър. – Ако я призовеш сега, рискуваш да не ти свърши много работа и дори да ти навреди. Ако изчакаш, тя може да се превърне в експлозив, но има вероятност да я загубиш като свидетел.

Морган погледна умолително Уолтър Смит.

– Не знам какво да правя, Уолтър.

– Щастлив съм, че не ми се налага да взема това решение.

– Аз също – добави Том Галахър.

– Благодаря, че дойдохте толкова рано – каза Морган и двамата излязоха от стаята, за да се върнат към обичайните си задължения в понеделник сутрин.

Морган и аз останахме сами. Решението беше изключително тежко и въпреки че облеклото и прическата му изглеждаха безупречно, Морган ми се стори уморен.

– Мамка му – изстена той. После изведнъж се успокои. – Какво пък, няма как копелето да се е досетило за нея. Ще изчакаме. Ще изчакаме, докато призове всички служители от телефонната компания, и после ще заврем мис Барнс в самодоволния му дебел задник. – Морган вече не изглеждаше толкова уморен. – Искаш ли ти да я разпиташ? – предложи той.

– Какво?

– Искаш ли да ѝ зададеш въпросите? – Не бях в състояние да отговоря. Той ме хвана напълно неподготвен. – Все пак ти откри проблема с телефонната компания. И намери Джоана. В деня на голф турнира ти обещах, че ще ти дам възможността да разпиташ свидетел.

– Но нали вече разпитах Хуан Менчака?

– Той не се брои – каза Морган. – Все още ти дължа един.

– Тя е прекалено важна за нас. Мога да се изложа.

– Нещата са доста сигурни – отвърна той. – Джоана няма да ти създаде проблеми.

– Предполагам – казах, – че дори Хаузър да не представи доказателства за липсата на обаждане, съдията ще ми позволи да я призова заради неопитността ми. Ще изглежда, сякаш съм забравил за свидетелката.

– Не разчитай на това. Но ако искаш да я разпиташ, направи го. Изборът е твой.

– Ако спечелим, всички ще кажат, че победата ни се дължи на нейните показания.

– Точно така. И ти ще бъдеш първото лице във вечерните новини.

– Ще го направя.

Прекарахме следващия час в подготовка за процеса. Първо обсъдихме въпросите, които щях да задам на Джоана Барнс, а после ги изрепетирах с Джоана, докато Морган ме учеше на кои места мога да я напътствам и кога е по-добре да се въздържа. Като свършихме, аз я заведох до съда и оглеждайки се нервно, за да се убедя, че никой не ни е видял, я скрих в кабинета на съдебния секретар, както бях сторил и с мисис Скот. Дори заключих вратата, за да се подсигуря. После седнах на масата на защитата и зачаках, опитвайки се да запазя спокойствие.

Когато съдебните заседатели влязоха, Рита отново зае свидетелското място, а жуженето в залата стихна, съдията обяви:

– Мистър Хаузър, можете да започнете с кръстосания разпит.

– Вие сте купили веществено доказателство номер едно – каза Хаузър, вдигайки револвера, с който бе извършено убийството.

– Да – отвърна Рита.

– Носили сте доказателство номер едно в чантата си. Вярно ли е?

– Да.

– Носили сте го в утрото на двайсет и първи октомври.

– Да.

– Носили сте го, докато сте вървели към къщата, в която е умрял съпругът ви, нали?

– Да, точно така.

– Внесли сте оръжието в къщата.

– Да.

– Извадили сте го от чантата си.

– Не, не съм правила това.

– И сте го насочили към съпруга си, нали, мисис Едингтън?

– Не, не съм.

– Държали сте го срещу него.

– Не е вярно.

– И сте дръпнали спусъка.

– Не!

– Застреляли сте съпруга си с шест куршума.

– Не!

– И сте го гледали как умира.

– Не е вярно, мистър Хаузър.

– Никога не сте се обаждали по телефона, нали, мисис Едингтън?

– Напротив. Обадих се.

– Сигурна ли сте?

Рита изгледа е любопитство опонента ни.

– Да – каза тя. – Сигурна съм.

– Колко сигурна, мисис Едингтън?

Рита впери поглед в събеседника си, но този път не с учтиво любопитство, а с подчертано недоверие. Аз се наслаждавах на факта, че Хаузър е на път да се хване в капана ни.

– Обадих се – повтори Рита. – Убедена съм.

– Нямам повече въпроси – обяви Хаузър.

Това беше всичко. Нямаше компрометиращи разкрития. Нямаше изпепеляващи, неловки въпроси. Нямаше изненади. Чухме единствено безобидните въпроси на прокурора в подкрепа на неговата теория по делото, които бяха учтиво отречени от свидетелката. Хаузър положи прецизно основите за предстоящото унищожение на подсъдимата чрез показанията на служителите от „Маунтин Бел“. Едно нещо беше ясно. Морган бе изгубил много време в ненужната подготовка на Рита за кръстосан разпит, който така и не се състоя. Той заяви, че няма въпроси към свидетелката.

– Ваша светлост, защитата няма какво да добави.

Когато Морган изрече последното, имах усещането, че той затръшва невидима врата, и чак в този миг осъзнах напълно какво бе преживял. Едва тогава, в последвалата зловеща тишина, ми стана съвършено ясно, че случаят е приключил. Всичко свърши. Ако Макс Хаузър не бе повдигнал отново въпроса за телефонното обаждане, Джоана Барнс нямаше да свидетелства по делото „Щатът Аризона срещу Рита Едингтън“. А ако тя не се явеше в съда, щяхме да изгубим единствения свидетел, който ме караше да вярвам безрезервно, че Рита Едингтън не е убила съпруга си. И Морган бе рискувал да направи подобна жертва само заради театъра, в името на малко повече драматизъм.

– Разполагате ли с още свидетели, мистър Хаузър? – попита съдията.

Хаузър се изправи бавно. Видях как Морган се хваща за коляното под масата, за да спре треперенето. Стиснах толкова силно молива си, че щях да го счупя.

– Да, ваша светлост. – Прокурорът се обърна към съдебните заседатели, преливащ от самоувереност. – Обвинението призовава мисис Естер Крокет от телефонната компания „Маунтин Бел“.

В залата се чу шумолене, а моливът ми се счупи, като го изпуснах на масата.

Към свидетелското място се отправи едра жена. Хаузър сложи пред нея книгата с обажданията и тя заяви, че в нея обикновено се въвеждат всички проведени разговори. Политика на компанията била такава. Вписванията ставали в момента на обаждането или малко по-късно, а служителите, които го правели, били наясно със съдържанието на отбелязаните разговори. Хаузър разпита свидетелката най-подробно в стремежа си да избегне заплетеното правило за показанията, основани на чутото от друго лице.

– Мисис Крокет, ако някой се е обадил на телефонния оператор в Меса, Аризона, на двайсет и първи октомври тази година и е поискал да бъде свързан с полицията, според рутинната практика на вашата компания обаждането трябва ли да е било записано в книгата пред вас, маркирана като доказателство номер четиринайсет на прокуратурата?

– Да.

– Предлагам доказателството да бъде приложено към показанията, ако съдът е съгласен.

– Нямам възражения – каза Морган.

Изричайки тези думи, Морган се позова на подробната справка, която Ан Хейстингс бе изготвила, докато аз търсех Джоана Барнс в Сан Франциско. Според нея книгата с обажданията попадаше под действието на изключението от правилото за показания, основани на чутото от друго лице, което касаеше бизнес документацията. Въпреки това доказателството можеше да бъде приведено, тъй като то бе защитено от конституционно го право на очна ставка. Документът показваше недвусмислено, че Макс Хаузър има право да подложи на кръстосан разпит всеки служител от телефонната компания, който е бил на смяна в съдбоносната сутрин. Не беше достатъчно, че цял куп свидетели фантоми бяха готови да свидетелстват за едно незаписано обаждане. Предстоеше изслушването на всички служители, работили тогава. Проблемът беше, че Хаузър можеше да призове всички, ако се наложеше.

– Наистина ли не възразявате, мистър Морган? – попита изненадано съдията.

– Да, ваша светлост – отвърна Морган, като обърна справката от Ай Хейстингс с лицето надолу.

– Доказателство номер четиринайсет на обвинението е приложено към показанията.

– Мисис Крокет, в книгата записан ли е такъв разговор във въпросната неделна сутрин?

– Не, сър. Очевидно е, че обаждането никога не се е състояло.

От пейките зад нас се разнесе глух тътен. Хвърлих бърз поглед към съдебните заседатели, а изражението по лицата им бе същото като в първия ден на делото, когато при избора на заседатели Морган заяви, че Рита ще хвърли вината за убийството върху единственото си дете. Те започнаха да се обръщат към красивата жена до мен, а Рита Едингтън надраска няколко думи на жълтия бележник пред себе си. „Наистина се обадих.“

Морган сложи ръката си върху нейната и се усмихна.

– Знам – прошепна той.

Макс Хаузър погледна към Морган с ехидна усмивка.

– Свидетелят е ваш, господин адвокат.

– Мисис Крокет, чували ли сте за жена на име Джоана Барнс? – попита Морган, без да се изправя.

– Да.

– Понякога тя е замествала ваши колеги в телефонната компания, нали?

– Да, точно така.

– Нямам повече въпроси, ваша светлост.

Несъмнено това беше първият сигнал за Макс Хаузър, че нещо не е съвсем наред. Като чу думите на Морган, усмивката изчезна от лицето му.

– Ваша светлост – заяви Хаузър, – готов съм да призова всички оператори, които са били на смяна във въпросния ден, и те могат да потвърдят, че обаждането, за което ни разказа мисис Едингтън, никога не е било получено. Не знам дали мистър Морган… – Той сякаш търсеше подходящите думи.

– Господин съдия – прекъсна го Морган. – Мога да докажа, че никой от хората, с които е разговарял мистър Хаузър, не е приел обаждането на мисис Едингтън онази сутрин.

– Е – отвърна съдията, – така бихме спестили време. Господа съдебни заседатели, приемете за неоспорим факт твърдението, че никой от служителите, разпитана от мистър Хаузър, не е приел обаждането, за което става въпрос тук.

Гай Бъкли и мисис Мендоса се усмихнаха – вече бяха разбрали накъде отиват нещата.

– Имате ли други свидетели, мистър Хаузър?

– Не, ваша светлост. – Хаузър седна и вместо язвителната усмивка отпреди няколко минути на лицето му се изписаха тревога и обърканост.

– Значи нямате какво да добавите, мистър Хаузър?

– Моля? А, да, обвинението се въздържа.

– Повикай я – нареди ми Морган достатъчно силно, за да го чуят съдебните заседатели.

– Защитата призовава Джоана Барнс, ваша светлост. – Дори не бях нервен, когато го казах. В следващия миг обаче си спомних, че аз съм единственият, който знае, че тя е заключена в кабинета на съдебния секретар. – О, извинете. Нуждая се от разрешението ви да доведа свидетелката.

Хенри Пенрод кимна. Излязох бързо от съдебната зала и се затичах по коридора. Почувствах внезапно притеснение. Ами ако вратата заяде? Исках просто да съм сигурен, че в кабинета няма да влязат други хора. Какво ще правя, ако не мога да отключа? А ако Джоана е трябвало да отиде до тоалетната? Ако я заваря свита на пода в агония? Или по-лошо, ако не мога да я измъкна отвътре?

Почуках колебливо и вратата се отвори.

– Дойде ли моят ред? – попита тя.

След като положи клетва, аз ѝ зададох няколко въпроса за живота ѝ – защо е дошла в Аризона, кога е работила в „Талийсен Уест“ и как е получила работата в „Маунтин Бел“. Стана ясно, че тя е била на смяна в утрото на двайсет и първи октомври и е заминала за Сан Франциско по-късно същия ден.

– Постъпило ли е при вас обаждане от някого, който е помолил да го свържете с полицията?

– Протестирам! – изрева Хаузър. – Въпросът е насочващ.

Реакцията му дойде неочаквано и аз подскочих, оглеждайки залата в търсене на отговор.

– Отхвърля се.

– Ваша светлост, мисля, че имам право да насочвам свидетелката при встъпителните въпроси.

– Вече отхвърлих възражението, мистър Маккензи. Продължете.

– Приехте ли такова обаждане, мис Барнс?

– Да.

– От жена или мъж?

– Беше жена.

– Моля, опишете ни всичко, което ви каза тя.

– Възразявам! Показания, основани на чутото от друго лице.

Този път не подскочих, а се втренчих право в Макс Хаузър, който се бе изчервил и изглеждаше много притеснен.

– Господин съдия, смятам, че показанията на мисис Едингтън, които изслушахме преди малко, отхвърлят съмненията за фалшификация. – Погледнах към Морган, а той вдигна вежди, демонстрирайки, че е впечатлен.

– Може и да сте прав, мистър Маккензи – отвърна съдията, – но смятам да отхвърля възражението поради простата причина, че мистър Хаузър пръв повдигна въпроса за телефонното обаждане. Освен това изглежда твърде вероятно мис Барнс да е видяла или по-скоро чула случилото се въпросната сутрин.

– Съгласен съм, ваша светлост.

– Благодаря, мистър Маккензи – отговори съдията провлачено. – Продължете с разпита на свидетеля.

– Моля, кажете ни какво чухте онази сутрин, мис Барнс.

Тя се обърна към съдебните заседатели.

– Беше женски глас. Звучеше напрегнато и отчаяно. Извика: „Свържете ме с полицията, трябва ми полицията.“ А после: „Миранда, Миранда, недей, недей!“ След това чух силен шум и връзката се разпадна. Не успях да се обадя в полицейското управление.

– Шумът прозвуча ли като изстрел?

– Протестирам.

– Да, мистър Маккензи, въпросът е насочващ. Моля, формулирайте го по друг начин.

– На какво ви напомни шумът?

– Тогава не обърнах внимание. Не беше много силен. Но сега като се замисля, може да е бил от изстрел.

Джоана разказа, че компанията задължавала операторите да изчакват на линията, докато свържат клиента е полицията, но тя не знаела за съществуването на книга, в която се вписват всички спешни обаждания. Накрая тя призна, че не е споменала за разговора по-рано, тъй като не е подозирала, че се води процес, докато не съм ѝ се обадил в Сан Франциско. Седнах на мястото си, удържайки на обещанието си да не ѝ задам злепоставящия въпрос, който можеше да навреди на жената, която Макс Хаузър несъмнено бе разпитал.

Хаузър изглеждаше сломен.

– Ще ми позволите ли да задам един въпрос, ваша светлост? – Съдията кимна утвърдително и Хаузър попита: – Мис Барнс, от онова, което сте чули, не можете да определите на какво разстояние от слушалката се е случило събитието, предизвикало шума, за който споменахте. Прав ли съм?

Дали Хаузър не бе улучил слабото място на Морган? Нима целеше да докаже, че Рита е застреляла Травис, докато е говорила по телефона?

Джоана помисли за момент.

– Е – отвърна тя след малко, – ако шумът е бил от изстрел, предполагам, че той е бил произведен на известно разстояние от телефона. В противен случай щях да го чуя по-ясно.

– Но не сте сигурна, нали?

– Не – отговори тя. – Но така ми прозвуча.

– Нямам повече въпроси.

Всичко свърши. Предстояха ни единствено заключителните пледоарии на двете страни и инструкциите на съдията към заседателите. Всичко свърши, а Миранда Едингтън все още не се бе събудила.

Съдебните заседатели се оттеглиха в един и половина следобед. Морган и аз пиехме бира от малкия хладилник в неговия кабинет, докато чакахме произнасянето на присъдата. Като пристигна новият брой на „Финикс Газет“, прочетох уводната статия: „По време на разпита, проведен от адвоката от Финикс Дъглас Маккензи, архитектът от Сан Франциско Джоана Барнс свидетелства…“ Препрочетох материала три-четири пъти. Морган седеше отпуснат на стола си, пиеше бира и пушеше цигара след цигара. Когато наши колеги влизаха, за да попитат какъв ще бъде изходът на делото, отговаряше: „Кой знае?“ По едно време, след продължително, самовглъбено мълчание той се обърна към мен и каза:

– Ако я погледнат, докато заемат местата си в ложата, ще я оправдаят. Ако не, ще я обявят за виновна. – Той изгаси цигарата си. – Природен закон.

По-късно, докато гледаше през прозореца, Морган добави:

– Мразя да чакам решението на съдебните заседатели.

Телефонът звънна точно в шест. Морган вдигна слушалката и ме погледна леко уплашено.

– Имаме присъда.

Когато влязоха в залата, осем от съдебните заседатели погледнаха право в Рита. Изненадата, поне според мен, беше изборът на старши заседател. Беше мисис Мендоса, единствената останала жена, след като се бяхме възползвали от правото си на отвод. Тя подаде листа с присъдата на съдебния секретар, а той го връчи на съдията. Хенри Пенрод го погледна и го върна на секретаря, който прочете решението. „По делото „Щатът Аризона срещу Рита Едингтън“, ние, съдебните заседатели, обявяваме подсъдимата за невинна.“

Рита облегна чело на рамото на Морган и промълви:

– Благодаря ти. – После погледна към мен и ме хвана за ръката. – Дъглас – прошепна тя и ме целуна по бузата.

След като съдията завърши благодарствената си реч към заседателите, в съдебната зала настана почти хаос. Навсякъде около нас гъмжеше от журналисти и едва тогава осъзнах колко много хора бяха присъствали на процеса. Някои тупаха Морган по гърба и го молеха за коментар. Един от тях стисна ръката ми и каза: „Добра работа!“ Съдията се оттегли през задната врата. Гай Бъкли докосна Рита по рамото и се усмихна. Зърнах Макс Хаузър, който се бе втренчил в Морган, изпълнен с ярост и омраза. Сигурен съм, че Морган не го забеляза. Беше твърде разсеян от цялата шумотевица. В следващия миг почувствах нечия ръка върху гърба си. Беше на Хуан Менчака.

– Ферис ме изпрати – каза той. – Искаше да се увери, че Рита ще се прибере невредима.

Когато всичко приключи и ние се справихме с множеството камери и микрофони, насочени към лицата ни, се разходихме заедно с Рита и Хуан до клуб „Аризона“ в хладната нощ. Морган поръча питието, което бе обещал на Рита, в случай че спечелим делото – шампанско „Мум“. Той надигна чаша, за да произнесе тост, но не каза нищо. Остави я на масата и се зае с бирата си, докато останалите отпивахме от шампанското. Поглеждайки назад, си давам сметка, че никой от нас не продума тази вечер. Просто седяхме безмълвно, неспособни да нарушим тишината. Накрая неуспешният ни опит да завържем разговор ни накара да се почувстваме неловко и Рита помоли Хуан да я закара вкъщи.

Изпратихме ги до асансьора. Рита беше облечена със синята рокля, която Ан избра за нея в „Голдуотърс“. Преди вратите на асансьора да се затворят, забелязах, че Хуан е остарял. Рита ни помаха с ръка. Тя изглеждаше изтощена и слаба, но както винаги ослепително красива.

32

– Макс Хаузър си настъпи оная работа! – извика възторжено Морган. – Ето какво стана.

Настроението ни се бе подобрило, откакто изпратихме Рита до асансьора. Същата вечер в кантората ни се състоя среща, на която дизайнер, нает от Пол Бътлър да проектира нов офис на фирмата, щеше да представи различни мостри на мокети и тапети. Морган и аз предпочетохме да я пропуснем и да останем където сме. Той поръча още една бутилка шампанско, този път „Магнум“, и ние зачакахме колегите ни да се появят за вечеря в клуб „Аризона“. Накрая те дойдоха, но не само за да се нахранят, но и да засвидетелстват своята почит към Морган и мен.

Събрахме се в югоизточната зала, откъдето се виждаха светлините на града и самолетите, които излитаха и кацаха в нощта. Когато Ан Хейстингс пристигна, тя седна до мен, сипа си от шампанското и двамата се заслушахме в Морган, който омайваше групата с историите си за недалновидността на Макс Хаузър.

Уолтър Смит вдигна тържествен тост, казвайки, че фирмата се нуждае от нов, луксозен офис, за да приюти такива способни адвокати като нас. Последваха наздравици. Дори Пол Бътлър честити на Морган.

Морган ме погледна над масата и вдигна кутийката си с бира.

– За теб, Дъг! Рита Едингтън ти е задължена. Тази година определено има за какво да е благодарна. – Едва тогава осъзнах, че бяхме приключили делото точно навреме за Деня на благодарността.

– Заслужаваше си да прекъснеш турнира по голф, нали?

– Да.

– Наслади се на мига – посъветва ме той. – Не се случва често да оправдаят човек, който наистина е невинен.

Ан Хейстингс ме хвана за рамото.

– Трябваше да видиш лицето на Морган, когато му съобщи, че си открил Джоана Барнс – каза тя, без да отдръпне ръката си. – Щеше да се пръсне от щастие.

– Нищо особено – отвърнах. – Просто намерих адреса, който ни бяха дали.

– Е, тук определено те смятат за герой.

Огледах се из стаята, в която се бяха събрали всички адвокати от „Бътлър и Менендес“. В средата се намираше Морган. Не, не Морган, а Даниъл Морган. Незнайно защо, почти бях забравил цялото му име. Докато наблюдавах как стои в центъра на цялата тази веселба, ми се прииска да извикам: „Дяволски си прав, че трябваше да се откажа от турнира по голф! Естествено, че си заслужаваше!“ Но не го направих. Вместо това отпих от шампанското, чувствайки как адреналинът ми бавно спада. Усещах мястото на рамото си, където Ан Хейстингс ме бе докоснала, дълго след като тя махна ръката си.

След време осъзнах, че Морган и Ан Хейстингс са напуснали партито. Почти всички си бяха отишли, освен Уолтър Смит, Том Галахър и малка група адвокати, които започваха игра на покер. Погледах ги малко и се прибрах в Кендъл Хаус. Все още не ми се спеше, но нямах какво да правя. Като отворих вратата на апартамента си, видях луксозната кутия с шала, който купих на Ан в Сан Франциско. В суматохата съвсем бях забравил за него. Взех кутията, обърнах я няколко пъти и си казах: „Какво пък, едва ли си е легнала още“, след което се качих отново в колата и се отправих към къщата ѝ по Норт Сентръл Авеню.

Натиснах звънеца и отвътре се чуха стъпки. Потръпнах при мисълта какво правя и когато вратата се открехна, разпознах нечий глас. Той не принадлежеше на Ан, но въпреки това не ми беше чужд.

– Казах ти да се разкараш оттук! – прозвуча провлаченият аризонски акцент.

Вратата се отвори широко. Видях татуировката, а после и цялото тяло на Морган, който беше чисто гол. – Господи! Предположих, че си…

Не чух останалото. Погледнах към стълбите зад него и видях как Ан Хейстингс слиза в приглушената светлина. Светлосивият ѝ халат беше отворен чак до кръста и тя понечи да се загърне.

Обърнах се и изтичах до колата. Пътувах на изток към Апачи Джънкшън, настъпил до дупка газта, когато най-накрая се замислих. До този миг просто си бях наумил да карам чак до Блек Ривър, за да ловя риба. Можех да стигна навреме за сутрешния улов, а пъстървите щяха да се съберат в горната част на реката, за да потърсят насекоми. Когато обаче подминах Апачи Джънкшън, осъзнах, че е зима и няма как да си проправя път през снега, а и едва ли щях да намеря мухи за стръв. После си спомних, че дори не разполагам с въдица и съм прекалено пиян, за да шофирам.

Паркирах пред едно денонощно кафене. Нелюбезната сервитьорка и аз бяхме единствените хора там. На яркото осветление кожата ѝ изглеждаше тъмнокафява. Тя четеше модни списания на барплота, а аз си поръчах кафе и се загледах в непрогледната нощ на пустинята, усещайки острата болка от унижението. На път обратно за Финикс, все още не напълно изтрезнял, но поне на по-свежа глава, ми хрумна по-добър план. Реших да замина на север, в Юта, и да покарам ски.

33

На следващата сутрин, пиейки портокалов сок с надеждата, че ще пропъдя ужасния вкус в устата си, се разколебах относно малката екскурзия, която бях планувал така усърдно миналата нощ. Реших, че не мога просто да тръгна, без да кажа на никого в офиса. Но аз отговарях единствено пред Морган и предположих, че той не би искал да ме види, както и аз самият нямах желание да се срещна с него или Ан. Обзе ме тревога при мисълта как ще се сблъскаме в офиса – неудобните погледи, безкрайните пътувания с асансьора, срещите в стаята за почивка. Трябваше да потисна всичко това. Да вървят по дяволите! Махам се оттук.

Не успях да се измъкна незабелязано. Докато изнасях ските си през вратата, вдигнах очи и видях пред себе си Морган и Ан.

– Може ли да поговорим?

– Защо не? – отвърнах и оставих ските на пода. Те влязоха вътре и застанаха неловко, докато не ги поканих да седнат.

– Току-що направих кафе – казах.

– Чудесно.

Подадох им чашите и седнах срещу тях, а между нас лежаха ските „Дед“ за дълбок сняг.

– Виж, Дъг, не знаехме, че си ти. Взех те за проклетия Аксел Стърн и затова ти казах да се махаш снощи.

– Кой е Аксел Стърн?

– Един тип, който не иска да остави Ан на мира. Лекар е. Пластичен хирург.

– Е – казах, – дори и да си знаел, че съм аз, май не беше в състояние да говориш.

Той потърси цигара и сведе очи. После се ухили. Погледнах към Ан. Тя не се смееше.

– Каква бъркотия! – възкликна тя.

– Исках само да ти донеса подаръка, който бях забравил да ти дам. – Изрекох последното, без да се замислям.

– Какъв подарък? – попита Ан.

– Купих ти нещо в Сан Франциско.

– Ще ми го подариш ли сега?

Намерих кутията и мълчаливо ѝ я подадох. Почувствах се адски глупаво. Ан извади ефирната коприна от оранжевата опаковка и каза, че това е най-красивият шал, който някога е виждала. Бях сигурен, че е искрена. Тя прокара пръсти по него, галейки нежно деликатните му кантове. После го уви около врата си. Стоеше ѝ толкова прекрасно, колкото и бях очаквал, докато пиех бърбън и бира с едрото момиче, превърнало се по-късно в моята прекрасна свидетелка.

– Красив е – повтори Ан. Тя стана, доближи се до мен и ме целуна. Право по устните. Беше нежна, приятелска целувка, но по устните. Останахме така един дълъг миг. Усетих уханието на рози от бутика в Сан Франциско и деликатния, земен аромат на жасмин. Косата на Ан миришеше на цигари.

– Купих го в Сан Франциско – съобщих на Морган, когато тя седна отново. – С твоята кредитна карта.

– Няма проблем – отвърна той.

– Струваше сто и петдесет долара.

– Един шал?

– Има само два в целия свят – обясних.

– Красив е – каза Ан на Морган. – Заслужава си парите. Наистина. Благодаря ти. – Тя се пресегна и целуна Морган по-страстно, отколкото мен, и някак различно. С това всичко свърши. Вече си говорехме нормално.

– Сега знаеш нашата тайна – каза Морган.

– Така изглежда.

34

Натоварих обувките и сака в багажника на мустанга, свалих гюрука, нагласих ските и щеките между седалките и се отправих на север. Като стигнах Флагстаф и боровите гори, стана студено и аз спрях, за да облека кожуха, който си бях купил в Хонконг. Продължих да карам през индианската провинция, а радиаторът сгряваше краката ми. Избрах стария път през моста „Навахо“ към езерото Джейкъб и Фредония. Спрях на моста и хвърлих камък във водата. Броих до петнайсет (винаги отнемаше толкова време), преди да видя как той потъва в река Колорадо. Като стигнах Канаб, стана толкова студено, че се наложи отново да сложа гюрука. Продължих през мормонските градчета с червени тухлени къщи, които изглеждаха като дома на баба ми. Беше нощ, когато стигнах в Солт Лейк Вали, а като подминах затвора, започна да вали сняг.

Завих на изток и при устието на каньона Литъл Котънуд снегът падаше на огромни парцали от черното небе. Нямаше вятър. Спрях и сложих вериги на гумите. Когато се изправих, протегнах ръка и се загледах в снежинките, които започнаха да се трупат върху нея. Единственият звук идваше от клокочещата рекичка, която още не бе замръзнала. Духнах леките снежинки от дланта си и продължих пътя си през каньона.

Валя цели седем дни, в които не излезе вятър. Прекарах ги в каране на ски в дълбок, пръхкав сняг, който хвърчеше около раменете ми. Нито веднъж не се наложи да спрат съоръженията. Всяка сутрин се събуждах от звука на сто и пет милиметрови безоткатни пушки, които за щастие не успяха да предизвикат лавина.

Настаних се в хотел „Ръслър“, където бях помощник-управител преди пет години. Там срещнах момиче на име Джейн Бартоломю, което работеше като рецепционистка. Преди да дойде тук, била състезателка по ски в младежкия национален отбор. Определено умееше да кара в дълбок сняг. Веднага я харесах – приличаше много на Джоана Барнс. Беше висока, с розов тен и лунички. Прибираше косата си в тежка плитка, която се полюшваше на гърба ѝ, докато се спускаше по склоновете. Всеки ден наблюдавах как косата на Джейн се поклаща наляво-надясно, докато я следвах по пистите с имена като „Мерникът“, „Каменотрошачката“ и „Конекрадецът“.

Един път след вечеря Джейн и аз отидохме до хотел „Алта“. Снегът бе толкова студен, че скърцаше под краката ни. Тя ме хвана под ръка и се сгуши в мен, докато слизахме по заснежените стълби на хотела. Влязохме в бар „Зицмарк“ и седнахме до прозореца близо до камината. За пръв път тази седмица облаците се разсеяха и луната огря планината. Облегнах се на стола и погледнах нагоре към голите склонове.

– Добре ли си? – попита Джейн.

– Изморен съм. Ти ме изтощи.

– А може би си прекарал твърде много време в офиса – отвърна тя.

– Работих по едно съдебно дело – обясних. – Много важно дело. – Бях на път да ѝ разкажа за Дан Морган и Рита Едингтън, както и за пътуването ми до Сан Франциско, където открих свидетелката, която приличаше на нея и ни помогна да спечелим. Но в следващия миг забелязах, че Джейн Бартоломю изобщо не ме слуша – тя гледаше към бара. Там стоеше едър ски учител, който пиеше текила и говореше с австралийски акцент.

На следващата сутрин тръгнах обратно към Финикс.

35

Като се завърнах от Юта, слязох от асансьора, чудейки се дали ще имам какво да правя в „Бътлър и Менендес“, след като „Едингтън“ – единственото дело, по което наистина бях работил до момента, остана в историята. Реших, че мога да се отбия при Уолтър Смит и да му предложа помощта си по някой от процесите за лекарска небрежност, но подсъзнателно обмислях възможността за Сан Франциско.

– Дъглас.

– Добро утро, Джоузефин.

– Трябва да се обадиш на Джейкъб Ашър – заяви тя, сякаш изобщо не беше забелязала отсъствието ми. – Спешно е. Каза, че е защитникът на Миранда Едингтън.

– Да – отвърнах аз равнодушно и взех листчето с номера. Отидох в кабинета си и му позвъних.

– Ашър.

– Мистър Ашър, обажда се Дъг Маккензи. Търсили сте ме.

– Сметнах за необходимо да ви уведомя – съобщи ми той. – Миранда Едингтън е дошла на себе си.

– О, боже! – възкликнах неволно.

– Освен това – продължи Джейк Ашър – тази сутрин вашият човек Хаузър ме удостои с „приятелско обаждане“, както самият той се изрази евфемистично.

– Не разбирам.

– Каза, че проявява учтивостта да ме предупреди, че ще повдигне обвинения срещу нея.

– За какво?

– Кой знае? Защо не за убийство?

– Сигурно се шегувате.

– Не се шегувам. Напълно сериозен съм.

Седях безмълвно и усетих как ухото ми гори в слушалката.

– И, мистър Маккензи…

– Да?

– Той заяви, че ще се опита да я осъди като възрастен човек.

– Може ли да го направи?

– Не знам, мистър Маккензи. Вие сте правният гений.

– Не е честно! – извиках.

Ашър се изсмя горчиво.

– Знаете ли какво още каза Хаузър?

– Какво?!

– Според него вие с Морган сте доказали, че тя е извършила убийството.

Не отвърнах нищо, а просто продължих да държа слушалката.

– Предайте на Дани да ми се обади – нареди Ашър и затвори.

Минута по-късно Том Галахър влезе в кабинета ми, изглеждайки по-мрачно, отколкото бе прозвучал Джейк Ашър по телефона. Носеше черен костюм, бяла риза и черна вратовръзка.

– Ще ходиш ли? – попита той.

– Къде?

– На погребението.

– Какво погребение? – учудих се. – Не знам за никакво погребение.

– Мисис Милър е починала.

– Кой?

– Ейда Милър. Жената, отгледала Дан, след като баща му го изоставил като малко момче.

– Мислех, че Дан е израснал в твоя дом и ти е бил като доведен брат.

– Дойде вкъщи чак в гимназията. Преди е живял с Ейда и Бет. Бет е първата съпруга на Дан. Знаеше това, нали?

– Да.

– Премести се при нас, след като той и Бет станали твърде близки за разбиранията на мисис Милър. Тогава свещениците от „Сейнт Мери“ помолили баща ми да се грижи за него.

– Нямах представа.

– Ейда Милър почина преди няколко дни и днес е погребението. Дан ще се нуждае от подкрепата ни.

Така прекарах първата си сутрин на работа, седнал до Ан Хейстингс на последната скамейка в параклиса на погребалната агенция „Ей Ел Мур“. Наблюдавах хората, облечени в черно, които обикаляха наоколо и заемаха произволно местата си, за да впият поглед в лъскавия черен ковчег с бронзов обков. Когато пристигнахме, Дан Морган седеше сам в предната дясна част на параклиса. Галахър, който щеше да участва в носенето на ковчега, ме остави с Ан и отиде напред, за да се присъедини към Морган. В лявата част на залата забелязах двама млади мъже на около двайсет години, а зад тях седеше пълно момиче. Единият носеше униформа на военноморския флот с лейтенантски пагони.

– Мисля, че това са децата на Дан – прошепна Ан. – Наложи се да извикат морския пехотинец от Тихия океан. Той служи на кораб.

– Знаеш ли как се казва корабът? – попитах.

– Май беше „Иво Джима“.

– Морган веднъж ми спомена, че познава човек на „Иво Джима“.

– Да – потвърди Ан. – Неговият по-малък син.

– Защо не седят заедно?

– Не си говорят.

– Защо?

– Сърдити са му заради начина, по който се е отнесъл с майка им.

В следващия миг видях как Бет Морган, жената от снимката в кантората, се задава по пътеката. Тя седна до момичето, а пехотинецът се обърна и сложи ръка на коляното ѝ, за да ѝ вдъхне кураж. Докато седеше там, Бет ми се стори спокойна и сдържана. По едно време Морган се извърна към първата си съпруга. Лицето му бе посърнало и той изглеждаше като в деня на екзекуцията на Тайрон Роубък. Морган и Бет се гледаха дълго време от двата края на залата.

Не слушах речта на свещеника, но долових, че починалата е приела в дома си Даниъл Морган, който после се прочул в цялата страна като адвокат по наказателни дела. Като чу последното, Морган сведе още по-ниско глава. След церемонията Морган, Галахър, синовете на Бет (и на Морган) и двама непознати мъже изнесоха ковчега на майката на Бет до чакащата на паркинга катафалка.

– Морган плати много за ковчега – каза Ан Хейстингс, докато наблюдавахме как го полагат в черния кадилак.

Застанахме на тротоара под яркото слънце и видяхме как синовете на Морган се отдалечават, без да му проговорят. Морган запали цигара, но тя сякаш не му се услади. Той остана съвсем сам, докато Бет не се приближи до него. Отначало тя го погледна, но после се опита да го прегърне, а Морган се сепна, очевидно объркан. Докато го наблюдавах, ме побиха тръпки при мисълта, че трябва да му кажа за обаждането на Джейк Ашър. Стоях, чудейки се защо разговорът с Ашър ме бе ядосал толкова. Спомних си за Максимилиан Хаузър и изведнъж усетих как у мен се надига ярост.

По-късно същия ден ми се обади Джоузефин, за да ме уведоми, че Морган се е върнал от гробищата. Отправих се към кабинета му, за да изпълня дълга си и да му съобщя за обаждането на Джейк Ашър, но щом го заварих с глава, заровена в коленете, не посмях да го направя. Влязох в кабинета на Том Галахър и му докладвах всичко.

– Трябва да му кажем – заяви Галахър.

Морган се бе втренчил през прозореца, когато Галахър му предаде новините.

– И какво, по дяволите, се очаква от нас? – попита Морган, като все още гледаше разсеяно към изток.

– Ашър очаква да му се обадиш – обясних, побутвайки към него листчето с номера.

Без каквато и да е промяна в изражението Морган натисна бутоните на телефона.

– Джейк, включил съм високоговорителя. Том Галахър и Дъг Маккензи също са тук.

– Маккензи каза ли ти какво се случи?

– Да.

– Какво ще правим, Дани?

– Ще се наложи да ѝ намериш добър адвокат по наказателни дела.

– Затова те търсих – отвърна Ашър. – Ферис Едингтън поиска теб.

36

– Добре е да ме придружиш на срещата – каза ми Морган. – Ферис те харесва, а ще се наложи да му обясним защо не можем да представляваме момичето. Бътлър и Галахър ще дойдат също, за да му представят сметката за последното тримесечие.

Точно в десет часа Джоузефин въведе Ферис Едингтън и Джейкъб Ашър в конферентната зала.

– Господа – прошепна Ашър.

Всички заехме местата си, а Галахър ни сила кафе.

– Дан, не мога да ти опиша колко съм благодарен за работата, която свършихте с Дъглас.

– Радвам се, че успяхме, Ферис. Беше добро дело.

В залата се възцари неловко мълчание и Бътлър се възползва, за да представи на своя клиент отчета на фирмата.

– Ферис, искам да обсъдим сметката ти за изминалото тримесечие. Виждаш, че тя включва часовете на Дан и Дъглас, както и времето, което ми отне продажбата на двете ниви до границата на юг. Тя съдържа и съществена сума, покриваща разходите за частните детективи, психиатъра и пътуванията. По моя случай възникнаха разноски за оценителите. Малко сме увеличили сумата, тъй като несъмнено се справихме…

Ферис Едингтън пресегна голямата си ръка с диамантения пръстен и отмести настрана документа.

– Не дойдох, за да говорим за това – каза той. – Тук съм, за да обсъдим защитата на внучката ми. Доколкото ми е известно, може да се наложи някой да я представлява в съда още следващата седмица. Ще се заемеш ли със случая, Дани?

– Не мога, Ферис. Съжалявам.

– Защо?

– С какви очи бих го направил? – отвърна Морган. – Та аз вече доказах, че момичето е виновно.

Ферис Едингтън разпери ръце на масата и се наведе напред.

– Освен това – продължи да се оправдава Морган – аз защитавах Рита. Тук има сблъсък на интереси. Адвокатът, който представлява Миранда, трябва да атакува Рита.

– Е, според мен такива конфликти могат да бъдат изгладени. Мистър Ашър е правният защитник на Миранда. Той заяви, че от нейно име е съгласен да я защитаваш. – Ферис Едингтън погледна Ашър, за да получи потвърждение.

– Така е, Дани. Ако наистина ме е грижа за нея, трябва да съм сигурен, че ще получи най-добрата защита.

Морган поклати глава.

– Ние представлявахме Рита. Доказахме, че не е извършила убийството. Какво да правим сега – да обърнем нещата и да се опитаме да докажем, че е виновна?

– Говорих с Ралф Даниълс от Меса – каза Ферис Едингтън. – Според него имаш право да я защитаваш, ако е налице необходимото съгласие. – Ралф Даниълс работеше като юрист в Меса, откакто се помнех. Когато Дан Морган чу името му, той извъртя очи и погледна в тавана. – Ралф изготви този документ, а Рита го подписа.

Той извади лист хартия от вътрешния си джоб и го подаде на Морган. Успях да хвърля един поглед през рамото на Дан.

„Аз, Рита Едингтън, представлявана от адвокатската фирма „Бътлър и Менендес“ чрез защитниците Даниъл Морган и Дъглас Маккензи, напълно информирана относно обстоятелствата, давам с настоящето своето доброволно съгласие гореспоменатата фирма и адвокати да представляват моята дъщеря Миранда Едингтън в каквито и да е действия, свързани със смъртта на Травис Едингтън.“

Все още клатейки глава, Морган подаде документа на Галахър. Докато той четеше, аз разгледах сметката, която Пол Бътлър се бе опитал да обсъди, и се досетих за намеренията му. Съумях да скрия реакцията си от мъжа, от когото се очакваше да я плати. Нищо чудно, че Бътлър присъства на срещата, помислих си. Погледнах към Ферис Едингтън – той бе стиснал зъби, а очите му излъчваха студенина, която не бях забелязал преди. Ферис наблюдаваше Галахър, докато той се запознаваше със съдържанието на документа.

– Ферис, събра се солидна сума за работата ни през последното тримесечие – замоли го Бътлър.

– Няма да говоря за пари, докато не изясним другия въпрос.

– Това означава ли – попита плахо Бътлър, – че няма да ни платиш, ако Дан не поеме случая на Миранда?

Ферис Едингтън не му отвърна.

Галахър свърши с четенето и изгледа Морган.

– Не знам – каза той.

– Не ми харесва – настоя Морган.

– Помисли си, Дани – нареди му Ферис Едингтън. – Имам малко работа в банката. Ще се върна след два часа, за да чуя отговора ти. Трябва да знам.

Той излезе от стаята. Галахър се изправи и отиде до бюфета. Върна се с кафеварката.

– Дъглас – каза Бътлър. – Ти го познаваш по-добре от всички нас. Какво ще направи според теб?

– Мисля – отговорих, – че няма да си плати, ако не се съгласим да защитаваме Миранда.

– Вероятно си прав – заяви Бътлър, поглеждайки ме строго. – А за нас е крайно неприятно, ако се наложи да дадем под съд наш клиент. – Той прокара пръсти по сметката. – Дъглас, тук виждам, че ти самият си изработил много часове, за които може да не получиш нищо.

– Това е дискусия между партньори – каза Галахър.

Джейк Ашър и аз схванахме намека. На излизане Морган повтори:

– Не ми харесва, Пол.

В кабинета си сипах кафе и мислех за кашата, в която се бяхме забъркали. В крайна сметка реших, че колегите ми ме харесват и бих преглътнал една неплатена сметка. А и винаги съществуваше възможността за Сан Франциско. На вратата се появи Ан Хейстингс. Тя ме попита какво става и аз ѝ разказах всичко.

– О, боже! – възкликна тя. – Ако Едингтън не си плати, това ще бъде краят за Морган в тази фирма.

Малко по-късно застанах до вратата на конферентната зала. Отвътре се чуваха викове. Единственото, което успях да доловя, бе едно избухване на Морган.

– Изправени сме пред сериозен етичен проблем. По дяволите, трябва да говорим е Франк!

Върнах се в кабинета. Седнах с гръб към бюрото, обмисляйки ситуацията, докато не чух как Морган се отпуска на един от столовете зад мен.

– Какво смяташ? – попита той.

– Знаем, че Миранда го е застреляла. Няма две мнения по въпроса. Ако се съгласим да я защитаваме, разполагаме само с една тактика – невменяемост. Така няма да влезем в конфликт със защитата на Рита. А щом имаме съгласието на Рита и Миранда, не съществуват пречки да я представляваме.

– И аз си мислех същото – заяви Морган.

Той стана и аз го последвах в конферентната зала, където Галахър и Пол Бътлър все още седяха по местата си. Ферис Едингтън също беше там.

– Ще го направим, Ферис – каза Морган.

– Това е голямо облекчение за мен, Дани. А сега ми кажете колко трябва да платя.

– След като закръглихме леко стандартните си хонорари заради изключително успешния резултат от делото на Рита – докладва Пол Бътлър, – сумата възлиза на триста и петдесет хиляди долара, Ферис.

От същия джоб, откъдето преди малко бе извадил документа на Рита, Ферис Едингтън измъкна чековата си книжка и писалка. Без да поглежда сметката, той попълни чека, подписа го и го плъзна по масата. Гледахме се мълчаливо, готови за второто си явяване пред съда по дело, наречено „Щатът Аризона срещу Едингтън“. По-късно имаше моменти, в които Дан Морган се питаше как, по дяволите, се случи това. Е, дотук описах как се случи всичко, поне доколкото успях да си спомня.

37

– Каквото и да стане – каза Морган, – Хаузър не бива да я квалифицира като възрастен човек. Трябва да направим всичко възможно Миранда да остане в съда за непълнолетни.

– И как ще го постигнем?

– Ти трябва да разбереш.

Започнах от индекса на Ревизирания кодекс на щата Аризона. Потърсих основание за третиране на непълнолетни престъпници като възрастни. Не открих нищо и прегледах съдържанието, но без резултат. После изчетох целия Кодекс за непълнолетни закононарушители и когато отново не намерих нищо, се заех с правилата на наказателната процедура. Там проверих под „деца“, „възрастни“ и „квалифициране“. Доколкото си спомням, се запознах с цялата конституция на щата и тъкмо когато бях на път да изчета „Пасифик Рипортър“, погледът ми се замъгли и аз отпуснах глава върху книгите, струпани на двете маси между рафтовете в библиотеката.

– Мамка му! – извиках, влачейки се към стаята за почивка, където Морган, Галахър и Уолтър Смит разговаряха с новия младши адвокат във фирмата. Сипах си чаша кафе.

– Какво научи? – попита Морган.

– Нищо – признах. – Не мога да намеря нищо. Мисля, че няма информация на тази тема.

– Напротив – каза Морган. – Чел съм за това преди. Просто не мога да се сетя къде.

– Е, досега не открих нищо.

– Деца могат ли да бъдат съдени като възрастни в Аризона? – попита Морган Уолтър Смит.

– Не знам и не ме интересува – отвърна адвокатът по граждански дела.

– Непълнолетните престъпници могат да бъдат осъждани като възрастни при определени обстоятелства.

Последното дойде от новия ни колега Лестър Пиърс, чийто глас прозвуча мъдро и авторитетно. Знаех, че току-що е завършил стажа си във Върховния съд на САЩ. Фирмата с радост го назначи, тъй като той имаше най-високия успех сред своите съкурсници в Правния факултет на Университета на Аризона. Носеха се слухове, че иска да работи с Дан Морган.

– При какви обстоятелства? – попитах.

Новият колега вдигна лявата си ръка и докосна показалеца си, за да отхвърли първото условие.

– Първо – обяви той, – трябва да съществува вероятна причина, че е извършено престъпление и в него е замесено непълнолетно лице. – Пиърс ме погледна, за да се увери, че съм го разбрал.

От другата ми страна Морган каза:

– Хаузър разполага с това.

Обърнах се към него.

– Е, тя е убила баща си – напомни той.

– Второ. – Пиърс докосна другия си пръст. – Трябва да съществува решение, според което непълнолетното лице не подлежи на лечение или рехабилитация като закононарушител в съд за непълнолетни.

– Вашият човек Хаузър има и това – заяви Уолтър Смит, а когато го погледнах, той добави: – По дяволите, ако в „Майо Брадърс“ и „Менингър“ не могат да я излекуват, съдът за непълнолетни в окръг Марикопа също няма да постигне особени резултати.

– Какво е следващото? – попита Морган.

– Съдебно решение, което гласи, че срещу детето трябва да бъде заведено наказателно дело в името на обществената сигурност и интереси.

– Вероятно и последното няма да е проблем за него – заключи сърдито Морган. – Тя го е убила. Ще я възприемат като заплаха за обществото и никой съдия няма да поиска да я затвори е други деца. Нещо друго, Пиърс?

– Да. Преди непълнолетното лице да бъде изправено пред по-висша съдебна инстанция, е необходимо доказателство, че то не е психично болно.

– Аха! – изрева Морган. – Хванахме го! Миранда е напълно луда. Затова е лежала в клиники като „Менингър“ и беше в ступор. По дяволите, заради това е убила Травис. Пиърс, ако се окажеш прав, Хаузър няма да успее да я изправи пред съд за възрастни. Няма как да убеди съдията, че не е душевноболна.

– И, разбира се – продължи Лестър Пиърс, – над всичко това стои процесуалното изискване за явяване и изслушване. Правото на справедлив процес, нали се сещате. – Новият колега ме удостои с енигматична усмивка, която показваше, че не знае за подвизите на Дъглас Маккензи пред високопочитаемия Хенри Пенрод. – Сега ще се върна – обяви той.

Бях убеден, че ще донесе онова, което не бях успял да намеря в библиотеката. В този миг осъзнах, че Пиърс е възхитителен. Нещо повече – той притежаваше жар, благодарение на която бе изпълнил виртуозно представлението си пред Морган, Галахър и Уолтър Смит.

– Мили боже! – възкликна Том Галахър. – Поредната ходеща енциклопедия. Още колко време Бътлър ще бъде председател на комисията по назначаване?

– Две години – отвърна Уолтър Смит.

– Колко млади гении възнамерява да наеме дотогава?

Лестър Пиърс се върна с ръкопис – доклад, както той ни разясни, – който предстоеше да бъде публикуван в „Правен преглед на щата Аризона“. Щяха да посветят цял брой на законите за непълнолетни.

– Изпратиха ми го за редакция и проверка на цитатите – заяви гордо Пиърс. Той прелисти подгънатите страници, намери абзаца, който търсеше, и ми подаде документа.

Прегледах го и стигнах до заглавието: „Условия за отказ“. Зачетох текста и погледнах към Морган.

– Не се казва квалифициране – казах, – а отказ. Съдът за непълнолетни се отказва от своята юрисдикция. – Морган кимна и аз продължих да чета. – Основава се на правната интерпретация на едно двусмислено постановление в конституцията. Нищо чудно, че не можах да го намеря.

Морган кимна отново и извади цигара от чорапа си.

– Пише ли нещо за условията за отказ на съда за непълнолетни от своята юрисдикция? – Той запали цигарата, а аз се зачетох.

Същото, което ни каза Пиърс преди малко. Освен всички останали изисквания обвинението трябва да докаже, че непълнолетното лице не е душевноболно.

– Е, Миранда Едингтън е на дванайсет и е побъркана. Дебелото копеле няма да я премести от съда за непълнолетни. – Морган поклати глава, демонстрирайки, че въпросът е изяснен, а проблемите ни – разрешени, след което напусна стаята.

Аз се върнах към статията и като стигнах до едно определено място, усетих, че чета на глас пред Уолтър Смит:

– „Ако са приведени неоспорими доказателства, че непълнолетното лице следва да бъде прието в психиатрична институция, подчиняването му на наказателната система не служи нито на интересите на обществото, нито на тези на детето.“ – Надигнах глава от документа. – Ако се наложи да докажем, че Миранда трябва да бъде приета в психиатрия, за да предотвратим изправянето ѝ пред съд за възрастни, какво ще направят с нея, Уолтър?

– Не знам, но предполагам, че ще я изпратят в клиника за душевноболни. Не е ли логично?

– В щатската болница?

– Вероятно.

– Сигурно ще се наложи – предположих, – да я оставим в щатската болница, за да не дадем шанс на Макс Хаузър да я хвърли в затвора.

– Моето момче – каза Уолтър Смит, – до неотдавна наричаха мястото „убежище на лудите“. – Уолтър се изправи, но преди да излезе, той погледна надолу към мен. – Нали знаеш, змийската дупка.

38

Този път Морган и аз използвахме главния вход на болницата „Кемълбек“. Доктор Харди ни посрещна сърдечно и ни придружи до стаята на Миранда Едингтън. Минахме през боядисаната в бледожълто приемна, нагоре по светлия коридор и през една врата към вътрешния двор.

– Знаете ли, докторе – отбеляза Морган, докато се движехме свободно из болницата, – мястото е изключително приятно. За пръв път идвам тук.

Въпреки че Морган ми намигна съзаклятнически зад гърба на Харди, той не беше весел като обикновено. Изглеждаше тъжен. Не непременно депресиран. Просто леко унил. Стигнахме до вратата на Миранда и докторът ни разреши да останем с нея колкото искаме.

– Ще се погрижа да получите копие от медицинското ѝ досие. Ще бъде готово, преди да си тръгнете.

За втори път Морган и аз влязохме в болничната стая на Миранда Едингтън. Тя седеше на леглото, облегната на възглавниците, а светлината, влизаща през отворения прозорец, огряваше лицето ѝ. Беше облечена със синя каубойска риза и чифт протрити дънки „Ливайс“, а краката ѝ бяха боси. Те изглеждаха нежни и аристократични, като тези на майка ѝ. Но червеникавата ѝ коса беше по-тъмна. Тази сутрин тя бе вързана на опашка, която подчертаваше скулите и големите ѝ очи. Помислих си, че е почти толкова красива, колкото Рита. Лицето ѝ беше ясно и излъчваше интелигентност. Като влязохме при нея, тя четеше „Уестърн Хорсман“. Миранда ни видя и остави списанието в скута си.

– Здравей, Дъг.

– Ти ме помниш?

– Да – отвърна тя. – Веднъж ме учи да ловя риба.

Думите ѝ ме върнаха назад към един летен ден. Хуан Менчака и аз лагерувахме с овцете в планината и ловяхме риба, когато Травис Едингтън доведе дъщеря си за няколко дни. Един следобед Хуан наблюдаваше как Миранда тича след овцете.

– Обзалагам се, че можем да я научим да лови пъстърва – каза той.

Докато стоях в болничната ѝ стая, си спомних, че тогава бяхме опънали палатките си до дългия завой на Парадайз Крийк, където течението беше по-слабо. Миранда Едингтън хвърли въдицата във водата и една пъстърва клъвна така силно, че малката подскочи и без да иска, дръпна рязко назад въдицата. Тя се засмя, а аз си помислих, че панталоните ѝ ще се намокрят, докато Хуан ѝ помагаше да извади рибата на сушата.

Бях забравил за този ден, докато не застанах пред леглото на Миранда в болницата „Кемълбек“. Спомних си за ливадата, където ловихме риба. Тя се намираше до борова горичка и тревата беше яркозелена благодарение на големите количества дъжд, който се изсипа онова лято, а небето искреше синьо. Най-ясен обаче бе споменът ми за красивото момиче, облечено с жълта блуза, и малката пъстърва, която се мяташе в кристалночистата вода. Сетих се и колко щастлив бе Травис, когато дъщеря му улови рибката. Не бях забравил дори думите, които той изрече в онзи летен ден.

– Мисля, че тя наистина си прекарва добре – бе казал той, а гласът му леко бе потрепнал.

– Беше с изкуствена муха – промълви сега Миранда.

– Да – отвърнах. – Стръвта.

– Хуан я направи.

– Точно така – потвърдих. – Хуан знаеше каква стръв да използва, за да привлече рибите.

В следващия миг новата ни клиентка погледна мъжа до мен, а аз казах:

– Миранда, запознай се с Дан Морган.

– Той беше с теб в нощта, когато дойдохте да ме видите.

Усетих силно стягане в гърдите.

– Ти го помниш? – попитах.

– Да.

– Знаеш ли защо сме тук, Миранда? – поинтересува се Морган.

– Да. Дядо ми каза, че имам нужда от адвокат.

– Дъг и аз ще бъдем твоите адвокати. Нали знаеш?

– Да.

– Как се чувстваш в момента?

– Прекрасно – отвърна Миранда. – Утре мога да се прибера вкъщи.

– Радваш ли се? – попитах.

– Да, много. Дядо ми е купил кон. – Тя се пресегна към нощното шкафче, взе една снимка и гордо ми я подаде. На нея се виждаше малка, добре охранена кобила. – Смесица от арабска порода и „Куотър хорс“ – обясни Миранда. – Харесва ли ти?

Очите ѝ засияха както в деня, в който бе уловила пъстървата. Изглеждаше просто като дете, получило хубав подарък.

– Искате да поговорим, нали? – попита тя Морган.

– Да. Миранда, спомняш ли си деня, в който почина баща ти?

– Да.

– Помниш ли си какво се случи тогава?

– Да.

Ще ни кажеш ли?

– Да.

– Какво се случи, Миранда?

– Мама го застреля.

39

По-късно същия ден седях на бюрото и размишлявах над случилото се – първоначалния шок и последвалата несигурност на Морган, който замлъкна и се втренчи в плувния басейн отвън. Като се посъвзе, той се върна при Миранда и ѝ обясни, че трябва да сподели истината със своите адвокати. Обеща ѝ, че няма да каже на никого, и я увери, че не можем да ѝ помогнем, без да разберем какво е станало. В съзнанието ми изплува образът на Миранда, която със същото спокойствие, както и първия път, повтори думите: „Мама го застреля.“ Морган излезе от стаята, а аз трябваше да обясня на малката ни клиентка, че ще се върнем по-късно.

На бюрото пред мен лежеше медицинското досие, което д-р Харди ни бе копирал. То съдържаше всички изследвания и епикризи на Миранда Едингтън през годините. Зачетох ги неохотно, опасявайки се, че ще се сблъскам със страховити описания на ужасните неща, които Травис Едингтън бе причинил на детето си. Прелистих страница след страница, но в материалите нямаше и следа от подобни жестокости. Срещнах изрази като „студена и дистанцирана майка“, „бащата заема по-активна роля в отглеждането на детето“ и „пациентката се страхува от майка си“. Научих, че Миранда е „биполярна“, понякога „еуфорична“, а друг път „хипоманиакална“. Бяха ѝ препоръчали лечение с литий. Един документ гласеше: „Налага се електрошокова терапия.“ Онова, което не успях да открия, беше образът на злодея Травис Едингтън. Всъщност единственото, което прочетох за Травис този следобед, като изключим ролята му в отглеждането на Миранда, беше един коментар, според който бащата на пациентката е мил и загрижен.

В по-късните изследвания се появяваха съмнения за шизофрения. Един лекар предлагаше лечение с „Торазин“. Документите бяха написани на сложен език. Очите ми се умориха и бях благодарен, когато Ан Хейстингс влезе в кабинета и ми предостави повод да си почина.

– Исках да ти кажа – започна тя, – че довечера ще сготвя вечеря в апартамента на Дан. Ще се радваме да дойдеш, ако не си зает.

Поколебах се при мисълта колко странна ще бъде вечерта, но отвърнах:

– Разбира се.

– Страхотно. В седем и половина ще започнем с коктейлите. Том Галахър също е поканен.

– Морган е казал на Галахър за вас двамата?

– Да.

– Перфектно. Тъкмо ще докладвам на Морган какво съм открил в медицинското досие на Миранда Едингтън.

40

Нищо обаче не беше перфектно. Готвенето на Ан в апартамента на Морган завърши по начин, шокиращо напомнящ на пълна катастрофа, а като погледна назад, тя се е запечатала в съзнанието ми като събитието, белязало началото на трудния период за Даниъл Морган и мен. Казвам, че само беляза началото, тъй като скромното ни събиране едва ли беше причината за цялата бъркотия. Предполагам, че тя започна в деня, когато Миранда Едингтън се събуди. Или ако не тогава, то със сигурност в мига, в който момичето изрече думите: „Мама го застреля.“ За мен обаче именно малката интимна вечеря предизвика поредицата от неприятности.

Всичко започна доста неангажиращо. Отидох в апартамента на Морган, а той ме покани да си сипя питие. Морган и Галахър обсъдиха спортните събития през изминалата седмица, преминавайки от футбола към баскетбола, както и предстоящите пролетни тренировки на „Сан Франциско Джайънтс“. Като изчерпаха темата, аз се опитах да вмъкна няколко думи за медицинското досие на Миранда, но Морган се престори, че не ме чува, и насочи разговора към преживяванията си на Хотел Стрийт в Хонолулу през 1942 г. А щом заговорих за хроничната депресия и предписването на лития, Морган предпочете да сравни периметрите на „Линкълн Континентал“ и „Кадилак“. Накрая той помоли Галахър да му разясни защо аферата „Уотъргейт“ се е стоварила на главата на Ричард Никсън. Междувременно Ан Хейстингс приготвяше четири едри пилета, а ние опитвахме от хапките с бекон.

През цялата вечер Морган искаше да създаде впечатлението, че се забавлява. По едно време той сложи ръка върху рамото на Ан и каза с пълна уста:

– Адски е вкусно.

Изядохме пилетата и завършихме вечерта около масата с питие в ръка. Морган пиеше бира, а останалите – скъп ликьор, сервиран в кристални чаши. Точно в този миг се позвъни и неприятностите започнаха. Морган погледна с любопитство Ан. Остави бирата си на масата, отправи се към вратата и отвори.

– Здравей, Дани – каза нечий глас отвън. Ан Хейстингс въздъхна. – Отидох в къщата. Накрая бях принудена да попитам Джоузефин къде си.

– Ще ти се обадя утре сутринта, Катрин – прошепна Морган. – Ще бъда в офиса. Мога да дойда и до къщата, ако си съгласна.

– Искам едно питие, Дани.

– Не съм сам – отвърна Морган. – Ще ти се обадя утре.

– Искам питие, Дани – настоя тя.

– Моментът не е подходящ.

– Напротив, мисля, че е подходящ.

– Не, Катрин. Наистина не може сега.

В коридора се чу шумолене и хлопване. Вратата щракна още веднъж, когато Морган заключи. Той се върна при нас и се отпусна мълчаливо на стола си, без да ни поглежда. Втренчих се в чашата си и свежите цветя, които Ан бе сложила на масата, а после отвъд тях в стъклената врата, водеща към вътрешния двор. Навън беше твърде тъмно, за да различа нещо. Разпознах неясния силует на палмово дърво, осветено от сиянието на водата в басейна. Това бе всичко, което видях, докато се взирах в далечината, неспособен да погледна където и да е другаде.

Тогава нещо се раздвижи из двора. Премигнах. Може би е човек, помислих си. В този момент някакъв предмет прелетя към мен от двора. Преди да успея да се отдръпна, чух силен трясък. Изведнъж осъзнах, че стъклото, през което бях погледнал преди малко, се разпада на части. Като на забавен каданс стъклените парченца се посипаха по килима около един прекатурен стол от градината. Красивата жена, която познавах само от снимки, влезе внимателно през дупката, останала от вратата.

– Ще го изпия сега, Дани.

Морган сложи ръка на челото си и сведе глава над масата.

Том Галахър се изправи.

– Още ли обичаш мартини, Катрин?

– С удоволствие бих изпила едно, Том. Благодаря ти.

Галахър отиде до таблата с бутилките и леда, а красивата жена се доближи до мен. За малко да падна от стола си. Тя ми подаде ръка.

– Не се познаваме. Аз съм Катрин Морган. – Станах и кашляйки, се представих. – Здравей, Ан – каза любезно тя.

– Здравей, Катрин.

Галахър задрънча с металния шейкър. Морган продължаваше да гледа втренчено в грапавата повърхност на масата. Беше запалил цигара. След като Том подаде високата чаша на Катрин, той предложи на Ан питие.

– Не, благодаря, Том. Дъг ми обеща да ме заведе на кино и аз смятам да се възползвам от предложението.

Както вече казах, вечерта беляза началото на един труден период. Спомням си за разпилените стъкла върху изтънелия килим на Морган и сега, години по-късно, си мисля колко много приличаха на сапунения мехур, в който се бе превърнало делото „Щатът Аризона срещу Едингтън“.

41

Опитах да разкажа на Морган за медицинското досие на Миранда Едингтън.

– Знаеш ли какво искам да направиш? – попита той грубо. – Говори с нея. Тя те харесва. Накарай я да ти опише какво наистина се е случило онази сутрин. Разбира се, ако си спомня. Имам усещането, че е забравила. Аз сам мога да прочета тъпите документи.

– Според мен тя беше доста категорична.

– Просто отиди при нея и я разпитай отново. Постарай се да откриеш истината.

Отправих се към вратата.

– Не разбирам защо си толкова наострен, Дъг. Дори не са повдигнали обвинения срещу нея. Ако имаме късмет, може да ѝ се размине.

Бяха изписали Миранда от болницата и аз тръгнах към ранчото, за да я потърся. Запътих се към офиса с надеждата, че Ферис Едингтън ще ми съдейства да я видя и същевременно ще избегна срещата с Рита. Не се наложи да се кача догоре. Когато стигнах до алеята пред офиса, зърнах Ферис и внучката му в обора. Миранда беше яхнала малката кобила, която ми бе показала на снимка, а Ферис Едингтън седеше на своя едър жребец. Миранда наблюдаваше възхитено дядо си, докато той обикаляше напред-назад с коня и побутваше младите бикове, порода „Ангъс“, в различни посоки. Паркирах пред офиса и минах покрай големите кантари за товарни камиони, а като приближих обора, Миранда се засмя и изкрещя:

– Давай, дядо!

Ферис Едингтън извърна глава и ѝ се усмихна. Той притисна един черен бик в ъгъла, обърна коня си и я поздрави с докосване на шапката.

Миранда ме забеляза, извика ме по име и се приближи на малката си кобила.

– Харесва ли ти? – попита тя.

– Красива е – отвърнах. – Има ли си име?

– Бел – каза Миранда. – И е много бърза.

– Бел? Така се казва баба ми – обясних. Миранда се засмя. – Умееш да яздиш.

– Благодаря – отговори тя. Очите ѝ искряха на сутрешното слънце, докато седеше изправена на седлото си, и аз не можех да повярвам, че е същото момиче, за което бях чел по-рано.

Ферис Едингтън се присъедини към нас.

– Здравей, Дъглас.

– Добро утро. Бих искал да поговоря с Миранда, ако позволите.

– Е, аз ѝ обещах да пояздим тази сутрин – каза той, докато слизаше от седлото. – Защо не я придружиш вместо мен? Така ще можете да разговаряте, а аз ще поработя. – Той отвори портата, излезе от обора и ми подаде повода, а аз го поех с неохота. Огледах едрия златист кон, който всеки миг щеше да прибере отбранително ушите си.

– Не съм сигурен, че ще се справя – казах. – Не знаех, че породата „Куотър хорс“ е толкова едра.

– О, няма проблем – отвърна моят работодател и потупа коня по врата. – Той е добро момче. Бъди мил с Дъглас, Залата. Имаме нужда от него. – Вдигнах ръка и погалих гривата му. – Ще оставя връхната ти дреха в офиса – заяви Ферис Едингтън. Свалих палтото и вратовръзката и пъхнах мокасината си в стремето, което се намираше високо над земята.

– Ако яздим по-често – каза Миранда, – дядо ми ще ти даде чифт от своите ботуши. И той има големи крака.

Момичето ми харесваше. Осъзнавайки това, си казах, че не бива да забравям защо се нуждае от адвокат.

Големият кон се движеше толкова грациозно, че когато Миранда пришпори Бел в тръс и Запата я последва, не усетих нищо, а щом препуснахме в галоп, почувствах единствено неговата лекота и сила. Минахме покрай оборите, където биковете подаваха глави през решетките и се хранеха от коритата, а после излязохме на мекия път в края на разорана памукова нива. Накрая отбихме и запрепускахме край поле, където само след няколко месеца щеше да порасне люцерна. Бях изумен колко добре язди Миранда. Тя носеше много от чертите на дядо си. Като забавихме темпото, се поуспокоих, но само защото се притеснявах Ферис Едингтън да не види, че пришпорвам Запата прекалено грубо. Денят бе топъл и ми харесваше да бъда сред природата. Дръпнах юздите и конят пое в спокоен ход до Миранда.

– Майка ти тук ли е? – попитах.

– Не – отвърна тя и ме погледна, усмихвайки се. – Отиде си веднага след процеса. Имаше нужда да замине.

За миг се зачудих как Ферис Едингтън е получил подписа на Рита върху документа за съгласие, щом тя беше напуснала града веднага след края на делото.

– Знаеш ли къде е? – поинтересувах се.

– Мисля, че е в Калифорния. Така ми каза дядо.

– Успя ли да я видиш, преди да тръгне?

– Не. Тя наистина имаше нужда да се махне след всичко, което преживя.

Миранда се усмихна. Стори ми се, че е твърде мъдра за възрастта си – проявяваше разбиране към Рита и излъчваше невероятно спокойствие. Отново трябваше да си кажа, че разговарям с дете, което се нуждае от адвокат, и си спомних за медицинското ѝ досие. Всичко изглеждаше странно – усмивката ѝ, мъдрите ѝ очи и разбирането. Тя се държеше, сякаш нищо не се е случило.

– Нямаше да ѝ се отрази добре, ако беше дошла да ме види. Не и в моето състояние.

Изведнъж ми се прииска да я попитам как се е чувствала, докато е лежала в болницата. Бързо размислих и реших, че е по-добре да оставя тези въпроси на експертите. Вместо това се поинтересувах как се чувства сега.

– Прекрасно – отговори тя. – Свободна. Не обичам болниците. Харесва ми да бъда тук, в ранчото.

Тя отново препусна в лек галоп, а косата ѝ, сплетена в дебела плитка, се залюля на гърба ѝ и ми напомни на Джейн Бартоломю, момичето, което срещнах в Юта. Стигнахме до ограда от бодлива тел край пътя. Миранда пришпори силно кобилата и Бел се засили в бърз галоп. Двете прескочиха заграждението. Затаих дъх. Бел се приземи плавно от другата страна, а Миранда я спря и се обърна. Тя ме наблюдаваше, а аз дръпнах юздите на Запата, слязох от коня и отворих портата на оградата.

– Сигурна ли си, че ти е разрешено да правиш това? – попитах и поведох коня.

– О, много е лесно – отвърна Миранда. – Няма проблем. Тя прескочи два напоителни канала и накрая спряхме до стара горичка от лиственица.

– Миранда, трябва да обсъдим какво точно се е случило в деня, в който почина баща ти.

– Когато мама го застреля ли?

– Да, точно така – отговорих. – Можеш ли да ми опишеш всичко?

Тогава за пръв път чух нейната версия на историята, която майка ѝ беше разказала. Миранда потвърди, че тя и Рита са решили да пояздят до мястото, където живеел баща ѝ. Майка ѝ поискала да се научат да стрелят и те наредили бирените бутилки.

– Ти застреля ли птица онази сутрин? – попитах.

– Да – отвърна тя. – Беше кос. Просто се прицелих в него. – Миранда като че ли потъна в мислите си. – Не исках да го улуча. Наистина. Беше случайно.

Слязохме от конете и тя продължи разказа си, описвайки как завързали конете за оградата пред къщата и влезли вътре. Там заварили баща ѝ, който се държал лошо, защото бил прекалил с уискито.

– Какво се случи в къщата, Миранда?

– Мама каза, че ще направи кафе, и отиде до кухнята. После се върна.

– Какво стана тогава?

– Започнаха да си говорят.

– Помниш ли думите им?

– Мама се опита да му каже, че заминаваме на почивка.

– И?

– Татко извика нещо на много висок глас и тя замълча.

– А после какво се случи?

– Той го повтори. Тогава мама бръкна в чантата си, извади револвера и го застреля.

Не отмествах очи от нея.

– После дойде Хуан – продължи тя. – И ни заведоха в затвора. Там станах такава, каквато ме видя онази нощ.

– Спомняш ли си какво ѝ каза той?

– Не го разбрах.

– Но помниш думите му?

– Мисля, че да.

– Какво каза, Миранда?

– Попита я: „Рита, да не си проклета лесбийка?“ Мама се обърна. Не съм сигурна, че го беше разбрала. Тя извика: „Какво?“ А той изрече забранената думичка. Нали се сещаш? – Потвърдих. – Думичката с „ш“? – Кимнах. – Той каза: „Да не си някоя ш… лесбийка?“ Тогава тя извади револвера и го застреля.

Двата коня вдигаха прах покрай големите дървета, а аз се загледах в пасищата.

– Дъг?

Извърнах глава.

– Какво е лесбийка?

Престорих се на изненадан и отвърнах:

– Трябва да проверя.

Като че ли отговорът ми задоволи любопитството ѝ. Тя държеше юздите, сякаш нищо не се бе случило. Изглеждаше щастлива и безгрижна.

Бел я подуши, а Миранда сплете ръце около врата ѝ и я притисна до себе си.

– Виждал ли си някога нещо по-красиво? – попита тя.

– Миранда, майка ти обаждала ли се е по телефона онази сутрин?

Тя ме погледна учудено и отговори:

– Не, не се е обаждала. Защо?

– Сигурна ли си?

Тя се замисли за миг и каза:

– Сигурна съм. – Повторих въпроса, а тя потвърди: – Напълно. Щях да видя, ако беше вдигнала слушалката.

42

На другия ден включих телевизора в шест часа и научих новината, че голямото жури е повдигнало обвинение в предумишлено убийство срещу Миранда Едингтън. Съобщиха, че Максимилиан Хаузър ще представлява щата Аризона. Той бе подал петиция в съда за непълнолетни, изискваща отказ от юрисдикция над детето. Докато говорителят обобщаваше случилото се по време на делото срещу Рита, на екрана се появиха снимки на къщата, където бе умрял Травис Едингтън, както и кадри от съдебната палата, показващи как Морган, Рита, Хуан Менчака и аз слизаме победоносно по стълбите. Вероятно бяха изпратили тайно оператор в ранчото, тъй като за няколко секунди показаха как Миранда язди Бел. Мекият глас съобщи, че е повдигнато ново обвинение, след като адвокатите на Рита Едингтън са доказали, че дъщерята, а не майката, е извършила убийството. Прилоша ми, като чух последното.

Морган ме повика в кабинета си в късния следобед. Искаше да узнае какво ми бе доверила Миранда. Докато слънцето залязваше, аз му разказах за разходката ни.

– И какво мислиш? – попита той и се пресегна назад, за да си вземе кутийка бира.

– Не знам. Миранда ми се стори много искрена и убедителна, но ме притеснява фактът, че според нея Рита не се е обаждала на никого.

– Така ли? – каза той. – И мен ме притеснява. И то много. Явно не ти е казала какво се е случило наистина. Пределно ясно е, че Рита е позвънила по телефона.

– Значи смяташ, че Миранда лъже – заявих изненадващо примирително.

– Не бих го нарекъл лъжа. Може би вярва в това. По дяволите, тя е луда. Вероятно си е измислила историята, която ти е разказала.

– Дан?

– Да?

– Помниш ли жената на име Полин Адеър, която те заговори веднъж в клуб „Аризона“?

– Да.

– Тя ти е стара приятелка, нали?

– Да.

– Обратна ли е?

Той въздъхна.

– И още как.

– Когато ти каза, че познава Рита, и те посъветва да бъдеш предпазлив, тя имаше предвид, че и Рита е обратна, нали?

– Може би. Но това е абсурдно.

– Защо мислиш така?

– Повярвай ми. Абсурдно е.

– Възможно е Травис да е разбрал, че Рита е лесбийка. Миранда дори не знае какво означава тази дума. Едва ли си я е съчинила.

– По дяволите, не ми се вярва, че не знае. Тя е лежала с толкова много деца в болниците. Мислиш ли, че не са си говорели за такива неща? Господи, децата, с които е общувала, са доста по-лоши, отколкото съм бил аз на тяхната възраст.

– Тя определено не иска да се връща в клиниката. Каза, че не харесва такива места. Обича свободата.

– Е, по-добре е да свикне с мисълта, че отново ще лежи в болница. В противен случай ще я изправят пред съда. А ако това стане, трябва да се подготви, че ще отиде в затвора. И нека ти кажа едно, Дъг. На онези места често се обсъжда хомосексуалността.

– Сигурен ли си, че могат да я осъдят?

Спомних си за реакцията на Морган, когато за пръв път чухме за делото срещу Рита. Тогава седяхме в градината на голф клуб „Сан Маркос“ и той погледна нагоре към покрива на ресторанта. Почти виждах как текат мислите му, докато разнищваше възможността прокуратурата да не може да докаже вината ѝ. После се сетих как същата вечер в клуб „Аризона“ Морган ми каза, че ако успеем да приключим с процеса срещу Рита, преди Миранда да се събуди от ступора, Макс Хаузър няма да събере достатъчно доказателства, за да я осъди. Спомних си как кроеше планове, а от очите му изскачаха искри. Спомних си какво удоволствие ми беше доставило всичко. Не, не бих го нарекъл само удоволствие. Беше нещо много повече. И аз исках да си върна това чувство. Може би, може би ако поговорехме за нещата и обмислехме ситуацията, имахме шанс да помогнем на Миранда. Ами ако я спасим? Ако все пак успеем да спасим и двете? Какво биха казали тогава в новините? Когато попитах Морган дали могат да осъдят Миранда, се надявах, че той ще каже същите думи като преди. Очаквах, че очите му ще засияят и той ще ги присвие като лисица и ще обяви: „Е, Дъг, по всичко си личи, че имаме дело за убийство. По-добре е да хапнем нещо. Ще загубим няколко килограма, преди всичко да свърши.“

Но Морган не го направи. И очите му не засияха. Той просто ме изгледа.

– Те знаят къде да открият Джоана Барнс – отвърна той. – Ние научихме онова дебело копеле как да се подготви за процеса. – После се изправи. – Трябва да тръгвам. Предай на Джоузефин, че ще бъда в офиса на Полин.

Като съобщих това на секретарката, я попитах защо Морган се среща с Полин Адеър.

– Тя е неговият адвокат по развода му – отговори Джоузефин.

Върнах се в кабинета си и препрочетох коментара в „Правен преглед“ относно отказа на съда за непълнолетни от юрисдикция. После се отбих в библиотеката и се запознах с всички дела, цитирани в него, както и с някои други, които сам успях да открия. Като приключих, бях убеден, че единственият начин да предотвратим изправянето на Миранда пред съд за възрастни е да докажем, че тя е душевноболна и се нуждае от лечение в болница. Бяхме изправени пред две възможности – риска от щатския затвор или сигурността на институцията, която Уолтър Смит бе нарекъл „змийската дупка“. Продиктувах на Джоузефин кратка справка, съдържаща моите заключения по случая, и я оставих на бюрото на Морган.

43

Морган подаде глава през вратата и каза:

– Ще дойдеш ли за малко в кабинета ми?

Последвах го. Усетих мириса на пури още преди да влезем.

– Гидиън, помниш Дъг Маккензи, нали?

Доктор Епстийн остави чашата си с кафе, стана и ми подаде ръка.

– Разбира се. От процеса срещу Рита. Поздравявам ви за успешното дело.

– Благодаря.

Той беше облечен в двуреден тъмносив костюм на тънко райе, вероятно италианска изработка. Носеше обувки „Гучи“ и ръчно рисувана копринена вратовръзка. Косата му отново беше къдрава, а в ръката си държеше кубинска пура.

– Поканих Гидиън да дойде, за да се запознае със случая – заяви Морган.

– Очевидно се намирате в много интересна ситуация – каза лекарят.

– Въпросът, който ни интересува, Гидиън – започна Морган, – е дали малката е толкова болна, че се налага хоспитализирането ѝ. Ако се окаже, че е така, прокуратурата не може да уреди преместването ѝ от съда за непълнолетни. По-късно ще се сблъскаме с проблема дали е била невменяема, когато е застреляла баща си, но засега искаме само да докажем, че се налага хоспитализирането ѝ.

– Какви са възможностите за това според законите на Аризона?

Морган прочете откъс от справката, която бях оставил на бюрото му.

– Въпросът е дали поради психично разстройство лицето представлява опасност за себе си, околните или тяхното имущество и следва да бъде под наблюдение.

– Определено е по-лесно доказуемо, отколкото общоприетата дефиниция за невменяемост – каза докторът.

– Да – потвърди Морган. – В Аризона все още важи решението по делото „Макнотън“, което прави нещата много сложни, ако трябва да докажем пред съда за възрастни, че е невменяема.

– Не съществува ли възрастова граница при осъждането на деца като възрастни? – поинтересува се Епстийн.

Морган се обърна към мен.

– Не и в Аризона – казах. – В някои щати има такава. Знам, че в Ню Джърси е шестнайсет, а в Минесота трябва да си над четиринайсет. А пък в Илинойс е тринайсет.

– Разполагате ли с медицинското ѝ досие? – попита Епстийн.

– Да, имаме всичко.

– Искам да го видя.

Занесох документите в конферентната зала и оставих доктора да се запознае с тях. Предположих, че ще му отнеме поне половин ден, тъй като на мен самия ми бяха нужни три дни, за да ги прочета. После отидох в стаята за почивка и си сипах кафе. Именно там ме хвана Том Галахър.

– Седни. Искам да поговорим – каза той.

Седнах и след като отпи дълго и звучно от кафето си, Галахър продължи:

– Как е Дан според теб?

– Добре – отвърнах. – Предполагам.

Той ме погледна недоверчиво.

– Е, какво има?

– Как какво? – попитах.

– Защо говориш глупости от сорта „предполагам“?

– Не знам – отвърнах. – Просто ми изглежда потиснат. И делото не му харесва. Поне аз мисля така.

– Ан Хейстингс каза ли ти нещо за появата на Катрин онази вечер?

– Не, не ми е споменавала нищо.

Той сложи чашата на масата.

– По дяволите, Дъг, какво знаеш?

– Нищо не знам. Не ми е казала нищо. Беше разстроена. Помоли ме да я заведа на кино, след като си тръгнахме, и после не продума повече. Изгледахме мълчаливо целия филм. Тя не каза много и докато я изпращах до колата. Оттогава не съм я виждал.

– Е, определено се е разстроила. Не мислиш ли? – Седях безмълвно. – Сигурно направо се е ужасила – добави той. – Ти знаеш ли, че Катрин е поискала развод?

Чух, че Морган си е взел адвокат. Но какво значение има? – Галахър ме погледна остро. – Нали той се изнесе отдавна от къщата.

– Някога развеждал ли си се? – попита Галахър.

Гидиън Епстийн пъхна главата си през вратата.

– Готов съм да поговорим, Маккензи.

– Всичко ли прочетохте?

– Да.

– Трудно ми е да повярвам – казах, докато вървяхме към кабинета на Морган.

– В историята на заболяването често присъства депресията – съобщи ни психиатърът. – Бих могъл да свидетелствам, че самоубийството е твърде реална възможност. Така ще имате доказателство, че тя е опасна за самата себе си.

Морган кимна.

– Добре, че прокурорът не е прочел досието ѝ – продължи Епстийн. – Спокойно можеше да доразвие теорията си за депресията, която се опита да ни представи последния път. Въпреки това не ми се вярва, че едно дванайсетгодишно момиче е изпаднало в кататония, без да е имало нужда от потискане на насилието в себе си. Мога да свидетелствам и за това, Дан. Ето ти риск за самата нея и околните. – Той спря за миг, оставяйки Морган да осмисли казаното. После запали друга пура и изпусна колелце от дим.

– Искаш ли да я видиш днес следобед? – попита Морган.

Докторът погледна часовника си.

– Съжалявам, Дан. По обяд летя за Сан Диего. Трябва да се явя във федералния съд в два. – Той извади от вътрешния джоб на сакото си бележник с кожена подвързия. – Кога е изслушването? – попита той.

– Следващия четвъртък в два часа.

– Ще успея – каза Епстийн, след като разгледа графика си. – Мога да взема ранния полет, за да поговоря с детето, преди да отидем в съда.

– Добре – отвърна Морган. – Готов ли си да свидетелстваш, че от медицинска гледна точка Миранда е страдала от психично разстройство, когато е застреляла баща си?

– Разбира се.

Стори ми се, че Гидиън Епстийн се бе съгласил да ни осигури показанията, за които ние, или по-точно Ферис Едингтън, му плащахме, дори без да е говорил с Миранда. Знаех също, че той не държи наистина да се срещне с нея, че иска да я види единствено за да си подсигури гърба преди кръстосания разпит. В този миг казах нещо, което не бях планувал, и се почувствах леко глупаво.

– Миранда ни увери, че не го е застреляла.

Морган ме изгледа, когато опитах да се върна към темата, която той очевидно смяташе за приключена. Докторът обаче заговори пръв.

– Дан ми каза, че една телефонна операторка е чула изстрелите.

– Така е – съгласих се.

– Според него показанията ѝ са бетон.

– Вярно е – отговорих.

– И все пак детето настоява, че майката не се е обаждала на никого?

– Говорих отново с Миранда вчера вечерта – казах. – Звъннах ѝ по телефона. Беше по-категорична отвсякога.

– Рита е свидетелствала за обаждането, преди изобщо да подозирате за съществуването на телефонната операторка.

– Да, така е – признах.

– Тогава защо твърдиш, че майката е излъгала? – попита Епстийн.

– Не твърдя нищо. Просто ви предавам думите на Миранда.

– Изглежда, обвинението разполага с доста сериозни доказателства срещу детето – заключи Епстийн.

– Да – отвърна Морган. – И ние бяхме хората, които им ги предоставиха.

– Най-вероятно Рита няма да свидетелства срещу нея – заявих. – Заминала е за Калифорния. Може би ще остане там, за да не могат да ѝ изпратят призовка.

Ето. Изрекох на глас мислите, които бях таил в себе си от самото начало. Те прозвучаха доста безобидно. Но аз знаех какво се крие под повърхността, знаех какво означават наистина. Рита, жената, която Морган бе спасил с цената на неимоверни усилия, жената, на която той вярваше безрезервно и чиято невинност бе доказал (Морган го направи, а не аз, независимо какво пишеше по вестниците), се бе превърнала в наш враг. Само тя беше в състояние да осъди клиентката ни. Сега тя беше врагът точно както Миранда в началото, когато побързахме да получим присъдата на Рита, преди момичето да се събуди и да каже онова, от което се опасявахме, думите, които изричаше сега. И докато Дан Морган, Гидиън Епстийн и аз седяхме в кабинета на Морган онази сутрин, единствената ни надежда беше Рита Едингтън просто да потъне вдън земя. В момента, в който предположих, че тя може и да не се върне, ми се прииска Морган да реагира и да каже, че има шанс детето да остане невредимо и съществува възможността да спечелим. Но за пореден път той отказа.

– Искаш да хвърлиш заровете ли, Дъг? – попита той. – Искаш да рискуваш да я изправят пред съд за възрастни само заради надеждата, че обвинението няма да призове основната си свидетелка? Искаш да я хвърлят в женския затвор?

– Наистина ли смяташ, че биха ѝ причинили подобно нещо?

– По дяволите, нима не беше с мен във Флорънс? Не видя ли какво направиха с мъжа? Не биха се спрели пред нищо. Има съдии, които са готови да я изпратят в същата газова камера, а после да отидат на църква и да се хвалят с това. Би ли поел такъв риск?

Не му отговорих. Загледах се през прозореца към планината Кемълбек. Измина доста време, преди да забележа, че Морган и Гидиън Епстийн са си отишли.

44

През 1964 г. съд за непълнолетни закононарушители в Аризона изпратил петнайсетгодишно момче в трудововъзпитателно училище, докато навърши пълнолетие, само защото то провело един неприличен телефонен разговор. Върховният съд на щата потвърдил присъдата. Когато родителите на момчето и техният адвокат отнесли делото, познато днес като случая „Голт“, до Върховния съд на САЩ, мнозинство от пет съдии анулирало решението. Според тях не били спазени основни процедурни изисквания за провеждане на справедлив процес. Показателно е, че нито един съдия не се усъмнил в решението на по-нисшата инстанция да осъди на затвор момче за толкова дълъг период от време само заради едно вулгарно телефонно обаждане.

Докато седях в библиотеката и четях случая „Голт“, се зачудих какво ли би направил един аризонски съдия срещу дванайсетгодишно момиче, изпразнило цял револвер в тялото на баща си. Темата определено не бе приятна за понеделник сутринта. Не четях обаче случая „Голт“, за да разбера какво наказание очаква Миранда. Исках да открия на каква защита може да разчита, след като навлезе в мътните води на съдебната система за непълнолетни нарушители.

Съдия Фортас, написал решението от името на съдиите, твърдеше, че всеки непълнолетен престъпник има право на адвокат. Миранда си имаше двама. Според него лицето трябваше да получи уведомление относно повдигнатите обвинения и не можеше да бъде инкриминирано. Миранда вече се намираше в подобно положение. Накрая съдия Фортас заявяваше, че при отсъствието на самопризнания съдът за непълнолетни не може да осъди обвиняемия, освен ако не изслуша свидетелски показания, дадени под клетва и подлежащи на кръстосан разпит. Ето че открих каквото ми трябваше.

Можехме да оставим Миранда в съда за непълнолетни и все пак да настояваме Макс Хаузър да призове Рита като свидетелка в съдебната зала. А Рита не би искала да осъдят Миранда. В крайна сметка тя ѝ беше майка. Ако просто се държеше настрана, щяхме да спечелим. А дори и да се появеше, оставаха нейните думи срещу тези на Миранда. Пак имахме шанс да победим. Разбира се, Хаузър несъмнено щеше да повика Джоана Барнс, за да потвърди показанията на Рита. Като изключим всичко това, вече съществуваше вероятността да хоспитализират малката ни клиентка в институция, от която едва ли щеше да излезе някога. Продължих да размишлявам, но не се получаваше. Слязох долу с асансьора и се разходих около сградата. Отидох до Томс Тавърн, поръчах си телешка супа и изгледах една игра на снукър в задната стая.

По-късно същия следобед в офиса се появи Морган и аз го заварих да отваря пощата на бюрото си.

– Какво мога да сторя за теб? – попита той.

– Направих някои проучвания – отговорих.

– Така ли? – каза той разсеяно.

– Намерих един случай, „Голт“.

– Аха – промърмори Морган, докато четеше някакво писмо.

– Научих, че дори в съда за непълнолетни прокуратурата трябва да призове свидетели на живо и да ги подложи на кръстосан разпит.

– Така е. – Той вдигна очи. – Запознат съм с делото „Голт“.

– Е – продължих, – Хаузър ще трябва да доведе Рита. Не могат да установят наличието на престъпление без нея.

– Но – възрази Морган – ако не заявим, че Миранда го е убила, и то, защото е душевноболна, те ще я съдят като възрастен човек.

– Не можем ли просто да докажем, че е психично болна, без да твърдим, че го е застреляла?

Морган отиде към вратата.

– Трябва да тръгвам.

Докато той излизаше, се появи Галахър и попита:

– Искаш ли да пийнем по едно?

– Не мога – отвърна Морган. – Ще вечерям с Катрин.

– О! – възкликна Галахър.

– Да – отговори Морган.

45

– Доктор Харди?

– На телефона.

– Обажда се Дъглас Маккензи. Аз съм един от адвокатите…

– Знам кой сте.

– Чудех се дали ще е удобно да намина. Искам да поговорим.

– Разбира се.

Миранда Едингтън ми беше казала, че не е убила баща си. Аз ѝ повярвах. Повярвах ѝ още когато го изрече за пръв път в болничната си стая и продължавах да го правя. Не знаех защо – при положение, че тя отрече Рита да се е обаждала по телефона, за което свидетелства Джоана Барнс. Но все пак ѝ вярвах и ми прилошаваше при мисълта, че трябва да допусна за Миранда онова, което Морган беше на път да допусне. Затова вдигнах слушалката и потърсих доктора в болницата „Кемълбек“.

Когато пристигнах в кабинета му, д-р Харди наля кафе в две чаши и предложи:

– Да излезем на двора. Денят е твърде хубав, за да останем вътре.

Седнахме на маса близо до волейболното игрище. Оттам се виждаше планината и синьото небе. Докторът беше облечен със сако от туид и папийонка, с които изглеждаше като университетски професор.

– Добре – рече той. – Какво ви води насам?

– Мога ли да ви задам един въпрос? – попитах.

– Естествено.

– Смятате ли, че Миранда Едингтън е убила баща си?

– Не.

Думите му ме смутиха.

– Защо не? – зачудих се.

– Защото тя ме увери, че не го е застреляла, и аз ѝ вярвам.

– А защо ѝ вярвате?

– Защото съм убеден, че е напълно искрена. Вие защо не ѝ вярвате?

– Не съм казвал подобно нещо.

– Но сте тук днес.

– Майка ѝ настоява, че Миранда го е убила.

– Мислите ли, че е истина?

– Дълбоко се съмнявам.

– Рита е имала основателна причина да излъже.

– Така е – признах.

– Тя не е била много добра майка.

– Знам – отвърнах. – Прочетох медицинското досие на Миранда.

Доктор Харди отпи от кафето и ме изгледа.

– Някой ми каза – продължих, – че майка ѝ е с хомосексуални наклонности.

– За пръв път чувам такова нещо – отговори докторът.

– Онази сутрин Рита Едингтън е поискала да бъде свързана с полицията и телефонната операторка е чула изстрелите. Тя потвърди показанията на Рита до най-малката подробност.

– Знам – заяви д-р Харди. – Прочетох всичко във вестника.

– Миранда е категорична, че майка ѝ не се е обаждала.

– Съществува ли вероятност операторката да е излъгала?

– Никаква – отвърнах. Споделих, че съм я открил в Сан Франциско преди края на процеса. – Тя дори не знаеше за делото, преди да се появя. Няма каквато и да е причина да лъже.

– Значи – заключи докторът, – ако Миранда казва истината и Рита го е убила, тя е позвънила по телефона, за да си осигури алиби.

– Обсъдихме и тази възможност.

– Навярно Рита е насочила оръжието срещу съпруга си, когато се е обадила.

– Да.

– Или срещу Миранда.

– Да – потвърдих. – Предполагам, че е възможно.

– И в двата случая събитието е ужасно травмиращо за малко момиче – заяви докторът.

– Несъмнено – отвърнах.

– Вероятно Миранда е потиснала случката – каза психиатърът. – Или се е уплашила до такава степен, че не е разбрала какво прави майка ѝ.

– Хм – въздъхнах. – Това би обяснило нещата.

– Твърдите, че сте прочели медицинското ѝ досие – допълни докторът. – Открихте ли нещо, което би представлявало причина за Миранда да убие баща си?

– Не.

– Тя го е обичала.

– Защо е изпаднала в кататония?

– Не знам. Дълго време е страдала от депресия, достигнала връх, когато Миранда е видяла как майка ѝ убива баща ѝ. Предполагам, че това е отключило кататонията, но не съм напълно сигурен. Знам, че заболяването се разглежда като форма на шизофренията, но е трудно да бъде категоризирано толкова точно. Смятам, че може да бъде свързано с различни форми на психични разстройства, включително и с рязката смяна на настроенията.

– Ще позволите ли да ви кажа нещо, докторе? По време на делото наехме един експерт, психиатър на име Епстийн.

– О, да. Познавам Гидиън Епстийн. – Доктор Харди се засмя язвително.

– Изглежда, не го харесвате особено.

– Продължавайте. Бил е ваш експерт. Какво имахте предвид?

– Тогава ни забраниха достъпа до медицинското досие на Миранда.

– Знам. Нали присъствах на заседанието.

– Доктор Епстийн се притесняваше дали обвинението не разполага с доказателства за хронична депресия. Той изрази мнението, че ступорът на Миранда е бил причинен от насилствени импулси в самата нея. Наличието на депресия би опровергало мнението му. А тъй като прокурорът не беше виждал досието, д-р Епстийн извъртя нещата така, че все едно никога не е била установявана депресия. Той направо прегази прокурора по време на кръстосания разпит.

– Е, Гидиън е професионален свидетел. Не смея да помисля колко пари е взел за експертното си мнение. Мога единствено да ви уверя, че Миранда отдавна страда от депресия и най-вероятно тя е причинила ступора.

– Значи никога не сте се страхували, че тя ще се събуди и ще прояви насилие?

– Не. Дори не оставихме медицинска сестра в стаята ѝ. Нито през деня, нито през нощта.

– Тя изглежда много щастлива сега.

– Намира се в еуфорична фаза – обясни докторът. – Това е другото проявление на заболяването. Миранда страда от маниакална депресия. Сега приема медикаменти и се чувства добре. Настроението ѝ се поддържа и благодарение на коня, който е получила от дядо си. Скоро отново ще пропадне в другата посока.

Лицето ми посърна.

– Състоянието се лекува – допълни д-р Харди.

– Какво според вас би станало, ако я приемат в щатската болница?

– Това е най-лошото, което може да ѝ се случи. Тя не се нуждае от такъв тип лечение. Могат да се погрижат за нея и вкъщи, където ще получи възможността да израсне нормално и да води добър живот. В ранчото има медицинска сестра, която я наглежда. Знаехте ли?

– Не, сега научавам.

– Не си мислете, че сме искали да я изгоним оттук. Тя имаше късмет. Дядо ѝ може да ѝ осигури най-добрите грижи.

– Ако я осъдят, ще отиде в затвора.

– Не съм в състояние да ви помогна.

– Тя би ли издържала процеса?

– Вероятно. С подходящите медикаменти.

46

След като си тръгнах от болницата, се отправих към ранчото. Заварих Ферис Едингтън в кабинета му, докато разговаряше с някакъв търговец на торове. Попитах го дали знае къде е Миранда, а той отвърна, че е в обора при ковача. Когато отидох там, намерих Миранда, която наблюдаваше работата на дребния жилав мъж. Той беше опрял едно от предните копита на кобилата ѝ върху бедрото си и прокарваше пила по него.

– Здравей, Дъг.

– Как си, Миранда?

– Страхотно – отвърна малката ни клиентка. – Но не можем да яздим днес. – Тя посочи кобилата.

– Няма нищо – отговорих. – Просто исках да поговорим.

Помолих я да се разходи с мен и ние тръгнахме бавно към една кобила, която обикаляше около малкото си конче.

– Чистокръвни са – обясни Миранда. – Дядо ще се състезава с жребчето. Каза, че е с добра кръв.

– Миранда, трябва да те попитам нещо.

– Добре.

Започнах да заеквам и момичето ме погледна с любопитство.

– Давай. Питай ме.

– Миранда, знаеш ли какво правят мъжете и жените, за да имат бебета? – Усетих как лицето ми пламва.

– Знам. Полово сношение – отвърна тя важно.

– Те се докосват.

– И събличат дрехите си – допълни мъдро Миранда. – Знам тези неща.

Наблюдавах как малкото конче се опитва да суче от майка си, след което заподскача наоколо.

– Миранда…

Тя наклони глава на една страна и ококори очи, а аз забелязах отново, че са със същия цвят като на майка ѝ.

– Какво има, Дъг?

– Миранда, твоят татко опитвал ли е това с теб?

Физиономията ѝ се удължи, сякаш току-що бе изяла нещо кисело.

– Разбира се, че не – отговори тя, без да се замисля. – Татковците не правят такива неща. – Тя се извърна рязко и погледна към кончето. – Дуейн Пъркинс се опита.

– Моля? – попитах.

– Дуейн поиска да се съблечем и да се гледаме.

– Кой е Дуейн?

– Сина на Легранд Пъркинс.

– На колко години е Дуейн?

– Колкото мен.

– Ти какво му отговори?

– Казах, че не искам. Обясних, че децата на методисти не го правят. На мормоните може, но не и на методистите.

Поех обратно към Луърс Билдинг.

47

Влязох в кабинета на Морган и заговорих.

– Доктор Харди вярва на Миранда, че Рита е убила Травис.

– Е, той не присъства на целия процес срещу Рита, нали? – каза Морган и продължи да премята в ръце чековата си книжка, без да отмества поглед от нея.

– Не, но той твърди, че…

В този миг звънна телефонът. Морган вдигна и ме изгледа студено.

– Ало… Да, Полин. – Той заслони с ръка слушалката. – Ще ми отнеме известно време – прошепна той. – Ще мина през кабинета ти, като свърша.

Прекарах остатъка от деня в четене на различни дела и чакане на Морган. Той така и не дойде. На следващата сутрин го зърнах в стаята за почивка.

– Говорих пак с Миранда – казах. Той отвори капака на кафе машината и извади използвания филтър. – Според нея Травис никога не се е опитвал да ѝ направи нещо. Имам предвид сексуално.

Той мина покрай мен, оставяйки следа от кафе по пода, преди да хвърли филтъра в кошчето.

– Децата никога не признават такива неща – заяви той. После излезе от стаята, без да направи ново кафе, а аз останах безмълвен, убеден, че съм го прогонил.

Минаха часове и аз зачаках мига, в който щеше да се появи Гидиън Епстийн, за да ни убеди, че красивата ни малка клиентка трябва да бъде заключена с цяла тълпа откаченяци. По едно време сведох глава над бюрото и прошепнах, опрял лице в махагона: „Тя е невинна, а ние ще я унищожим.“

Станах и се отправих към кабинета на Морган. Там нямаше никой. Затова потърсих Том Галахър.

– Той е на дело в Юма – отвърна секретарката му.

Продължих към кабинета на Уолтър Смит, но се отказах и се върнах. Помислих дълго, преди да вдигна телефонната слушалка. Поне опитах да го направя. Изпих чаша кафе и се втренчих през прозореца, наблюдавайки как няколко самолета кацат и излитат от летището. Погледнах към колите на улицата. Разходих се из кабинета. Накрая видях как едната ми ръка посяга към слушалката, а другата избира номера. Чух собственият ми глас да казва:

– Мисис Менендес, обажда се Дъглас Маккензи. Чудех се дали ще е удобно да намина, за да поговоря със съпруга ви.

Той не изглеждаше много по-зле от последния път, когато го видях. Лежеше на креслото в библиотеката, облегнал дългите си тънки крака на табуретката както първата вечер, когато с Морган и Ан го посетихме. Пушеше една от големите си пури. Очите му все още бяха жизнени и той побърза да ми предложи питие и пура.

– Дани не дойде – каза той.

– Предадох му, че искате да го видите. Повече от веднъж, но той беше страшно зает.

– Зарадвах се, като научих, че сте спечелили делото.

– Знаете ли, че сега представляваме момичето, дъщерята на Рита?

– Да, научих новината. Интересна ситуация, нали? – Почувствах облекчение от факта, че не ме попита дали е редно да го правим.

– Именно за това исках да поговорим – обявих.

– Да. Предположих, че не си тук само за да пушим пури. – Погледнах го мълчаливо, неспособен да продумам. – Дошъл си, за да ми кажеш нещо – добави той. – Давай. – Продължих да мълча, а той настоя: – Ще ми кажеш ли, или предпочиташ да седим и да слушаме музика?

– Ще обещаете ли, че никога няма да споменете на Дан Морган за посещението ми?

– Дани няма да разбере, че си бил тук. Слушам те.

Разказах му всичко. Започнах със случилото се по време на процеса, показанията на Рита и Гидиън Епстийн. Описах как съм открил Джоана Барнс. Не пропуснах дори мексиканката Росана Тревисо.

– Знам всичко – отвърна той. – Прочетох го във вестниците.

Предадох му думите на Миранда и д-р Харди. Казах му какво съм научил от медицинското досие на Миранда и кои предположения съм отхвърлил. Накрая стигнах до причината, поради която бях дошъл.

– Дан дори не желае да говори за това. Притеснявам се, че той и Гидиън Епстийн просто ще я изпратят в щатската болница, защото Дан се страхува да я изправи пред съда по обвинение в убийство. А Епстийн дори не се срещна с нея. Отказа да ѝ отдели необходимото време. Вече е решил да направи онова, за което му плащаме.

Като свърших словоизлиянията си, Франк Менендес с мъка доближи малката чаша с текила до устата си и след като я помириса и навлажни устни, запали нова пура. Потъна в размисъл, а аз почувствах голямо облекчение в тишината. Усетих се пречистен, почти безгрижен. Отпих от лютия алкохол и дръпнах от пурата, отпускайки се в мекия кожен стол. Изпитах лека вина, че съм действал зад гърба на Дан Морган, но тя не можеше да се сравни с огромното ми успокоение.

– Думите на малката не отричат показанията на жената от Сан Франциско – отбеляза Франк Менендес.

– Така е. Доктор Харди предположи, че Миранда потиска случилото се или пък е била твърде уплашена, за да забележи, че Рита се е обадила по телефона.

– И ти му вярваш, нали?

Последното не беше въпрос, а по-скоро предизвикателство. Той го отправи към мен със същия тон, който бе използвал, когато попита Дан Морган дали наистина вярва, че детето е убило баща си. Обезсърчих се при мисълта, че той също подозира Миранда в лъжа.

– Не знам – отвърнах. – Не разбирам нищо от психиатрия.

– Аз не му вярвам – рече Франк Менендес. – Не ми се струва вероятно момичето да е пропуснало или забравило такъв телефонен разговор при положение, че си спомня всичко останало.

Нещо в мен поддаде.

– Може би ме е излъгала – казах.

– Но не го вярваш наистина, нали?

– Не – признах.

– И това е причината за посещението ти. Жената, която си намерил в Сан Франциско, е работила като архитект в „Талийсен“, нали?

– Да.

– Проверихте ли дали е истина?

– Не – погледнах го аз. – Не го направихме.

– Проучихте ли изобщо коя е тя?

– Не. Но вероятно е трябвало.

– Е, предполагам, че не сте искали, защото и бездруго е съществувала опасност да загубите делото.

– Всичко стана толкова бързо.

– Да – каза той и огледа стаята, като спря погледа си върху телефонния указател.

– Би ли взел справочника?

Направих го.

– Потърси номера на Уесли Питърс.

Прелистих страниците.

– Ще го избереш ли вместо мен? – Изпълних молбата и закрепих слушалката на рамото му така, че да може да я задържи. После седнах. – Уесли? Обажда се Франк Менендес. Как си?… По дяволите, добре съм… Не, не, чувствам се страхотно. Медикаментите правят истински чудеса в наши дни. – Той положи усилия, за да вдигне чашата си в наздравица, и ми намигна. – Слушай, Уесли, искам да те попитам дали в „Талийсен“ някога е имало жена на име Джоана Барнс… Да, точно така, тя се яви като свидетелка по делото.

Франк Менендес се заслуша в събеседника си, като от време на време казваше „Да“, „Разбирам“ или „Интересно“. Веднъж попита: „Знаеш ли защо е бързала да замине?“, а после: „Наистина?“

Като приключи разговора, аз скочих и поех слушалката. След това седнах и зачаках.

– Говори се, че вашата мис Барнс е била изгонена от града от ревнивия си съпруг – заяви той.

Отне ми няколко секунди да осмисля думите.

– О, боже! – възкликнах.

– Ще повториш ли какво е казала Полин Адеър за Рита Едингтън? – попита Франк Менендес.

48

Дванайсет часа по-късно стоях на дъжда на Валехо Стрийт пред апартамента, откъдето само преди месец бях взел Джоана Барнс, за да я заведа до летището. Завръщането ми в Сан Франциско не беше точно повторение на първото ми пътуване. Като за начало нямах ужасен махмурлук, въпреки че бях изпил повече от една текила, след като Франк Менендес ми преразказа думите на стария си приятел за моята блестяща свидетелка. Освен това, преди да тръгна, имах време да си взема душ и да си събера багажа. Но начинът, по който бях изпратен там, беше еднакво безцеремонен като преди.

– Качи се на първия възможен самолет за Сан Франциско – ми бе наредил Франк Менендес, – намери онази жена и я разпитай. Уредил съм ти човек, който ще наблюдава отблизо реакциите ѝ.

– Не съм сигурен – отвърнах. – Не знам какво ще си помисли Дан.

– Пет пари не давам какво ще си помисли Дани. Все още съм старши партньор във фирмата и ти заповядвам да заминеш.

Стоях на лекия сутрешен дъжд пред апартамента на Джоана Барнс с мъж на име Блейн Ларсън, частния детектив, с когото ме бе свързал Франк Менендес. Тъй като се намирахме в Сан Франциско, очаквах той да говори като Сам Спейд и да прилича на Хъмфри Богарт, докато пие питието си в „Джонс Грил“. В действителност обаче Блейн беше мормон от Пангуич, щата Юта, работил двайсет години за ФБР, и баща на седем деца. Дори не носеше шлифер и полиестерният му костюм беше прогизнал. Загледахме се през дъжда в табелата „Дава се под наем“, висяща на прозореца, и изкачихме трите стъпала до къщата. Надникнахме вътре, но видяхме единствено лъскавия под на празната стая.

– Изглежда, си е отишла – каза Блейн Ларсън.

– По дяволите.

В този миг една китайка се зададе бавно откъм Джоунс Стрийт, държейки вестник над главата си, за да се предпази от дъжда.

– Виждали ли сте момичето, което живее тук? – извиках.

Жената продължи безмълвно напред.

Блейн Ларсън и аз прекарахме следващия час в безполезно чукане по вратите на близките къщи. Никой от съседите, повечето китайци, не я познаваше. Неколцина знаеха, че в апартамента живее красива млада жена, но никой не беше видял как се изнася. Накрая се озовахме на пресечката на Джоунс Стрийт и Грийн Стрийт. Погледнах надолу към залива. Едва успях да различа Алкатраз през дъжда.

– Може би – предположи Блейн Ларсън – ще научим нещо от наемодателя. Преписах номера му от табелата на прозореца.

Намерихме телефонна кабина и му позвънихме. Нямахме късмет. Джоана Барнс бе напуснала внезапно жилището, без да върне ключовете. Дори не беше поискала депозита си. Нямаше как да я проследим по банковата сметка, защото тя винаги плащаше наема в брой.

Отпътувахме към Дънкан Стрийт. Когато почуках на вратата на Джери Барнс, отвори Кларънс. Отначало не ме позна. Припомних му за Пери Мейсън.

– О, да – каза той. – Модното чудо. – Думите бяха негови, но не и маниерът, с който ги изрече. Нямаше и следа от старата напереност и елегантност. – Влезте – покани ни той. После се обърна с отпуснати рамене и ни въведе в къщата.

– Търся Джоана Барнс – споделих. – Мога ли да говоря с брат ѝ?

– Той вече не живее тук.

– Ще ми кажете ли къде е?

– Ако знаех, щях да тръгна да го търся – заплака Кларънс.

– Откога го няма?

– Не знам. Върнах се от Ню Йорк преди няколко седмици и той беше изчезнал. Всичките му вещи липсваха. – Кларънс ме погледна умолително. – Не мога да го намеря – изхлипа той.

– Съжалявам – отвърнах.

– Имате ли представа къде може да е сестра му? – поинтересува се Блейн Ларсън.

– Последния път, когато видях Джери, той ми каза, че Джоана е получила работа по голям строителен проект отвъд океана. Мисля, че беше в Саудитска Арабия. Или може би в Сингапур? Не си спомням.

На летището благодарих на Блейн Ларсън за компанията му.

– Ще направя всичко възможно, за да ги открия – обеща той.

– Важно е – казах. – Много важно. Особено Рита Едингтън. Тя има червеникаво руса коса и тюркоазни очи. Изглежда адски добре. Трябва да разбера дали се среща с Джоана Барнс.

Отлетях обратно за Финикс и се обадих на Франк Менендес, за да му съобщя за развоя на събитията. Докладвах му за неуспешните ни опити да намерим Джоана Барнс и брат ѝ, както и за обещанието на Блейн Ларсън, че ще продължи да ги търси. Разказах му и другото, което бях научил.

– Обадих се в „Скидмор“, голямата архитектурна компания, в която е работила. Мениджърът на отдел „Човешки ресурси“ твърди, че никога не е чувал за нея.

Затворих слушалката и заспах мигновено.

49

Подскочих от звъненето на телефона. Обърнах се и погледнах часовника – беше седем без петнайсет сутринта. Потърсих пипнешком слушалката.

– Да.

– Свържете ме с полицията. Трябва ми полицията – прошепна нечий немощен глас.

– Какво, по дяволите?

– Миранда, Миранда, недей, недей!

Нима не съм се събудил? Това да не е някакъв ужасен, извратен сън? В слушалката се чу силен пукот, последван от още няколко, докато не отброих шест. Побиха ме тръпки.

– Е, как ти прозвуча? – попита слабият глас.

– Кой се обажда, по дяволите?

– Менендес. Кажи как ти прозвуча.

– Господи! – Въздъхнах и възвърнах самообладанието си. – Прозвуча като трясък. Като пукот от ауспух.

Сю Менендес трепереше, като отвори вратата.

– Мисля, че най-накрая му просветна – каза тя, докато я следвах към библиотеката. Килимът беше покрит с пера и аз забелязах дупката на канапето, откъдето бе излязъл пълнежът. На масата до стола беше оставен револвер .38 калибър.

– Когато ме помоли да му донеса оръжието – промълви Сю Менендес, – си помислих, че иска да сложи край на всичко.

– Добре, Дъглас, кой стреля според теб – Сю или аз? Само ние бяхме в стаята.

– Не знам – отвърнах. – Трябва ли да знам?

Всъщност подозирах, че Сю е дръпнала спусъка, защото той беше прекалено немощен, за да вдигне оръжието. Разбрах обаче, че Франк не очаква да му отговоря по пътя на логиката, както ни учеха в университета.

– Ако те призоват да свидетелстваш, би ли се съгласил да предположиш на какво разстояние от телефона се е намирало оръжието, изхождайки само от чутото?

– Не – отговорих.

– Джоана Барнс обаче го е направила.

До револвера на масата имаше препис от протокола на съдебния секретар. Очевидно Франк беше поискал показанията на Джоана Барнс. Бе прочел дословно думите ѝ по телефона. Затова те прозвучаха толкова точно и зловещо.

– Да – казах. – Спомням си. По време на кръстосания разпит.

– Точно така. Ще ти прочета. – Той взе преписа. – „Мистър Хаузър попита: „Мис Барнс, от онова, което сте чупи, не можете да определите на какво разстояние от слушалката се е случило събитието, предизвикало шума, за който споменахте. Прав ли съм?“ Тя отвърна: „Е, ако шумът е бил от изстрел, предполагам, че той е бил произведен на известно разстояние от телефона. В противен случай щях да го чуя по-ясно.““ Франк Менендес вдигна очи. – Тя наистина ви спечели делото, Дъглас.

– Знам – потвърдих. – Джоана сложи револвера в ръцете на Миранда.

– Вярно е. Тя просто пое удобната топка, която твоят Макс Хаузър ѝ подаде. И я удари с такава сила, че я изпрати чак извън съдебната палата.

– Той не е моят Макс Хаузър – отговорих.

– А защо твоята мис Барнс е казала това, Дъглас? Нали е просто една независима свидетелка, обикновена служителка, забравила да докладва за разговора на своите шефове в телефонната компания и на полицията? Как, по дяволите, се появява месец по-късно, помнейки толкова ясно обаждането, готова да заяви пред съдебните заседатели, че шумът е бил глух и затова произведен далеч от телефона? Ти твърдиш, че не би могъл да свидетелстваш по този начин. Как, за бога, го е направила тя? Защо би рискувала подобен ход пред обвинението?

– Не знам – отвърнах. – Може би е решила да мине на наша страна. Мисля, че ни харесваше. – Спомних си как Хуан Менчака се бе постарал да ни помогне.

– Може би – съгласи се Франк Менендес. – Случва се. – Той се настани по-удобно и се задъха от усилието. – Но думите ѝ са били съвсем целенасочени. Със сигурност ги е обмислила предварително. А и никой не я е принуждавал да ги изрича.

– Господи! – възкликнах. – Все още не мога да повярвам, че е съучастничка на Рита.

– Защо не? – попита той и се опита да оправи халата си.

– Тя дори не знаеше за процеса.

– Наистина ли? – настоя той, издувайки с език бузата си.

– Да. Аз я изненадах в Сан Франциско. Ако е искала да излъже заради Рита, щеше да се появи по-рано.

– Мислиш ли? – попита той, този път вдигайки вежди.

– Ами да. Иначе как щяхме да я открием?

– Нека те попитам нещо – рече Франк Менендес. – Защо Дани не е потърсил жената още в началото? Защо не те е накарал да провериш историята на Рита?

– Не знаехме как. Тогава ние не подозирахме за съществуването на телефонната книга.

– Казваш „ние“, Дъглас – отбеляза той. – Ти самият знаеше ли за показанията на Рита относно телефонното обаждане, преди да ги чуеш от нея в съдебната зала?

– Не. Дан не ми каза нищо.

– А Дан знаеше ли за тях?

– Предполагам, че да. Единствено той разговаря с Рита. Той я подготви за показанията ѝ. Посещаваше я в затвора всеки ден, но не ми позволи да го придружа.

– Моля?

– Така и не ме взе със себе си, за да разпитам Рита.

Франк Менендес запали бавно пурата си, размишлявайки над думите ми. Той се облегна назад и се загледа в дима, който се изви към тавана.

– Защо не ти разреши да отидеш с него?

– Нямам представа. Просто никога не го направи. Сигурно е предпочел да прекарам повече време в библиотеката.

Франк Менендес ме изгледа недоверчиво и аз очаквах, че ще направи някакъв коментар, но той просто се пресегна към питието и продължи да обмисля казаното.

– Ако е знаел за обаждането – попита той накрая, – защо, по дяволите, не го е проследил?

– Може би не се е сетил.

– Хората никога не забравят такива работи – заяви той. – Не си ли го разбрал досега? Нима доктор Фройд не ни научи именно на това? Човек никога не пропуска нещо просто ей така.

– Мисля, че ми е познато – отвърнах.

– Е, едно е ясно. Дани Морган никога не би забравил да провери историята с телефонния разговор. – Гласът му отслабна в едва доловим шепот, но когато го попитах дали не е по-добре да го оставя да си почине, той не ми позволи да кажа и дума. – Вероятно – продължи той тихо, изговаряйки една мисъл, която бе минавала през главата ми преди. – Дани подсъзнателно се е страхувал да го направи, защото дълбоко в себе си е знаел, че тя лъже. Той би разкрил, че обаждане никога не е имало.

– А може би – прекъснах го – Рита не му е споменала за разговора, преди да свидетелства в съда, защото се е опасявала, че той ще намери Джоана Барнс и ще разбере неща, които тя е искала да скрие.

– Напълно възможно – отбеляза новият ми ментор.

– Чакайте, чакайте. – Изведнъж осъзнах, че съм въвлечен в играта на възрастния човек пред себе си. Цялата ситуация ми се стори глупава. Седях в изисканата библиотека и говорех като Шерлок Холмс, спекулирайки за неща, които бяха толкова налудничави, че едва ли някога се бяха случили. – Ако Джоана Барнс е искала да излъже заради Рита – казах, – тя щеше да дойде тук по-рано. Ние пристигнахме във Финикс чак в неделя следобед. Процесът свърши в понеделник. Ако не я бях довел, тя щеше да пропусне делото.

Франк Менендес ми посочи лист хартия на масата до креслото му. Изглеждаше като разпечатка от компютър. Той кимна, а аз я взех.

– От „Юнайтед Еърлайнс“ е – обясни той. – Един приятел ми го изпрати.

Беше списък с пътниците на нощния полет от Сан Франциско за Финикс на 24 ноември вечерта, преди да придружа Джоана Барнс до Финикс. Прокарах поглед по листа и видях името „БАРНС, ДЖ.“ Предположих, че е Джоана. Ако не ѝ бях позвънил онази събота, тя щеше да пътува с вечерния самолет за Финикс, вместо да си говори с мен на Полк Стрийт.

– До името има телефонен номер – каза Франк Менендес. – Не присъства в указателя. Обади се на детектива в Сан Франциско. Нека провери дали става въпрос за твоята Дж. Барнс.

– Няма да има нужда – отвърнах глуповато. – Запазих номера ѝ. Помислих, че мога да я посетя отново някой ден. – Поклатих глава и се засмях неловко, когато извадих портфейла от джоба си и сравних номерата. – Съвпадат – казах на Франк Менендес.

– Виж ти – отговори старши партньорът.

50

Елайас Бътлър се появи в кабинета на Морган.

– Дани, Франк ми звънна този следобед. Каза, че не отговаряш на обажданията му. Трябва да ти предам да си завлечеш задника до дома му довечера. Същото се отнася и за теб, Маккензи.

Елайас Бътлър излезе, а Морган избълва кълбо дим и потърка очи. По-късно се озовах в библиотеката на семейство Менендес за втори път същия ден, слушайки как музиката на Бах изпълва задимената стая.

– Човек трудно може да те открие, Дани – каза Франк Менендес.

– Съжалявам, Франк – отвърна Морган и го погледна като смъмрен ученик. – Наистина. Исках да дойда, но бях много зает.

– Катрин ли те тормози?

– Да.

– Винаги съм я харесвал.

– Знам – отговори Морган. – Преди и аз го правех.

– Е, тъй като не успях да те намеря, повиках Дъглас няколко пъти, за да ми разкаже за случая „Едингтън“. От чисто любопитство, нали разбираш.

Потръпнах, опитвайки се да преценя дали той бе спазил обещанието си към мен.

– Според Дъглас възнамеряваш да докажеш, че Миранда е душевноболна, за да я предпазиш от процеса.

– Точно така. Не вярвам, че могат да я преместят от съда за непълнолетни.

– И те ще я вкарат в болница, ако го направиш?

– Най-вероятно.

– Нали знаеш колко е трудно да измъкнеш някого от психиатрична клиника, след като е преминал през процедурата за хоспитализиране?

– Знам.

– Ами ако момичето не е убило баща си?

– Убила го е, Франк. – Морган се обърна към мен със строг поглед, осъждайки ме за това, че съм пуснал своята развалена плоча на старши партньора му.

– Но ако не го е направила? – настоя Франк Менендес.

– Тя го е застреляла, Франк.

– Но ако не е така, по дяволите? – Той се помъчи да се изправи на лакти. – Питам те нещо, Дани. Просто те моля в името на логиката да предположиш, че не го е извършила. Ако се окаже, че не го е убила, не е ли уместно да я защитаваш?

– Миранда го е убила, защото е болна. Тя е луда, Франк. И ние я защитаваме. Именно това се опитвам да направя.

Франк Менендес запали изгасналата си пура и ме помоли да налея още текила в чашата му. След като запуших бутилката с корковата тапа, той помириса алкохола и дръпна от пурата. После се отпусна.

– Дани, мисля, че Рита е излъгала пред теб и съдебните заседатели.

– Не ме е излъгала.

– Напротив.

Морган подскочи на стола. Той запали още една цигара, а когато Сю Менендес мина покрай него, каза:

– Ще ми донесеш ли още една бира, Сю?

Тя изпълни молбата му.

– Дъглас? – попита тя.

– Не искам нищо, благодаря – отвърнах.

– Не ме е излъгала – повтори Морган.

– Мисля, че Рита е лесбийка, Дани.

– Глупости – каза Морган.

– Травис е разбрал и я е нарекъл така.

Морган се изправи и отиде до ъгъла на стаята, където се облегна на един рафт с книги.

– Затова го е убила, Дани. По някакъв начин е научил и Рита го е застреляла.

– Стига, Франк. – Морган погледна нагоре и издиша гъст облак дим. – Стига – повтори той.

Той се вторачи в мен, стараейки се да изглежда скептичен. Зад маската обаче нещо се пропукваше. Морган потропа с крак и понечи да си дръпне от цигарата, но вместо това просто докосна устните си с палец. Под мишниците му се образуваха петна от пот.

– Смятам, че онази Барнс от Сан Франциско е била любовница на Рита, поне известно време. Ето защо е излъгала за телефонното обаждане.

– Що за измислици? – Очите на Морган зашариха из стаята. – Що за измислици, Франк? – Той отново погледна нагоре. После отпи от бирата и прикова поглед в мен. – Какви са тези безумици?

Не казах нищо. Нямаше нужда. От мрачното ми мълчание той разбра, че приемам думите, които току-що бе чул. Знаеше също, че съм действат зад гърба му.

– Нека те попитам нещо, Дани. Защо не проучи версията за телефонния разговор, преди да оставиш Рита да свидетелства?

Морган пребледня. Този път наистина изглеждаше, сякаш са го хванали натясно. Той не отговори.

– Нетипично е за теб, Дани. Моля те, кажи защо не провери всичко.

– Не знаех за това, Франк. Не и преди тя да даде показания в съда.

Виновният поглед в очите му като че ли издаваше, че търси прошка от мен и Франк Менендес. Франк с мъка отпи глътка от текилата. С нея си взе резенче лимон и щипка сол.

– Кога за последен път твой клиент те е изненадвал истински от свидетелското място? – попита той, а лицето му се сгърчи от силното питие. Морган не отвърна. – Сигурно е било преди двайсет години – продължи Франк Менендес. – Защо е скрила обаждането от теб, Дани? Знам, че не го е направила, защото си пропуснал да я разпиташ. Защо го е сторила, по дяволите? Вероятно се чудиш от няколко седмици насам. Защо?

Морган отново заби поглед в тавана.

– Ако ти беше казала, ти щеше да провериш разговора в телефонната компания, нали така? И щеше да наемеш някого да проучи Джоана Барнс?

– Да.

– Какво знаеш за мис Барнс?

– Нищо, мамка му. Тя е архитект и е работила на половин ден за телефонната компания. Това е всичко.

– Е, едно е ясно – заяви Франк Менендес. – Тя е лесбийка. Излъгала е, че е служителка в престижна архитектурна фирма в Сан Франциско. А и наскоро е напуснала жилището си без предупреждение. Има и друго, Дани. Тя е искала да замине за Финикс, но се е появил Дъглас и ѝ е спестил самолетните разходи.

Морган се обърна шокиран към мен. Кимнах, за да потвърдя.

– А сега, Дани – допълни Франк Менендес, – ми отговори защо Рита Едингтън не ти е казала за телефонното обаждане.

Морган отправи обезумял поглед към ментора си.

– Проклета кучка! – Думите сякаш изригнаха от дълбините на душата му. Погледът му се успокои и той възвърна самообладанието си. – Абсурдно е – каза той. – Пълна лудост! Нямам намерение да слушам тези глупости, Франк. Имам по-важни задачи.

Морган излезе от библиотеката, а после и от къщата. Чух го как запалва колата и тръгва, оставяйки ме без превоз към къщи.

Докато Сю ми подаваше ключовете от колата на Франк Менендес, той ми нареди:

– Накарай го да се върне и да говори с мен.

На другата сутрин забелязах, че Морган е в кабинета си, и реших да го заговоря, без да моля за разрешение. Приказвах със страхотна скорост, за да не му дам шанс да ме прекъсне. Признах всичко, дори и пътуването до Сан Франциско. Казах колко зле се чувствам, че съм действал зад гърба му. Обясних му, че ще разбера, ако не иска повече да работя за него. Накрая му предадох, че Франк Менендес го очаква в дома си. В следващите пет минути седях и наблюдавах Морган, който гледаше безмълвно през прозореца, и тъкмо когато се усъмних, че може би е изпаднал в кома, една от секретарките надникна в кабинета.

– Мисис Морган е на телефона, Дан. Иска да говори с теб. – Той премигна и я погледна безизразно. Секретарката се смути от реакцията му. – Какво да ѝ кажа, Дан?

– Кажи ѝ да си го начука. – Той се обърна към мен. – Да вървим при него.

В колата Морган каза тъжно:

– Постъпил си правилно.

После се загледа мълчаливо напред и остана така до края на пътуването.

– Какво ще правиш? – попита Франк Менендес в слънчевата стая до кухнята.

– Нямам представа – отвърна Морган.

– Аз знам как бих реагирал – каза Франк Менендес. – Бих я преместил от съда за непълнолетни. Нека онези копелета се опитат да докажат вината ѝ.

– Ще бъдем пълен провал.

– Защо?

– Защото вече доказахме, че е виновна.

– Е, и? Някъде пише ли, че адвокатите нямат право да защитават две страни по един и същи случай? Мисля, че на това ни учиха в правния факултет. Мистър Хаузър трябва да го докаже. Ще се наложи да призове двете жени. А и няма да му разрешат да ползва твоето досие по делото. Ти съмняваш ли се?

– В кое? Че ще повика свидетели на живо в съдебната зала?

– Да.

– Разбира се, че трябва да го направи.

– Ето, виждаш ли?

Морган разбърка кафето си.

– Не ми харесва – заяви той.

– Виж, нямам намерение да ти изнасям лекция за съдебната процедура, но ти знаеш твърде добре, че малката има право на толкова добра защита, колкото и майка ѝ.

– Страх ме е – призна Морган.

– От какво? Опасяваш се от показанията на двете жени?

Морган си пое дълбоко въздух.

– Дори теорията ти да се окаже вярна, аз съм човекът, който им позволи да оневинят Рита. Аз докарах малката до сегашното ѝ състояние. Но отказвам да приема теорията ти, Франк. Причината да се стигне дотук е, че Миранда е убила баща си. Сторила го е, защото е душевноболна, и копелето си го е заслужавало. Не искам момичето да отиде в затвора. – Той стана и закрачи бавно из стаята. – Изобщо не трябваше да поемам случая, Франк. Не биваше да оставяме Ферис да ни въвлече във всичко това. Съгласихме се дори без да отнесем въпроса до управителния съвет. Трябваше да се допитам до теб.

– Това са минали неща. Сега се очаква да направиш най-доброто за малката.

– Ако я осъдят за убийство, ще бъде истинска катастрофа.

– Ще бъде катастрофа, ако я хоспитализират в щатската болница.

– Но не толкова голяма.

– Тя е невинна. Съдебните заседатели няма да я осъдят.

– Наистина ли го вярваш? Мислиш ли, че няма да я осъдят?

С огромни усилия Франк Менендес се наведе напред.

– Дани, аз вярвам, че Светият дух слиза в съдебната зала всеки път и помага на хората да вземат правилното решение.

– Тогава ми кажи едно, Франк. Затова ли Рита Едингтън напусна залата като свободна жена?

51

Тръгнахме към ранчото – Дан Морган, Джейк Ашър и аз. Намерихме Миранда в плувния басейн пред къщата на дядо ѝ. Тя изскочи от басейна, треперейки на следобедния хлад, и се загърна с хавлия. После всички седнахме на маса с чадър. Дан Морган изброи на крехкото момиче вариантите, с които разполагахме. Налагаше се да докажем, че тя страда от психично заболяване и затова трябва да лежи в щатската болница. В противен случай съществуваше рискът да бъде осъдена като възрастен човек и изпратена в затвора. Тогава Миранда изрече думите, които ни показаха правилния път.

– Не съм убила татко – каза тя. – Не виждам защо трябва да отида в затвора или в болницата. Искам просто да остана тук.

Джейк Ашър и аз се спогледахме, той ми кимна и на двамата ни стана ясно, че решението е взето. Дан Морган не беше толкова бърз.

– Но ти не разбираш, Миранда – опита се да обясни той. – Ако ние…

– Нека Дъг реши.

Извърнах рязко поглед, до този момент прикован в Бел, която пасеше в отдалечения край на ливадата.

– Моля?

– Вярвам на Дъг – заяви Миранда, без да сваля очи от Морган.

– Моля? – повторих. – Защо ми вярваш, Миранда?

– Защото само ти дойде да ме видиш, докато лежах неподвижно в онази стая.

Затворих очи.

– Дан също беше там – отвърнах.

– Знам. Вярвам и на него.

Морган не затвори очи. Той просто се обърна бавно към басейна.

– Но аз искам ти да решиш – настоя Миранда и ме погледна.

– Мисля, че трябва да я преместим от съда за непълнолетни. Нека онези копелета се опитат да докажат вината ѝ – предложих накрая.

Решението бе взето.

Същия следобед Дан Морган позвъни на Гидиън Епстийн в Лос Анджелис, за да му съобщи, че не се нуждаем повече от неговите услуги.

На другата сутрин се явихме в съда за непълнолетни и за пореден път се озовахме в зала, гъмжаща от журналисти и репортери.

Макс Хаузър започна с присъщата за него агресивност.

– Ваша светлост, държа да отбележа за протокола, че мистър Морган не е подал необходимото възражение на нашата молба. Това ни възпрепятства при подготовката…

– Така е, господин съдия – прекъсна го Морган. – Не сме подали възражение, защото сме съгласни с обвинението. Присъединяваме се към мнението, че съдът трябва да отстъпи юрисдикцията си и мис Едингтън да бъде съдена като възрастен човек.

Залата се изпълни с още по-оживена глъчка, последвана от трополенето на репортерите, които се впуснаха да търсят телефони. Младият съдия прокара език по зъбите си. Излъчваше ненатрапчиво любопитство.

– В такъв случай ще ми позволите ли да подпиша заповедта, изготвена от мистър Хаузър?

– Да, ваша светлост – отвърна Морган. Той погледна Хаузър и заговори така високо, че всички в залата да го чуят. – По-добре е да не изгубиш и този път. Нали, Макс? – Изведнъж шумотевицата затихна. – Благодаря, господин съдия – заяви любезно Морган и излезе бързо от залата.

Вървях плътно след него. В коридора отвън Морган забави ход и се обърна към мен.

– Е, постигна своето – каза той.

Почувствах се неловко и потърсих подходящите думи, но той ме изпревари:

– По-добре е да не изгубим този път. Нали, Дъг?

52

– Дъглас – каза Джоузефин, – едно момиче остави това за теб. – Тя ми връчи документ с едрия подпис на Максимилиан Хаузър, озаглавен: „Покана за изслушване“.

– Кой, за бога, е Елдън Фелпс? – изкрещя Дан Морган, след като плъзнах листа по бюрото му.

– Когато бях в гимназията, познавах мъж на име Елдън Фелпс, който практикуваше право в Меса – отвърнах. – Беше мормонски свещеник.

– Проклетото копеле!

Докато се усетя, Морган и аз се озовахме в другия край на коридора и заехме места срещу Уолтър Смит, който седеше зад бюрото си, обвит в гъст облак дим.

– Копелето е успяло да скалъпи някаква абсурдна молба до съда за непълнолетни, за да ни разпределят при някакъв мормонски свещеник от Меса. Някой си Елдън Фелпс – докладва Морган на по-възрастния адвокат.

Уолтър Смит се усмихна и почука с лулата по зъбите си.

– Звучи, сякаш е извадил страница от твоята книга, Даниъл.

– Дори не съм чувал за Елдън Фелпс – изсъска Морган.

– Знам, че е съдия – каза Уолтър Смит. – Но досега не съм се явявал пред него. Не мисля, че някога е водил истинско дело.

– Какво си чувал за него? – попита Морган.

– Единствено, че е силно набожен.

– Господи, само това ни липсваше. – Морган въздъхна и се наведе, за да извади цигара от чорапа си.

– Можеш да поискаш отвод още сега – предложи Уолтър Смит. – Необходимо е само да подадеш молба за смяна. Дори не е нужно искане за отвод поради предубеденост. Трябва да го направиш преди първото ти явяване пред него.

– Знам – каза Морган. – Знам.

Последваха куп разсъждения относно съдиите, при които биха могли да ни разпределят, в случай че решим да изхвърлим новака Елдън Фелпс от случая – съдии, за които отдавана се знаеше, че са опасни за подсъдимите по наказателни дела. После се обадихме на няколко адвокати, но никой от тях не знаеше нищо за новия съдия.

По-късно Морган и аз застанахме в коридора на петия етаж в сградата на съда, пред кабинет с ярка табела, която гласеше: „Съдия Елдън Фелпс“. Морган отвори вратата и двамата влязохме в малката чакалня, където имаше още две врати, водещи към залата. Морган открехна едната дотолкова, че да надникне вътре. Той се отдръпна, за да ми направи място, и единственото, което видях през тесния процеп, беше светлата зала и симпатичния мъж на съдийското място. Носеше черна тога, а оредялата му коса беше прилежно пригладена назад. Направи ми впечатление, че се държи любезно с човека пред себе си, когото така и не успях да зърна.

В асансьора Морган каза:

– Какво, по дяволите, можеш да разбереш за някого от външния му вид? – Като излязохме на улицата, той допълни: – Необичайно е да се възползваме от правото си на отвод, а ако го направим и подадем молба срещу този Фелпс, веднага ще назначат друг съдия и той няма да е Хенри Пенрод.

Тогава не осмислих напълно думите му, но сега, след всичките години зад гърба си, мога да назова съдиите, от които той се страхуваше – хората, склонни според Морган да изпратят едно момиченце в газовата камера и после да се хвалят с това в църквата. Именно техните образи изплуваха в съзнанието на Дан Морган, докато стояхме на Джеферсън Стрийт в онази зимна утрин и решихме все пак да приемем високопочитаемия Елдън Фелпс, независимо какво ни очакваше.

След по-малко от час заехме места пред новия съдия в ярката светлина на залата, която по нищо не напомняше на стария кабинет на Хенри Пенрод, обзаведен с пищни мебели, маслени картини и старинни книги. Тя се различаваше рязко и от съдебната зала, в която защитавахме Рита Едингтън. Нямаше го обширното пространство, отделено за посетителите. Липсваше и дърворезбата зад подиума. Не открих медните орнаменти и ръчно изрисуваните греди на тавана.

Нямаше ги прозорците. Масата ни се намираше непосредствено до ложата на съдебните заседатели в тясното помещение, което бе облицовано с имитираща махагон ламперия. Кантовете на дървото бяха в скучен черен цвят, а подиумът ми се стори твърде малък. Единствената украса се състоеше от герба на съда, който висеше на стената, и знамето на щата Аризона. Мъжът с черната тога и оредялата, пригладена назад коса ни наблюдаваше от своето място и изглеждаше объркан.

– Господин прокурор, не съм сигурен, че разбирам целта ви.

– Ваша светлост – каза загрижено Макс Хаузър и се изправи, – ситуацията е деликатна, тъй като става въпрос за обвинения, повдигнати срещу непълнолетно лице. Според нас би трябвало да одобрите отказа на съда за непълнолетни от юрисдикция, преди да започнем с подготовката за процеса. Като чиста формалност, ваша светлост.

– Що за глупости? – прошепна ми тихо Морган.

– Но – отбеляза съдията – от протокола на съда за непълнолетни става ясно, че и двете страни по делото са съгласни обвиняемата да бъде изправена пред този съд. Ако трябва да съм честен, не виждам…

– Така е, мамка му – промълви Морган. – Хаузър прави това само за да си спечели симпатиите на съдията. С какви очи копелето предявява подобни искания?

– Казахте ли нещо, мистър Морган? – попита съдията.

– Не, ваша светлост. Просто се консултирах с моя колега.

Новият съдия не каза нищо, но очите му останаха приковани в Морган. Погледът му беше лишен от топлина и изпълнен с подозрение.

Докато Макс Хаузър обясняваше, че изисква формалното потвърждение на съда като „допълнителна предпазна мярка“, Морган надраска набързо нещо на една бележка и ми я подаде: „Щом Хаузър го харесва толкова много, може би трябва веднага да подадем молба за смяна на съдията, преди той да поеме случая. Ако подпише съдебната заповед, сме вързани с него.“

Вдигнах ръце, показвайки, че не знам какво да правим. Погледнах към съдията, а оплешивяващият мъж от Меса продължаваше да ни наблюдава безизразно. Дан Морган започна да дъвче нервно молива си, а Макс Хаузър все още се опитваше да ни разясни целта на нашата среща.

– Може би има смисъл – заяви накрая съдията – да го направим като допълнителна предпазна мярка. Мистър Морган, имате ли нещо против да подпиша заповедта, изготвена от мистър Хаузър?

Морган едва не счупи молива със зъби, преди да отговори:

– Не, ваша светлост, нямам възражения.

– Смятам – продължи Елдън Фелпс, след като подписа документа и така се превърна в човека, на когото щяхме да бъдем подчинени следващите седмици, – че моментът е подходящ да назначим ден за начало на процеса. Имате ли някакви искания против това, мистър Морган?

– Засега не, ваша светлост.

– В такъв случай – заяви Хаузър – бих искал да определим дата за процеса, ваша светлост.

– Колко време ще ви е необходимо да се подготвите, мистър Морган?

– Ние сме готови още сега, господин съдия.

Подскочих. Имахме нужда от време, или поне аз мислех така, за да открием какво точно се бе случило между Рита Едингтън и Джоана Барнс.

– Клиентката ни е малолетна – допълни Морган. – Делото ще бъде трудно за нея. Тя е невинна и има право на бърз процес, за да бъде установена невинността ѝ. Затова моля да изберем най-скорошната дата, ваша светлост.

Предположих, че няма нужда да се допита до мен. По същия начин, както беше настоял да приключи с делото на Рита, преди Миранда да се събуди, сега той настояваше да изправят Миранда пред съда, преди Рита да се завърне у дома. Или може би преди Макс Хаузър да я намери.

– Ще пледирате ли за невинност, мистър Морган? – чух гласа на съдията. – От документите по делото стана ясно, че вече сте доказали вината ѝ. – Съдията се усмихна, но очевидно не му беше много смешно. Морган не отвърна. Той стисна зъби и погледна към Елдън Фелпс, без да продума. Макс Хаузър се подсмиваше зад него.

– Три седмици достатъчни ли са? Втори януари? – попита съдията, след като хвърли на Морган пронизващ поглед, който показваше, че новият съдия от Меса не вярва на опитния адвокат от Финикс. – Ще разгледаме делото на мис Едингтън в понеделник сутрин, девет часа.

53

На улицата Морган спря рязко. Той се приведе напред и сложи ръце на коленете си. После се изправи и пое дълбоко въздух.

– Как си позволява този нещастник да осъжда още от сега момичето? Трябваше да подадем молба за отвод и да го изритаме от случая. – Той продължи, гледайки сърдито напред, а сенките ни се разстлаха пред нас на Джеферсън Стрийт. После, докато пътувахме в асансьора на офиса, яростта на Морган като че ли се смекчи. – Ще се изложим жестоко, преди всичко да приключи. Мразя това проклето дело!

Като слязохме от асансьора, чух някой да казва: „Здравейте, мистър Маккензи“, а щом се обърнах, зърнах Полин Адеър, която стоеше във фоайето. Беше с лъскави обувки с високи токчета.

– Здравейте – отвърнах. – Как сте?

Морган просто продължи. Полин Адеър извика след него:

– Дани.

Той спря.

– Искам да обсъдим онзи въпрос. – Тя се доближи до него, хвана го за ръката и добави: – Трябва да седнем и да изясним всичко.

Докато Полин говореше, аз погледнах зад нея към края на фоайето, където започваше коридорът. В сенките стоеше Ан Хейстингс, отпуснала ръце до тялото. Отначало помислих, че иска да говори с Морган, но в следващия миг тя ми помаха и се усмихна вяло. После се обърна и се отдалечи бързо. Морган и Полин Адеър минаха бавно през фоайето, а аз ги последвах.

– На колко възлиза сметката ти във фирмата? – поинтересува се Полин.

– Не съм сигурен – отговори Морган.

– Господи, Дани. Трябва да намерим начин да седнем с нея и да ѝ покажем цифрите. Наистина ли не следиш сметката си?

– Мисля, че е около осемдесет хиляди долара.

– Ще говоря с Пол Бътлър. Той знае какво получава всеки, и то до последния цент.

– Не искам да го замесваме. Аз сам ще науча.

– Колко струва грозният форд, който караш?

– Не знам – отвърна Морган, докато влизаха в кабинета му, и затвори вратата след себе си.

54

Два дни по-късно вдигнах очи от бюрото и видях Морган, който остави чашата си с кафе пред мен. Той се настани на един стол, извади цигара и ме изгледа.

– Наистина вярваш, че Рита е излъгала, нали?

– Да – отговорих прямо.

– Странно – каза той. – Чул си самодоволния коментар на Уесли Пиърс, че Джоана Барнс е лесбийка, който не е проверен от никого и най-вероятно не е нищо друго освен долна клюка. Полин твърди, че Рита е лесбийка. Е, мога да те уверя, че всичко е пълна глупост. После си научил, че Джоана Барнс се е преместила. В резултат на това ти и Франк сте си въобразили, че някой е подготвил страховита конспирация и се преструвате, че вярвате в нея.

– Забрави за самолетната резервация.

– Да – каза той. – Нещо, избълвано от компютъра. Нека ти задам един въпрос. Преди да доведеш Джоана Барнс тук, направи ли резервация на нейно име?

Замислих се.

– Да – отговорих.

– Така ли? Преди единайсет часа във въпросната съботна вечер?

– Чакай да помисля – отвърнах. – Обадих се от „Хенри Африкас“. Вероятно е било към девет.

– Остави ли им телефонния ѝ номер?

– Не си спомням.

– Не трябва да забравяш такива неща.

– Бях малко пиян.

– Знаеше ли номера ѝ, когато позвъни на авиокомпанията?

Направих пауза, опитвайки да си спомня.

– Мисля, че да. Брат ѝ ми го беше записал.

– Ето, виждаш ли? – рече Морган. – Най-вероятно си го казал на служителя в компанията. Обикновено те питат за номера. Сигурно са сбъркали и са въвели погрешно още една резервация за събота вечер в компютъра. Джоана никога не си е резервирала билет. Ти си го направил.

Морган изрече последното, сякаш то обясняваше принципа на самолетните резервации, а аз предпочетох да замълча, без да издавам колко много ме е озадачила теорията му.

– Тя излъга, че е работила в „Скидмор“ – напомних му накрая.

– Откъде знаеш? Може би някой от партньорите във фирмата ѝ е предложил място, без да уведоми мениджъра на „Човешки ресурси“. Или – допълни той – някой я е окуражил твърде много и тя си е помислила, че е получила работата още преди да я назначат.

Сметнах за ненужно да отговарям.

– Или пък просто е излъгала, по дяволите. Сигурно не е искала да признае, че не може да си намери работа. Но тя определено каза истината, когато свидетелства, че е работила в „Талийсен“.

– А думите на Миранда?

Той запали цигарата и издиша дима нагоре. После поклати глава и извика:

– Чарлийн! – Една секретарка се появи на вратата. – Би ли ми донесла още малко кафе? – помоли я Морган, подавайки ѝ чашата. Той се усмихна и добави: – Заради доброто старо време.

– И за вас ли? – попита ме Чарлийн.

Когато тя донесе кафето, Морган отпи само глътка.

– Не съм забравил за думите на Миранда – заяви той и стана. – Но тя е подсъдимата.

Той излезе от стаята. По молба на Уолтър Смит прелистих страниците на едно становище на Върховния съд, според което давността на дело за лекарска небрежност не можеше да почне да тече, преди ищецът да узнае или основателно е могъл да узнае, че неговият лекар е извършил неправомерни действия.

55

Когато пристигнах в кабинета си на следващата сутрин, телефонът звънеше. Вдигнах слушалката.

– Дъглас, обажда се Сю Менендес. Съпругът ми иска да ви види.

Той изглеждаше лошо, много по-зле отпреди – тялото му беше съвсем изнемощяло и изпито, а кожата му имаше жълтеникав цвят. Ситуацията беше толкова неприятна, че аз несъзнателно го попитах нещо, което не се бях осмелявал преди и което иначе би ми се сторило неуместно и дори дръзко.

– Как се чувствате?

– Болен съм, момчето ми – отвърна той. – Но ти не се притеснявай за мен. Разкажи ми какво ново има по нашия случай.

Описах му всичко, дори и недоверието на съдия Фелпс към Морган.

– Дани не е сред любимците на мормонските свещеници – отбеляза Франк Менендес.

– Дан продължава да вярва, че Рита е казала истината. Имам усещането, че аз изобщо не работя по това дело. Помагам на Уолтър Смит и Том Галахър. Не знам какво му става, но се е променил. Може би е заради развода.

– Дани е ветеран в бракоразводните дела – напомни ми Франк Менендес.

– Промяната настъпи, когато почина майката на първата му съпруга.

– Там става дума просто за тъга и леко чувство на вина. Човек бързо преживява подобни неща.

– При всички случаи нещо го измъчва и не мисля, че причината е в мен.

Изведнъж Франк Менендес смени посоката на разговора.

– Как се почувства в деня, когато оправдаха Рита? – попита той.

– Много добре – отвърнах. – Страхотно.

– А сега как се чувстваш от факта, че сте спасили Рита? Имам предвид, след като се оказа, че ще защитавате малкото момиче?

– Зле. – Замислих се. – Е, поне в началото. Чувствах, че сме предали едно невинно дете. Но сега имам усещането, че можем да помогнем и на Миранда.

– Което няма ли да е блестящ успех?

– Да – признах.

– Но не си много развълнуван.

– Не – отговорих. – Не е същото като с делото на Рита. Вече не е забавно.

В библиотеката на семейство Менендес беше мрачно, а „Адажиото“ от Албинони звучеше зловещо. Прекарахме известно време, слушайки безмълвно музиката.

– Нещо се случи – казах.

– Какво? – попита той. – Кажи ми.

– Просто си спомних – размърдах се неспокойно на стола.

– Слушам те.

– Веднъж – признах със сведена глава, – трябваше да видим Миранда, а Джейк Ашър не ни разреши. Дан искаше да се убеди сам как изглежда тя, докато е в кататонен ступор, нали разбирате? Промъкнахме се в болницата „Кемълбек“ и влязохме в стаята ѝ. Посред нощ.

Франк Менендес кимна замислено.

– Тогава не знаех, но Миранда ни е усетила – продължих. – И сега го помни. Предполага, че сме били при нея, защото сме се притеснявали за състоянието ѝ. Дори не подозира, че сме го направили, за да прехвърлим вината за убийството върху нея. Поне аз мисля така. Онзи ден тя каза, че вярва на Морган и мен, защото сме били единствените, които са проявили такава загриженост, че са я посетили в болницата. Не мога да прогоня тези мисли от съзнанието си и леко ми се повдига.

Франк Менендес кимна отново. После той изрече нещо, което ми се стори съвсем не на място, но въпреки това го помня и до днес.

– Баща ми беше чудесен човек и винаги се държеше добре с мен – каза той. – Обичаше ме.

Заслушах се в музиката.

– Дани подходи ли по обичайния начин с делото на Рита? – попита той.

– Не знам какво имате предвид.

– Питам те дали е конструирал сам цялата случка и я е разказал на Рита, преди да ѝ даде възможност да представи своята версия за нещата?

Въпросът му ме върна към предварителното изслушване, на което Морган беше разпитал подробно съдебния лекар. Тогава той с огромна прецизност бе поставил снимките и диаграмите пред Рита, уверявайки се, че тя ги е разгледала добре и разбира какво означават.

– Да – отвърнах. – Направи го.

– И тя е могла да изрече голямата си лъжа, без нито един от фактите да противоречи на показанията ѝ?

– Да. Тогава ми мина през ума, че нещо не е наред в подхода му.

– Щом на теб ти се повдига, питаш ли как се чувства Дани? Аз го научих на това – продължи Франк Менендес. – Не мисля, че Дани някога е принуждавал свой клиент да лъжесвидетелства. – Той затвори очи. После се усмихна и поклати глава. – Господи, дано спечелите делото.

По едно време Сю Менендес се появи в стаята.

– Ще ми направиш ли чай, Сю? – помоли той.

– Дъглас, какво да ви донеса?

– Чаша чай и за мен, благодаря – отговорих.

Тя се върна с чая и ние отпихме мълчаливо. Не знам колко време мина, преди да проговори отново, но когато най-накрая го стори, Франк Менендес прошепна едва чуто:

– Размишлявах.

– Моля? – попитах и се наведох по-близо до него.

– Размишлявах и стигнах до извода, че ако Джоана Барнс е познавала Рита и е излъгала заради нея, двете най-вероятно са разговаряли, докато Рита е била в затвора.

– Защо мислите така?

– Трябвало е да уеднаквят версиите си.

– Предполагах, че са планували всичко предварително. Още преди Рита да отиде в къщата. Преди изобщо да е купила оръжието.

– Не съм сигурен – каза Франк Менендес. – Ако Рита беше замислила убийството, едва ли щеше да отиде там с детето. Нямало е как да знае, че Миранда ще изпадне в ступор или както там го наричат. Не смятам, че би се осмелила да вземе свидетел със себе си.

– Може би се е опитала да натопи Миранда.

– Не мисля. Прекалено рисковано е. Почти съм убеден, че Травис я е изненадал, когато я е обвинил в хомосексуалност. Тя го е застреляла, а състоянието на Миранда случайно се е превърнало във възможност да хвърли вината върху друг.

– Убийството е доста крайна реакция на такова безобидно разкритие.

– Да – съгласи се Франк Менендес. – Вероятно има и нещо друго. Може би се е страхувала ужасно хората да не разберат. Вярвам, че нещата са се случили по този начин. А ако се окажа прав, вашата Барнс със сигурност я е посетила в затвора.

– Ще проверя – казах.

– Да – отвърна Франк Менендес. – Направи го.

56

За пореден път застанах пред високия плот в офиса на шерифа.

– Искам да разговарям с шерифа – казах на една пълна жена, чийто корем преливаше над колана, на който висеше пистолетът ѝ.

– Имате ли записан час?

– Не – отговорих, – но…

– Трябва да си запишете час.

– Аз съм Дъглас Маккензи.

– Може и да си Савската царица, синко, но не мога да те пусна, ако нямаш уговорка.

– Работя за…

– Пусни го! Той е наш човек.

Обърнах се и видях Дорийн, жената с тъмночервената коса, която наскоро бе станала баба. Тя ми помаха. Секунди по-късно седнах пред бюрото на Бък Съсман, а скоро се появи и един от помощниците му.

– Да – потвърди помощник-шерифът. – Един път. Веднъж някаква жена дойде да види мисис Едингтън. Тя беше единственият човек, който я посети, освен вие и мистър Морган. И мистър Едингтън.

– Ферис Едингтън е идвал да я види в затвора?

– Много пъти. Посещаваше я много по-често от Дан Морган. Почти всеки ден. Оставаше при нея с часове. Винаги идваше нощем.

Погледнах изумено шерифа.

– Как изглеждаше жената? – попитах надзирателя. – Жената, посетила мисис Едингтън?

– Тя беше…

– Секунда – прекъснах го. – Ферис Едингтън през стъклото ли разговаряше с нея или в стаята?

– Винаги ги оставях в стаята, където вие и Дан се срещахте с нея.

– Надзирателката присъстваше ли?

– Не – отвърна той отбранително. – Бях сигурен, че мисис Едингтън няма да се опита да направи нещо непозволено.

– Боже господи! – промълви Бък Съсман. – Не го казвай на никого. Разбра ли, Дребен? – Дребния кимна уплашено, а Съсман ми намигна. – Не бих направил подобна услуга на републиканец.

– Как изглеждаше жената, която дойде да я види? – попитах пак.

– Беше много красива – каза Дребния.

– Бихте ли я описали?

– По дяволите. Трябва да помисля. Не си спомням. – Дребния замлъкна и се почеса по главата. – Помня само, че изглеждаше страшно добре. Различно от мисис Едингтън, но почти толкова красива.

– С къдрава коса ли беше?

– Не се сещам.

– Носеше ли бутикови дрехи?

– Моля?

– Облеклото ѝ стори ли ви се скъпо?

Дребния ме изгледа недоумяващо.

– Ще я познаете ли, ако я видите пак?

– Не съм сигурен. Вероятно.

– Ако намеря нейна снимка, ще я познаете ли?

– Мога поне да опитам.

– Благодаря, Дребен. Ще се върна скоро.

Паркирах колата си на равно място, покрито с чакъл, и отидох до терасата на сграда с големи прозорци, където имаше фонтан. Зданието беше построено от камък, бетон и дърво и изглеждаше като изсечено в скалата, върху която се намираше. За няколко секунди се насладих на живописната гледка към пустинята, докато един млад мъж изнасяше лекция пред група хора до фонтана.

Ако обърнете внимание на линията на покрива, ще забележите, че тя следва очертанията на планинския хребет зад сградата. Това е част от замисъла на мистър Райт. Ще ви направи впечатление, че всички видими краища на гредите са изрязани под различен ъгъл. Така мистър Райт е постигнал пречупването на светлината. Наклонът, под който лежи скалата на хребета, създава същия ефект.

– Невероятно! – възкликна една млада жена.

Групата се придвижи към покрит тунел, който свързваше различни части на сградата. Присъединих се към тях и надникнах в просторната всекидневна, а гидът разказа за традициите на семейство Райт, свързани с вечерното облекло и коктейлите преди вечеря. Когато мъжът забеляза, че съм се промъкнал, за да слушам, той ме погледна с любопитство и се усмихна.

– Мога ли да ви помогна?

– Опитвам се да събера информация за жена на име Джоана Барнс.

– Откачената Джоана? – Той се засмя. – Лари!

Един червенокос мъж се приближи до нас.

– Лари, би ли поговорил с този господин за Откачената Джоана?

– „Откачена“? – учудих се.

– Защо се интересувате от нея?

Спестих на Лари цялата история и просто споменах, че съм адвокат и тя е потенциален свидетел. Лари ми каза, че е чел във вестниците за показанията ѝ по делото срещу Рита.

– Всъщност дойдох, за да потърся нейна снимка.

– Съмнявам се, че някой тук ще може да ви каже нещо повече – обясни Лари. – Беше доста затворена. Повече от всеки друг, когото съм срещал. И наистина не знам много за нея. Веднъж я поканих на вечеря. – Той сви рамене. – Но ударих на камък. – Лари се почеса по червеното си теме. – А, и още нещо – добави той. – През цялото си време тук тя спеше на палатка. Така и не си построи къща. И живееше сама.

– Вие архитект ли сте? – попитах.

– Да. Нека влезем. – Последвах го навътре в голямо помещение, пълно с чертожни маси. Там стоеше възрастна жена и разглеждаше някакви скици. – Знаеш ли нещо за Джоана Барнс? – попита я Лари.

– Винаги ми е била симпатична – отвърна жената, – но не успях да я опозная.

– Виждате ли, май никой не е бил близък с нея – каза Лари.

– Не умееше да чертае добре – добави жената.

Обиколих стаята с архитекта, наслаждавайки се на лекия бриз, който долиташе от отворените прозорци, и се учудих на желанието му да ми помогне. Той разпита други хора за Джоана, но без успех. След половин час научих единствено, че нашето съкровище от Сан Франциско, известната „Откачената Джоана“, не се интересувала от застаряващия архитект с червената коса и малкото коремче, както и че в някои кръгове тя се славела като не толкова способен чертожник. А, да, разбрах също, че е прекарвала нощите си сама в палатка под звездното небе на пустинята. Продължихме обиколката си и накрая спряхме пред едно табло. На него бяха закачени много снимки на хора пред различни строителни обекти. Архитектът каза:

– Да видим. – Той прокара пръст по фотографиите и допълни: – Това е Джоана.

Погледнах отблизо снимката и я разпознах. Тя стоеше до моя гид сред група хора, наредени на спираловидно стълбище от месинг, свързващо двата етажа на офис, който, съдейки по ниските рафтове с книги по стените, беше адвокатска кантора.

– Това сте вие – казах на Лари.

– Да – отвърна той. – Тук съм съкрушен. Снимката е от деня, в който тя ме отряза. Тъкмо бяхме приключили с този проект. Вземете я, ако искате.

– Веднъж чух – подметнах, – че Джоана Барнс е лесбийка.

– Мога ли да го приема като утеха за отказа ѝ? – изкикоти се той.

По-късно същия следобед се върнах в офиса на шерифа и поисках разрешение от Бък Съсман да покажа снимката на Дребния.

– Разбира се – каза Съсман, разглеждайки доволно Джоана. – Но нека първо ви попитам нещо. Ще се наложи ли да го призовете като свидетел в съда, за да я разпознае?

– Възможно е, да.

– В такъв случай едва ли искате само да му я покажете. Това може да навреди на разпознаването. Дайте ми я. Ще ви кажа какво да направим. – Шерифът взе снимката. – Беки!

Една руса жена в шерифска униформа подаде глава през вратата.

– Да, Бък?

– Ще ми направиш ли услуга, Беки?

– Разбира се.

– Увеличи образа на жената до тринайсет на осемнайсет, подготви други снимки за сравнение и повикай Дребния да дойде тук от затвора. Искам да я погледне. – После Бък Съсман се обърна към мен. – Жената се е записала под името Джули Беласио. – Той ми показа лист от книгата за посетители.

– Това нейният почерк ли е?

– Не, на Албърт.

Беки се върна с уголемения портрет на Джоана и го сложи на масата заедно с фотографии на други жени.

– Всички ли са бели, Беки? – попита Съсман.

– Не, Бък – изсъска язвително тя. – Сравнила съм я с куп ескимоски дребосъци. Боже! – Беки ме погледна. – А правя това само от петнайсет години!

– Добре, нека видим.

Бък Съсман се наведе над снимките, които според Беки изобразяваха „арийски жени на възраст около трийсет“.

– Браво, Ребека. Повикай Дребния.

След малко при нас се появи ниският надзирател.

– Добре, Дребен – каза шерифът. – Да видим дали ще разпознаеш жената, посетила Рита Едингтън. – Помощник-шерифът разгледа снимките, а после се върна на всяка по няколко пъти. – Е, Дребен? Откриваш ли я?

– По дяволите, Бък, не съм сигурен.

– Опитай, мамка му.

Дребния се втренчи отблизо в снимките.

– Ако е някоя от тях, то определено е тази тук. – Той се извърна към Бък Съсман и му показа плахо снимката на Джоана Барнс. – Изглеждаше също толкова добре, но не съм убеден, че е тя.

57

Отправих се към бар „Дюрантс“. Самият Джак Дюрант седеше вътре с една пищна мадама на около петдесет и пет, с гарвановочерна коса и тежък слой грим. Тя се бе притиснала в него.

– Налей питие на господина! – извика собственикът на бармана през гъстия дим и глъчката. – И още едно за дамата.

Взех бърбъна и вдигнах ниската чаша към домакина.

– Трябваше да построя мястото! – изкрещя той. – Изритаха ме от всички други ресторанти във Финикс. Знаеше ли това, скъпа?

– Мисля, че си го споменавал, Джак – потвърди гостенката му.

След известно време мистър Дюрант и дамата се усамотиха в едно сепаре в задната част на заведението, а аз седнах на висок стол на бара. Отпих от бърбъна и си помислих как Ферис Едингтън и снаха му са си говорили в недовършената стая, необезпокоявани от надзирателката. Представих си как той я е посещавал всяка нощ. В съзнанието ми изплуваха контурите на едрото му, изправено тяло, което слиза по обвитата в сенки рампа и изчезва в мрака пред входа.

Докато седях на бара в „Дюрантс“, пиейки бърбън и размишлявайки над тези неща, за пръв път осъзнах, че страдам от късогледство и се налага да сложа очила. Входната врата се отвори и в заведението влезе жена. Беше сама. Успях да различа, че е висока, стройна и елегантно облечена, но не я видях толкова добре, че да разпозная лицето ѝ. Тя се насочи към моя край на бара. Като наближи, разбрах, че е Ан Хейстингс.

– Какво правиш тук? – попита тя и сложи ръката си върху моята.

– Отбих се, за да изпия едно – отвърнах. – А ти?

– Омръзна ми да гледам телевизия.

– Ти гледаш телевизия? Не предполагах – казах.

– Ето, виждаш ли – отвърна тя. – Правя го.

Барманът дойде и тя си поръча кутийка „Коорс“. Когато я донесе, Ан надигна бирата и каза:

– Да пием за по-щастливи дни. Струва ми се, че не са били толкова отдавна.

– Искам да те поканя на вечеря.

– Това е най-милото нещо, което са ми казвали от две седмици насам.

– Не съм те виждал точно толкова време.

– Избягвах те.

– Защо? – попитах.

– Не знам.

– Къде е Морган?

Тя си пое дълбоко въздух.

– Нямам представа. – Ан ме погледна в очите и въздъхна. – Не иска да ме вижда.

– Защо?

– Мисля, че го карам да се чувства зле заради някои неща, които е направил в живота си.

– Той не иска да вижда и мен – казах. – Поне през повечето време. Мисля, че е поради същите причини.

– Нали нямаш предвид нещата, които е правил с мен?

– Не. По-скоро онези, които е правил с Рита Едингтън.

– О! – възкликна тя, очевидно облекчена, и отново надигна бирата си. – Да. Чух, че делото се е обърнало. Мислих за това.

– И какво измисли? – попитах.

– Демоните на Морган са по петите му.

Разсмях се.

– И така може да се каже.

Тя се обърна и погледна към другия край на бара, а аз разбърках питието си, наблюдавайки почти съвършения ѝ профил.

– Мога ли да те попитам нещо, Ан?

– Да.

– Какво виждаш в него? В Морган. – Тя извърна глава и ме изгледа продължително. Залюлях се на стола. – Извинявай – казах. – Това не е моя работа. Не си длъжна да…

– Не, Дъг, няма проблем. – За втори път тя сложи ръка върху моята. – Просто не знам как да ти отговоря. – Ан погледна към бара. – А ти какво виждаш в него? – попита тя накрая.

– Какво искаш да кажеш?

– Е, очевидно е, че си залитнал по него точно колкото и аз.

– Моля? Я, стига. – Наблюдавах как прокарва език по блестящите си зъби. – Ан – продължих. – Мога да те уверя, че нямам особено желание да се съблека гол пред Дан Морган в апартамента ми.

– Нямах предвид това – отвърна тя, обръщайки се към мен – и мисля, че го знаеш. Ще те попитам пак. Какво виждаш в него?

– Не съм сигурен – отговорих. – От една страна, той ме отблъсква. Споменавал ли съм, че някога бях офицер във флота, Ан?

Тя кимна.

– А сега рапортувам на ветеран от морската пехота. По дяволите, мразя ужасната му татуировка. Но въпреки всичко чувствам нещо – не знам как да го определя, – може би някакъв вид предизвикателство. Вероятно се дължи на факта, че той изглежда толкова твърд, но същевременно се държи добре с другите. – Поех си въздух. – Той е от хората, с които искаш да отидеш в някой наистина долнопробен бар. Морган притежава тази енергия. Често ми се струва, че е на път да избухне, но в следващия миг прави нещо много мило. Както когато ме остави да разпитам Джоана Барнс.

Ан се замисли над думите ми. Отпи глътка от бирата си и кимна.

– Дан е изключително добър човек. Той наистина мисли за другите.

– Когато го срещнах за пръв път, говореше със свой възрастен клиент, някакъв индианец на име Хорас Ападака, който тъкмо се беше изпърдял във фоайето на кантората. Бяха тръгнали за съда и старият човек беше адски уплашен. Дан го прегърна и се опита да го успокои. Тогава го харесах.

Тя се усмихна, а аз добавих:

– Може би просто го харесвам, защото е знаменитост. Независимо от всичко той определено знае как да се държи в съдебната зала.

– Безспорно е така – съгласи се Ан.

– Той успя да оневини Хорас Ападака.

– Спомням си – засмя се тя.

– А ти какво виждаш в него, Ан?

– Сигурно същото като теб – отговори тя. – Освен това, Дъг, нали знаеш, че жените не могат да устоят на лошите момчета?

– Ирония ли долавям? – попитах.

Ан ме изгледа.

– Надявам се – отговори тя накрая.

Довърших бърбъна, а тя изпи бирата си. По-късно се настанихме в едно сепаре, облицовано с червена кожа, поръчахме си котлети и си разделихме една салата „Цезар“. Не говорихме много, но компанията ѝ ме накара да се почувствам добре и някак уютно.

– Беше страхотно – каза Ан, – когато вие двамата защитавахте Рита.

След вечерята Ан ме заведе в любимото си заведение на Норт Сентръл и ме почерпи с кафе и чийзкейк. На тръгване ме покани на питие в дома си.

– Може да погледаме малко телевизия – предложи тя.

Исках много да приема поканата, но реших да откажа.

Направих го, защото осъзнах, че отношенията ми с Морган са достатъчно обтегнати. Прибрах се в Кендъл Хаус.

58

Франк Менендес не изглеждаше толкова зле, колкото предишния ден. Очите му отново бяха жизнени.

– Мамка му! – възкликна той. – Знаех си, че е отишла при нея в затвора.

– Не съм убеден, че е била Джоана Барнс – отбелязах. – Отидох в „Талийсен“ и намерих нейна снимка, но надзирателят не успя да я идентифицира със сигурност. Каза, че може и да е била Джоана, но не беше категоричен. Албърт, служителят, който я е записал в книгата за посетители, дори не си спомняше да го е правил.

– Тя е била – рече Франк Менендес.

– Надзирателят спомена нещо друго, което трябва да знаете.

– Какво?

– Ферис Едингтън е посещавал Рита в затвора. Много пъти. Винаги нощем. И надзирателката ги е оставяла насаме в продължение на часове.

Очаквах остра реакция, но Франк Менендес само кимна, сякаш новините потвърждаваха онова, което подозираше отдавна.

– Трябва да намерим Рита – каза той. – Не знам, по дяволите, какво ще правим с нея, но сме длъжни да опитаме.

– Трудна задача. Блейн Ларсън, детективът, с когото ме свързахте в Сан Франциско, не успя да открие дори Джоана Барнс, а той е професионалист. Нямам представа как да процедираме с Рита.

– Направи ми една услуга – помоли той. – Отиди в ранчото. Качи се направо в кабинета на Ферис. Кажи му, че аз те пращам. Предай му, че искам да знам къде е Рита.

– Но…

– Никакво „но“! Просто изпълни молбата ми. После ела да ми докладваш какво се е случило. А сега тръгвай!

Върнах се два часа по-късно.

– Намери ли го? – чух напрегнатия шепот на Франк Менендес в мига, в който прекрачих прага на дома му.

– Да.

– И какво стана?

– Изпълних молбата ви – докладвах и се отпуснах на стола до краката му. – Казах на Ферис, че Франк Менендес иска да знае къде е Рита.

– Той какво отговори?

– Нищо. Поне в началото.

– А после?

– Заплака – отвърнах. – По лицето му се потекоха сълзи.

– Аха – промълви Франк Менендес. – Изобщо каза ли нещо?

– Накрая призна, че не му е известно къде е Рита. Думите му бяха: „Не знам къде е, Дъглас.“ Извади носна кърпичка от джоба и избърса сълзите си.

– Какво се случи след това?

– Качи се на коня си и изчезна.

– Сю?

– Да, Франк? – извика съпругата му от съседната стая.

– Би ли ми донесла снимките, които разглеждахме преди?

– Да, веднага.

– Кажи ми, Дъглас, чувал ли си, че Ферис Едингтън е бил женен за друга, преди да срещне Елинор?

– Да – отвърнах. – Знам го от майка ми.

– Първата му съпруга се казваше Хати Хънт.

– Не знаех името ѝ.

– Бащата на Ферис я пропъди.

– Да.

– А сега тя е мъртва.

– Да. Според майка ми Ферис приел много тежко смъртта ѝ.

– Така е – потвърди Франк Менендес. – Изключително тежко.

В библиотеката се появи Сю Менендес. Тя носеше поднос с чай и две снимки. На едната – онази, която му бях донесъл от къщи – бяха Рита, Травис, Ферис Едингтън и моите родители в Шийпс Кросинг. На другата се виждаше Франк Менендес като млад до жена на неговата възраст.

– Това сте вие – казах, вдигайки очи от снимката.

– Да – отвърна Сю Менендес.

– Били сте много красива. – Смутих се, опитвайки да поправя казаното. – Нямах предвид, че вече не сте…

– Не се притеснявайте, Дъглас. – Тя се усмихна мило. – Благодаря ви.

– Красавица е, нали? – въздъхна Франк Менендес, а погледът му остана прикован в прекрасната му съпруга. – Винаги е била.

Погледнах другата снимка. Разпознах младия Ферис Едингтън. Всички бяха много млади и стояха до един форд, модел „Т“. Очите ми се спряха върху момичето до малкия Едингтън.

– По дяволите! – възкликнах.

– Говори ли ти нещо? – попита Франк Менендес.

– Тя изглежда точно като Рита – казах скептично. – Почти. Като Рита, облечена в старомодни дрехи.

– Високите ботуши за езда с връзки бяха много модерни тогава – спомни си Сю Менендес. – После допълни: – На черно-бялата снимка не се вижда, но косата и красивите ѝ очи имаха същия цвят като тези на Рита.

– Момичето е Хати Хънт – каза Франк Менендес.

Погледнах го.

– Предположих.

– И до какъв извод стигаш? – попита той.

– Ферис е влюбен в Рита. И то отдавна.

– Безспорно. И ако сметките на Сю са верни, Рита е била бременна с Миранда в четвъртия месец, когато се е омъжила за Травис.

– Това от значение ли е?

– Не знам, но имам своя теория по въпроса. Искаш ли да я чуеш, Дъглас?

– Да, разбира се.

– Мисля, че когато майката на Рита я е довела в ранчото, Ферис е бил изумен от приликата ѝ с Хати. И…

– Ферис наистина обичаше Хати, нали? – Гласът на Сю Менендес прозвуча така, сякаш се понасяше към друга част на къщата. – Всички харесвахме Хати. Беше ми много симпатична. Бащата на Ферис трябва да е бил…

– И според мен Рита е била също толкова изумена от богатството и влиянието на Ферис – продължи Франк Менендес. – Между тях са прехвърчали искри, в резултат на което на бял свят се е появила нашата малка клиентка Миранда Едингтън. Схващаш ли накъде бия, Дъглас?

– Мисля, че да. – Наведох се по-близо до него.

– Те обаче са имали един проблем. При положение, че репутацията е изключително важна за Ферис Едингтън, той не е могъл просто да изостави бедната, жалка Елинор. Ако Рита беше заминала, за да роди бебето или да направи аборт, Ферис е щял да я загуби. А тя от своя страна би пропиляла шанса да се добере до огромното състояние на семейство Едингтън. Трудно ми е да преценя кой от двамата е бил по-уплашен от последиците, до които е щяла да доведе малката им тайна. Ти би могъл да помислиш над това, Дъг. Но аз имам доста ясна представа за решението, което са взели.

– Слушам ви – казах.

– Изходът е бил в Травис. Решили са да омъжат Рита за него, за да задържат детето в семейството. Травис и без това никога не е имал успех с противоположния пол, а баща му е преценил, че възможността е добра за младия мъж. Не знам как е станало, но очевидно Травис е лапнал по красивото момиче така, както пъстървата лапва стръвта.

– Мислите ли, че Рита е била влюбена във Ферис Едингтън?

– Разбира се, че не. Там се е криел истинският проблем, който така и не е успяла да разреши. Тя е лесбийка. Най-вероятно е била влюбена във влиянието, парите и земите му. Но в самия Ферис? Никога! И сигурно заради това смъртта на Травис е била неизбежна.

– Не разбирам – казах.

– Имах предвид, че когато Травис е осъзнал, че може да прави разни работи с малкото си нещо, а не само да пишка с него, той навярно е станал доста настоятелен.

– Франк – смъмри го съпругата му от канапето.

– Така е, Сю. Рита се е примирила с повехналия пенис на Ферис…

– Франк!

– Или поне доколкото Ферис е искал да го използва. А Травис е бил просто едно дебеличко момче, но това е друга история. Но именно тази история е предизвикала съмненията на Травис, а когато те са назрели и той е попитал съпругата си дали е лесбийка, Рита е разбрала, че е загазила. – Франк Менендес направи пауза и се отпусна.

– Защо – попитах – проблемът е бил толкова голям за Рита? Да не би да се е страхувала, че Травис ще поиска развод?

– Не, не. Травис не е представлявал заплаха за нея. Той е бил смотаняк. – Франк Менендес вдигна ръка, за да покаже на съпругата си, че не се нуждае повече от порицанията ѝ. – Страхувала се е от Ферис. Ако Травис беше споделил подозренията си с баща си, Ферис е щял да научи истината за нея. През всичките тези години Ферис е вярвал, че Рита го обича. Истински и страстно. Тя го е карала да се чувства отново млад. Разгледа ли добре Елинор Едингтън, Дъглас?

– Да – отвърнах.

– Какво според теб би сторил Ферис, ако беше разбрал, че Рита му е изневерявала? И то с друга жена?!

– Не знам.

– Е, не бих се учудил, ако я беше убил. Рита също не би се изненадала. А аз съм убеден в едно. Рита нямаше да види и цент от парите на Ферис. Най-малкото би изсипвал купища пари във фирмата години наред само и само Рита да не получи нищо. – Франк Менендес се измори, но успя да изрече на глас извода, до който бе стигнал. – И така – допълни той, – когато Травис ѝ е казал, че знае всичко, тя се е паникьосала. И го е убила. Действала е съвсем импулсивно. Не е имала никакво време да помисли. А сега прибави към цялата история прекрасната ти свидетелка от Сан Франциско и нейното кратко посещение в окръжния затвор. Те са искали да хвърлят вината върху малката, която не е могла да се защити. Какво лошо в това? Кой е предполагал, че Максимилиан Хаузър няма да прояви чувство за хумор? – Изтощен, Франк Менендес се облегна назад в креслото и се заслуша в музиката.

– Ако се окажете прав – казах накрая, – ако през цялото време Рита се е интересувала единствено от ранчо „Едингтън“, тя трябва да се върне. Ще се върне, за да свидетелства срещу Миранда.

– Да – съгласи се Франк Менендес. – Ще се наложи да защити себе си. Ако някой докаже, че тя е убила Травис, Рита ще остане без нищо. Сигурно ще потърси помощта на Ферис. Но ще се върне. И двете алчни кучки ще се появят, за да разкажат историята, която са скалъпили.

– Има ли начин да докажем всичко това?

– Не знам. Но ако държим да опитаме, трябва да започнем с Ферис.

– А той плаща сметките ни – отбелязах.

– Да – каза Франк Менендес. – Кофти, нали?

59

Най-сетне Морган и аз говорихме за делото. Или поне косвено. Няколко дни след като показах снимката на Джоана Барнс на Дребния, споделих с Морган какво съм научил. Той вдигна вежди, излъчвайки скептичност.

– Разбрах, че някаква жена е посетила Рита в затвора, Дан.

– Голяма работа – отвърна той.

Казах, че е била Джоана Барнс.

– Глупости, сигурно е била някоя журналистка, която е търсила поредната сензация.

– Ферис Едингтън е посещавал Рита почти всеки ден, и то винаги нощем. Говорили са в отделна стая, в отсъствието на надзирателката. – Морган замръзна на място. Той запали цигара, като взе огънче от онази, която току-що беше изпушил. – Ферис се разплака, когато го попитах къде е Рита.

Морган просто отпи от кафето, избълва гъст облак дим и ме изгледа безизразно.

На следващия ден седяхме край басейна в ранчо „Едингтън“, а Морган наблюдаваше Миранда и си водеше записки, докато тя за пореден път ни разказваше своята версия за случилото се. Тя повтори историята си. Дословно. Сега обаче ми направи впечатление, че Миранда не попита Морган дали знае какво означава думата „лесбийка“. Очаквах да го стори. Но тя внимателно избегна въпроса. Май беше разбрала, че темата кара хората (или поне мен) да се чувстват неудобно.

След като преговори с нея историята цели три пъти, Морган свърши с бележките и уведоми Миранда относно въпросите, които щеше да ѝ зададе в съда. После допълни:

– Трябва да те попитам и нещо друго, Миранда. Когато едно дете е призовано да свидетелства в съда, понякога се появява въпросът дали то е в състояние да го направи. Възниква въпросът дали децата знаят, че трябва да говорят истината.

Тя кимна.

– Знаеш ли какво значи думата „лъжесвидетелство“, Миранда?

– Да.

– Кажи ми.

– Да излъжеш, след като си се заклел да говориш истината.

– Знаеш ли, че е незаконно?

– Да. Престъпление е.

– Добре. Ще те попитам същото в съда, преди да свидетелстваш. Просто повтори онова, което ми каза сега. Разбра ли?

Тя потвърди и Морган и аз се изправихме, за да си тръгнем.

– Мистър Морган – каза Миранда.

– Да?

– Аз няма да лъжесвидетелствам.

В колата Морган заяви:

– Изглежда много умна. Странно. Хората твърдят, че Травис е бил малко… бавничък.

Изгледах го за миг и казах:

– Дан, тя не е дъщеря на Травис.

Той се обърна и се втренчи в мен толкова дълго, че се притесних да не излезе от пътя.

– Искаш ли да изядем по една енчилада? – попита той и съсредоточи погледа си отново върху магистралата.

В „Ел Чаро“ поръчах две бурито със зелено чили и бутилка бира. Всичко беше много вкусно и аз се почувствах добре, че с Морган пак седим в същото сепаре, където преди бяхме обсъждали стратегията си. Този път обаче разговорът за нашата тактика в съда не продължи дълго.

– Ако имаме късмет – предположи Морган, – няма да се наложи да я призовем.

– Как така? – попитах.

– Рита няма да се появи и ще подадем молба за прекратяване на делото.

– Не разчитай на това – казах.

– Знаеш ли какво? – попита Морган.

– Не.

– Започваш да ставаш досаден.

60

– По дяволите, Полин, кажи ни. Важно е.

Този път Полин Адеър беше дошла в къщата на семейство Менендес с Дан Морган и мен. Днес не ни предложиха скъпа текила и пури. Беше ни наредено да се явим, а появата на Морган и Полин бе съпроводена от тих протест.

– Твърдиш, че тя е лесбийка – рече Франк Менендес. – Сега ни разкажи какво знаеш.

– Няма да го направя. Не трябваше изобщо да го споменавам.

– Това са глупости, Франк – намеси се Морган. – Не знам откъде си е съчинила всичко, но не е вярно.

– Защо си толкова сигурен, Дани?

– Повярвай ми, не е вярно.

– Истина е. Не ме питайте откъде го знам. Не мога да ви кажа, Франк. Не ме интересува много дали ще ми повярвате, но е във ваш интерес да го сторите.

Очите на Франк Менендес зашариха между двамата.

– Да видим – каза той раздразнено. – Според теб, Полин, тя е лесбийка, а ти, Дани, го отричаш. Но никой от вас не иска да обоснове твърдението си. Какво, за бога, става тук?

Изведнъж схванах неизказаните подозрения на възрастния адвокат. Погледнах шокирано към Морган и Полин, а после пак към Морган.

Не съм ли, запитах се, най-големият глупак на света? Завършил съм колеж, служил съм във Военноморските сили на САЩ, учил съм право и съм прекарал цяла година с най-готините хора в Сан Франциско. И на всичкото отгоре съм бил помощник-управител на хотел в ски курорт. Защо, за бога, съм толкова наивен? Защо ми отне толкова време, за да се досетя? Морган е смятал, че е по-добре да прекарвам времето си в библиотеката. Затова е отказал да ме вземе със себе си в недовършената стая в затвора, където е подготвил Рита да свидетелства. Същата онази стая, в която Ферис Едингтън е прекарал дори повече време с Рита, отколкото самият Морган. Стига, Дъглас! И през цялото време той се е срещал с Ан.

Наблюдавах Морган, докато той и Полин седяха безмълвно пред Франк Менендес. Спомних си за вечерта, в която Морган избухна в същата тази библиотека и нарече Рита „проклета кучка“. Франк Менендес бе предположил, че Ферис Едингтън е щял да убие Рита, ако някога бе научил, че е лесбийка. Сега това не ми се струваше толкова невероятно, тъй като изведнъж осъзнах, че Морган би сторил същото.

Но аз все още не виждах причина за страха на Полин Адеър и нежеланието ѝ да ни разкаже всичко. В крайна сметка Полин не криеше сексуалната си ориентация. Замислих се. Бях чувал истории за влиятелни жени във Финикс, истории, прошепвани от ухо на ухо. Говореше се за една неомъжена съдийка, чието име е по-добре да не споменавам тук. Може би мълчанието на Полин по някакъв начин бе свързано с тези жени.

– Трябва да тръгвам – съобщи Морган внезапно.

Отново видях как той се втурва по коридора към външната врата.

– Аз съм с неговата кола – каза Полин Адеър и също напусна стаята.

Изправих се. Погледнах надолу към Франк Менендес и забелязах, че лицето му е придобило ужасяващ цвят. Той лежеше, изпънал тяло върху креслото и табуретката, неспособен да мръдне. Дишаше учестено и слабо. За пръв път, откакто го познавах, разбрах наистина на какво съм бил свидетел още от самото начало. Съдбата на Франк Менендес беше толкова сигурна, колкото и тази на Тайрон Роубък. Той затвори очи, а аз вече не чувах дишането му. Тогава при нас влезе Сю Менендес. Тя спря рязко, направи няколко крачки назад и се облегна на един рафт с книги. Обърна се уплашено към мен и после към него.

– Франк? – извика тя панически.

– Искам само да кажа нещо на Дъглас – прошепна Франк Менендес на съпругата си. Седнах на един стол. – Тя ще се върне. Знаеш това, нали, Дъглас? Рита ще се върне, а с нея ще се появи и другата алчна кучка.

Кимнах.

– Трябва да се подготвиш за тях. Трябва да се погрижиш за малката. Каквото и да правиш, си длъжен да защитиш детето. Знаеш го.

Кимнах отново, а той затвори очи. Разбрах, че е време да си тръгвам. Станах и се отправих към вратата.

– Дъглас?

– Да?

– Някога казвал ли съм ти, че харесвах баща ти?

– Да, сър – отвърнах.

Излязох. Съвсем бавно.

61

Впуснахме се да търсим Рита. Когато процесът наближи, дори Морган се включи и нае двама местни детективи. Той все още мърмореше, че „Дъглас Маккензи и Франк Менендес са прекарали прекалено много време в библиотеката на Франк, пиейки текила и съчинявайки безумни истории.“ Когато обаче говори с мистър Брукс и мистър Пепкорн, той изрева „Намерете я!“ и им обясни, че разходите не са от значение. Накара ме да повикам Блейн Ларсън от Сан Франциско, за да докладва за разкритията си, свързани с Джоана Барнс.

– Не мога да повярвам – каза Ларсън. – Мис Барнс сякаш е потънала вдън земя. Помолих дори местния клон на ФБР за помощ, но и те не успяха да открият нищо. Като че ли никога не е съществувала.

– Продължавайте да търсите – нареди му Морган. – Търсете и Рита Едингтън. Нищо чудно двете да се крият заедно.

За мен Коледата на 1973 г. изобщо не се състоя. В офиса сложиха елха, а аз получих картичка и пуловер за ски от майка ми, но за нас с Дан Морган празникът сякаш не съществуваше. Дните преди процеса се нижеха, а ние се измъчвахме от липсата на каквато и да е информация за Рита. Блейн Ларсън се обади от Сан Франциско и ни уведоми, че е използвал всичките си връзки, за да открие Джоана, но не е постигнал никакъв успех. Ферис Едингтън отсъстваше от ранчото по-често, отколкото след смъртта на Хати Хънт.

Тъй като нямаше да има предварително изслушване, ние не можахме да предположим каква ще бъде тактиката му. Два дни преди процеса аз му се обадих, за да го попитам най-безцеремонно дали ще успее да призове Рита Едингтън в съда. Надявах се, че той я търси толкова отчаяно, колкото и ние. Секретарката му заяви, че е извън офиса, и, както се очакваше, той не върна обаждането ми. Затова в деня преди делото, на първи януари, отидох до щатската прокуратура и убедих мъжа от охраната да ме пусне в полупразната сграда. Отправих се директно към кабинета на Хаузър.

Той вдигна поглед от бюрото си.

– Имате ли записан час? – попита Хаузър.

– Имате ли Рита? – отвърнах на удара.

– Името ѝ фигурира в списъка на свидетелите ни, нали така? Предполагам, че сте го получили?

– Ще можете ли да я откриете?

– Според кое правило съм длъжен да ви съобщя това?

Стоях до вратата, гледайки невиждащо напред.

– Ако няма друго – заяви Хаузър, – ще ви помоля да си тръгнете. Много съм зает.

Не помръднах.

– Или предпочитате да повикам охраната, мистър Маккензи?

62

– Да слезем долу и да откраднем няколко бири от Дани – предложи Том Галахър. – Там ще ми разкажеш всичко.

– Добре.

Промъкнахме се в кабинета на Морган, отворихме малкия му хладилник и извадихме две кутийки бира.

– Седни.

Подчиних се.

– Е, какво се е случило?

Разказах на Галахър за посещението си при Хаузър. Той се засмя.

– Не е смешно – казах.

– Така ли?

– Не. Той е много груб човек. И мисля, че единствената причина да повдигне обвинения срещу Миранда е яростта му към Морган заради случилото се по време на процеса срещу Рита. И Морган е груб с него. По дяволите, той е по-зле и от Хаузър. Двамата започнаха една отвратителна игра. А на мен ми омръзна.

– Това ли е всичко?

– Да – отговорих.

– Изпий си бирата, Дъг.

Направих го и тръгнах към вратата.

– Мога ли да ти кажа нещо? – попита той.

– Какво?

– Не е задължително да си гадняр, за да бъдеш адвокат в съда. Просто никога не изпускай от внимание факта, че си част от заобикалящата те среда.

63

На следващата сутрин Морган, Миранда и аз седнахме на масата до ложата на съдебните заседатели в безличната зала на Елдън Фелпс. И този път Морган нареди прилежно документите пред себе си, а потенциалните заседатели заприиждаха през входа зад нас. Както и преди, зачакахме появата на Максимилиан Хаузър. Обърнах се към Миранда, която седеше до мен и гледаше невинно напред. Морган също се бе втренчил пред себе си, а очите му не трепваха. Накрая Макс Хаузър се появи в залата, а аз се огледах притеснено, очаквайки да зърна Рита Едингтън. Но Рита не дойде. При нас влезе единствено Хаузър, който сложи куфарчето си на масата. Изглеждаше уморен и самотен. Очевидно щеше да води делото без чужда помощ.

Приставът отвори вратата и обяви, че съдията иска да ни види в своя кабинет. За разлика от залата тук имаше прозорци – тесни, вертикални късове стъкло. През тях не се виждаше добре, но поне пропускаха някаква светлина. Помещението беше огромно, почти колкото съдебната зала.

– Е, господа, трябва ли да разрешим някакви въпроси, преди да преминем към избора на съдебни заседатели? – поинтересува се Елдън Фелпс.

– Аз имам един въпрос – отвърна Хаузър.

– Седнете. Седнете. – Съдията помаха с ръка и ние заехме места пред него. – Кажете, мистър Хаузър.

– Става дума за избора на заседателите, ваша светлост. Обвинението държи вие да го проведете и да задавате въпросите.

– Да – потвърди съдията. – Точно това възнамерявам да направя. – Отговорът дойде толкова бързо, че изненада и самия Хаузър, който бе на път да обоснове молбата си.

– Моля? – извика Морган.

– Да. Аз ще задавам въпросите на заседателите, мистър Морган.

– Но това е нередно, господин съдия.

– Аз съм човекът, който определя кое е редно в моята съдебна зала, мистър Морган.

– Ваша светлост, тази практика не е често срещана. Не и в такава инстанция. Подобна е процедурата във федералния съд, но не и тук.

– Така стоят нещата в моя съд, мистър Морган. Имам опит с хитри адвокати, които се опитват да повлияят на заседателите още преди да са държали встъпителната си реч. Няма да позволя това да се случи в моя съд.

Морган побесня.

– Моля, повикайте съдебния секретар.

– Добре, мистър Морган. Ваше право е да запишете разговора ни в протокола – заяви съдията.

В стаята влезе съдебният секретар и Морган му продиктува дългото си възражение.

– Нямам какво да допълня – каза той накрая.

Съдията се обърна към него с неочаквано приятелски тон.

– Мистър Морган – започна той, – съзнавам, че не сте длъжен да ми отговаряте, но се чудех дали можете да ме уведомите по какъв начин смятате да изградите защитата си.

Морган го погледна смутено, извърна се към Хаузър и после пак към съдията.

– Първо, ако позволите, бих искал да чуя как той ще докаже, че клиентката ми е виновна.

Морган посочи Макс Хаузър.

– Мистър Морган – намеси се съдията, – вие вече сте доказали, че клиентката ви е виновна.

Морган впи пръсти в бедрата си. Челюстта му се раздвижи.

– Не и в настоящото дело, ваша светлост. Не и в настоящото дело.

– Не възникват ли въпроси доколко участието ви в това дело е уместно, мистър Морган?

– Преценихме, че не съществуват такива.

– Е, виждам, че никоя от страните не е подала молба за отстраняването ви, а съм далеч от мисълта да поставя под съмнение преценката на престижна адвокатска фирма като вашата. Да продължим ли? – Елдън Фелпс стана и се пресегна към тогата си. Всички се изправихме. Съдията ни погледна. – Но аз имам проблем с това, мистър Морган. Аз имам проблем.

– Бих искал да повдигна един въпрос от името на защитата – обяви Морган.

Съдията, облякъл единия ръкав на тогата си, извърна глава.

– Моля ви – продължи Морган – да инструктирате мистър Хаузър да не представя доказателства от предишното дело или да споменава за него по време на встъпителната си реч. Искам също така да разпитате насаме всеки потенциален съдебен заседател и да се уверите, че той не е запознат с предишното дело. Насаме, ваша светлост. Както вече сте разбрали, ние сме на мнение, че никой не е в състояние да отсъди справедливо, ако познава първия процес или неговия краен изход.

– Да – потвърди Елдън Фелпс, а едната му ръка все още беше пъхната наполовина в тогата, – спомням си, че подадохте такава молба. Но се съмнявам, че един съдебен заседател не може да бъде справедлив само защото е запознат с този случай.

– Е, случаят определено е повлиял на вас, господин съдия.

Елдън Фелпс почервеня и седна изключително бавно. Преди да успее да оправи тогата си, Морган зашепна толкова тихо, че нямаше вероятност съдията да го чуе.

– Мислиш ли, че имаме основателна причина да подадем искане за отвод на този кучи син?

– Не знам – промълвих. – Но той направо ме плаши.

Отначало съдията не успя да намери подходящите думи.

Накрая той заговори много бавно:

– Сега слушайте, мистър…

Изведнъж Морган се извъртя настрани.

– Макс, мисля, че ти си на ред. Като че ли всичко опира до това колко грешки си готов да допуснеш.

– Слушайте! – извика Елдън Фелпс.

– Още не сме чули становището на обвинението по този въпрос, ваша светлост – каза Морган.

Съдията запелтечи и се обърна към Хаузър.

– Какво смятате, мистър Хаузър?

Хаузър помисли дълго, преди да отговори.

– Има нещо вярно в думите на мистър Морган, господин съдия – отстъпи той накрая.

С неговото съгласие бе дадено началото на процедурата, която направо взриви канцеларията, където непрекъснато постъпваха молби все повече и повече граждани да се явят в кабинета на Елдън Фелпс. Там, един по един, те споделяха с нас до каква степен победата на защитата по делото срещу Рита Едингтън, отразена от всички медии, бе повлияла на независимата им преценка.

Не беше никак приятно – Елдън Фелпс не позволи на никого освен него да задава въпроси. Прекарахме цели два дни на столовете си, пържейки се на бавен огън, докато най-накрая той успя да подбере дванайсет човека, които или бяха напълно неграмотни, или съвсем отскоро живееха в щата Аризона, щом не знаеха какво се бе случило. Когато подборът приключи, в ложата заеха места шест мъже и шест жени, които вдигнаха ръце и се заклеха да изпълняват задълженията си. Като погледна назад, осъзнавам, че не помня имената на тези хора. Все още мога да назова заседателите от делото на Рита – Гай Бъкли, Антъни Савока, който носеше обувки с дебели подметки, мисис Мендоса и всички останали. Не помня обаче нищо за дванайсетте човека, останали след подбора на съдебните заседатели от Елдън Фелпс. Не. Помня единствено, че всички те бяха достойни мъже и жени, очевидно взели на сериозно желанието си да сторят правилното нещо.

Когато Макс Хаузър се изправи, за да произнесе встъпителната си реч, аз седях на ръба на стола, очаквайки да чуя обещанието му пред съдебните заседатели, че ще призове Рита. Той не го даде. Вместо това представи снизходително краткото обобщение на онова, което според него се бе случило.

– Ще докажем отвъд всякакво съмнение, че обвиняемата е убила баща си – съобщи той накрая. – Освен това ще докажем, че тя го е убила баща си предумишлено, съзнателно и злонамерено.

С други думи, дами и господа, ще докажем, че подсъдимата е извършила убийство първа степен.

По-късно, в първия ден от процеса, обядвахме в Томс Тавърн. Поръчах си порция боб, а Морган разбъркваше с лъжица телешката си супа.

– Той не е открил Рита – каза Морган, докато разсеяно си играеше с храната. – Видя ли как се гърчеше? Заклевам се, че не я е открил. А знае много добре, че няма да успее да убеди заседателите. – За пръв път от няколко седмици забелязах в него искрица ентусиазъм.

– Слушай, Дан – подхвърлих. – Направих списък с всички неща, за които се сетихме с Франк Менендес. Предположих, че ще е добре да ги прегледаш, за да се подготвиш за кръстосания разпит на Рита. Само в случай че се появи. Мисля, че ако просто я попиташ дали Джоана Барнс я е посетила в затвора на въпросната дата, тя ще разбере, че сме я разкрили, и ще напълни гащите пред съдебните заседатели. А те ще усетят, че лъже.

– Тя няма да се яви.

– Но ако все пак го направи? Не искаш ли да се подготвиш?

– Може би по-късно – отвърна той.

Върнахме се в съдебната палата.

– Можете да повикате първия си свидетел, мистър Хаузър – обяви Елдън Фелпс.

– Обвинението призовава доктор Робърт Уолас, ваша светлост.

Морган въздъхна и се отпусна на стола. Въпреки че се оказа прав що се отнася до явяването на Рита, Морган беше толкова нервен, колкото и аз самият при мисълта, че тя може да влезе в залата. Разпитът на окръжния съдебен лекар не представляваше заплаха за нас. Той се яви единствено за да потвърди, че Травис е мъртъв. Показанията му не предизвикаха спор. Морган и аз се отпуснахме.

Следващият свидетел беше експертът по балистика. По средата на неговите показания вратата зад мен се отвори и аз инстинктивно се обърнах. Възрастна бездомница седна шумно на една пейка до красива телевизионна репортерка. Експертът говори безкрайно и все още не бе слязъл от свидетелското място, когато прекъснахме заседанието за обедната почивка.

Хуан Менчака седеше в коридора.

– Ти пак ще го разпиташ – нареди ми Морган.

Приближих се до Хуан.

– Хуан – попитах, – спомняш ли си, че на първото дело ти не беше сигурен дали Рита е стреляла с оръжието?

– Да.

– Ще кажеш същото за Миранда, нали?

– Да – обеща Хуан.

Обиколих целия пети етаж и се върнах при Морган, който седеше прегърбен на една бетонна пейка, опрял лакти на коленете си и с цигара в ръка.

– Видя ли Рита?

– Със сигурност не е на този етаж – отвърнах. – Проверих навсякъде, дори в женската тоалетна.

– Трябва да внимаваш. Понякога там има съдебни заседатели.

В съдебната зала Хаузър прекара още половин час в обсъждане на балистични въпроси – ъгъла, под който бяха влезли куршумите, позата на жертвата, разстоянието до извършителя. Започнах да се чудя дали той не си е съчинил нова теория, нещо, което според съдебната експертиза да доказва, че Миранда е стреляла с оръжието. Надрасках съмненията си на една бележка и я подадох на Морган, а той ми я върна с отговора: „Печели време. Все още се опитват да намерят Рита. Затова няма никой с него на масата на обвинението. Всички са се впуснали да я търсят.“ Изведнъж той придърпа към себе си жълтия бележник и прибави: „Той знае, че здравата го е загазил.“

Вратата на съдебната зала изскърца. Обърнах се. Беше Хуан Менчака. Хаузър го призова да заеме свидетелското място и след четирийсет и пет минутен директен разпит аз зададох единствения си въпрос.

– Мистър Менчака, от онова, което сте видели – казах, без гласът ми да трепне, – не можете да кажете дали Миранда Едингтън или майка ѝ е стреляла с оръжието, нали?

– Точно така – отвърна Хуан просто и кратко.

– Благодаря, мистър Менчака.

Отправих се към мястото си. Тъкмо щях да седна, Хуан добави още нещо.

– Ако някой го е убил, то е била Рита.

Вдигнах очи. Бях по-изненадан, отколкото при спонтанната му подкрепа в защита на Рита. Не вярвах на ушите си. Нито пък и самият Макс Хаузър, който седеше като прикован на стола си.

– Рита го е направила – натърти Хуан.

Хаузър се съвзе и скочи на крака.

– Възразявам! – избухна той.

– Приема се!

Хуан обаче продължи.

– Това са глупости! Миранда не е убивала никого.

– Сър! – изкрещя Елдън Фелпс. – Съдът прие възражението на обвинението! Замълчете!

– Но това е смешно. Направо…

– Мистър! – извика Елдън Фелпс и го посочи с пръст.

Но Хуан не спря. Той продължи да говори за абсурдността на процеса, а заседателите и аз го гледахме недоумяващо. Усетих как Морган застава зад мен. Той ме побутна внимателно, за да седна. После зае мястото си и ми сигнализира с ръка да не се намесвам в спора. Кимнах, а той ми намигна. Двамата вперихме поглед в Хуан, който се мяташе като едра риба, а Елдън Фелпс приличаше на рибар с прекалено малка въдица. Докато Хуан се бореше със съдията, осъзнах, че той се опитва да се поправи заради това, че бе преиначил истината по време на първото дело. Преиначаването беше незначително, но и двамата го бяхме усетили, а сега той се чувстваше виновен.

Погледнах към Морган. Бе свел глава. Не проявяваше ли внезапно и дълбоко разбиране към Хуан? Споделено чувство на вина, че си бе играл безразсъдно с истината, а оттам и с живота на Миранда? Морган се извърна към заседателите и видя, че никой не гледа към него. И се усмихна.

– Несправедливо е! – крещеше Хуан.

– Подновявам възражението си! – извика Хаузър.

– Има ли причина да задържим свидетеля? – попита съдията.

– Не, ваша светлост.

– Сър, вие сте свободен.

Хуан забеляза, че приставът се приближава към него, и сам слезе от свидетелското място.

– Ще продължим заседанието утре сутринта в девет часа – обяви Фелпс. – Съдебните заседатели са свободни дотогава. Дами и господа, помнете инструкциите на съда. Нямате право да говорите с никого за процеса. Забранено ви е да четете вестници, да гледате или слушате новини по телевизията и радиото. Моля двете страни по делото да останат в залата. Искам да обсъдим някои въпроси. – Съдията ме изгледа студено, докато изричаше последната си заповед.

Заседателите напуснаха залата, а аз се подготвих за предстоящото порицание.

– Мистър Маккензи.

– Да, ваша светлост.

– Не съм напълно сигурен какво се случи току-що. Не знам как стана. Но не бива да се случва никога повече.

– Съжалявам, господин съдия.

– В бъдеще… – Той замлъкна и ме посочи с пръст. Вените на врата му пулсираха. – В бъдеще подготвяйте свидетелите си така, че да не се стига до такива абсурдни ситуации в съда. Ако подобно нещо се случи отново, няма да се поколебая да ви изправя пред съвета на Адвокатската колегия. Не си позволявайте повече грешки, сър.

Изчервих се, усещайки интензивното присъствие на журналистите и телевизионните репортери зад себе си. Почувствах как кръвта нахлува в лицето ми и то стана яркочервено като на съдията. Исках да се извиня повторно и да обясня, че не съм очаквал, че ще се стигне дотук. Щях да обещая, че няма да допусна подобно нещо друг път. Преди обаче да успея да изрека каквото и да било, Дан Морган изрева:

– Ооо!

Той бавно се изправи и аз бях сигурен, че всички очи в залата са приковани в него.

– Ако съдът позволи – каза той, – бих искал да напомня на негова светлост, че мистър Менчака не е свидетел на мистър Маккензи.

Лицето на съдията почервеня още повече, а Морган продължи:

– Мистър Маккензи зададе един съвсем безобиден въпрос по време на кръстосания разпит. Негова светлост вероятно си спомня, че именно мистър Хаузър прекара повече от час в задаване на мъчителни и подробни въпроси, отнасящи се до събития, които в по-голямата си част не ни казват нищо. Смятам, че щом мистър Хаузър е подготвил своя свидетел да ни отегчава толкова успешно и дълго, мистър Хаузър следва да бъде помолен да инструктира свидетелите си да не ни занимават със своите хипотези за случилото се, ако, разбира се, подобна забележка не е в тежест на съда.

Морган обърна гръб на съдията и погледна към пейките зад себе си. Един репортер от „Аризона Рипъблик“ му се усмихна, а Морган му намигна. Забелязах как и без това поруменялото лице на Макс Хаузър се изчервява още повече. Тогава видях, че съдията е напуснал залата.

Морган тъкмо бе прибрал документите в куфарчето си, когато Макс Хаузър се приближи до него.

– Проклето копеле – изсъска той.

Морган се наведе, извади от чорапа си пакет цигари и сложи една в устата си. Направих няколко крачки, за да застана между тях, но когато наближих, Морган намести цигарата, запали я и остави едрия мъж в гъст облак дим.

На тротоара отвън Морган промърмори нещо. Единствената дума, която успях да доловя, беше „задник“.

– Вероятно просто е изнервен – предположих. – Едва ли щеше да те обиди така, ако наистина беше сигурен в победата си.

– Нямах предвид Хаузър – отвърна Морган. – Мислех си за гадния съдия.

64

В изпълнение на грубо изречената заповед на Морган се срещнах с него за вечеря в седем и половина в клуб „Аризона“.

– Благодаря – казах, когато стигнахме до масата.

– За какво? – попита той.

– За това, че днес ме измъкна от неприятната ситуация в съда.

– Ааа! – Той се закикоти. – Мисля, че старият Хуан привлече вниманието на съдията.

– Обзалагам се, че е така – отвърнах.

– Онзи дебелак подскачаше пред тях като обезумял, сякаш криеше нещо. С такова поведение се губят дела. Наистина го вярвам.

– Благодаря – повторих. – Съдията ме хвана натясно.

– Ха! – изсмя се Морган. – Въобще не му обръщай внимание. Тоя нещастник би направил всичко, за да ни злепостави. Просто трябва да се примирим. Което обаче не означава, че сме длъжни да приемем всяка негова глупост.

Изчаках Морган да изпие по-голямата част от бирата си, преди пак да повдигна старата тема.

– Какво ще правиш с кръстосания разпит на Рита? – попитах накрая. – Мислех си, че довечера бих могъл да ти помогна при подготовката.

– Тя няма да се яви – отвърна той. – Затова Хаузър печели време с другите свидетели. Не е успял да я открие. – Морган затвори очи и изви главата си леко настрани.

– Всичко наред ли е? – попитах.

– Просто малко главоболие. Ще отмине. Ей, Мейсън, ще ми донесеш ли аспирин и един стек? И още бира.

Заех се с огромната пъстърва и наблюдавах как стекът на Морган изстива, докато той мълчаливо съзерцаваше светлините на града. От време на време правеше по някоя гримаса и аз бях сигурен, че аспиринът не е излекувал онова, което го измъчваше. Поглъщах рибата и отпивах от виното, разсъждавайки над всички истории, които бях чувал за приготовленията на Даниъл Морган преди процес. Ако другата страна по делото призовеше петима свидетели, Морган би се подготвил да подложи десет на кръстосан разпит. Ако някой злонамерен свидетел се окажеше опасен, Морган би проучил всичко, казано от него до този момент, всяко негово действие, всяко противоречие или компромат, всяко нещо, което би могло да го злепостави, дискредитира, обърка или унижи… Но вместо това той седеше в хладната аризонска вечер, петата по ред от новата година, гледаше към Норт Сентръл Авеню и ме уверяваше, че не бива да се притесняваме, тъй като той има усещането, че Рита няма да се появи.

– Хаузър не я е открил, Дъг. Тя не би се върнала, за да стори това на Миранда.

Поръчах още една чаша вино и след като изпих половината, реших, че не ми остава нищо друго, освен да изчакам и да видя какво ще се случи. Не посмях да повдигна отново тази тема. Казах си, че проблемът вече не е мой. Доближих чашата до устните си и отпих от виното.

– Знаеш ли какво, Дъг? – каза Морган. – Да направим един малък облог. Ако тя се появи, ще ти позволя да я разпиташ.

Сигурно се шегуваше. Знаех това, когато го изрече. Но после срещнах суровия му поглед и разбрах, че греша. Бях си обещал, че никога повече няма да откажа на Даниъл Морган, ако той ми даде шанс за изява в съдебната зала. В този миг обаче помислих единствено за силното стягане в гърдите и парещата болка в тила, откъдето кръвта се покачваше към лицето ми, както и за виното, което току-що бях разлял на ленената покривка. Помня съвсем ясно реакцията си.

– В никакъв случай – отвърнах. Той дръпна назад стола си. – Няма да стане – казах.

– Обещах ти, че ще можеш да разпиташ свидетел. Още когато прекрати участието си в турнира по голф – изправи се Морган.

– Но ти вече спази обещанието си. Нали разпитах Хуан.

Той се пресегна към чековата си книжка.

– Не се брои.

– Остави ме да задам въпросите и на Джоана Барнс.

– И това не се брои.

– За мен е достатъчно. Не мога. Не знам как се прави.

Той подписа чека и взе сакото си от облегалката на стола.

– Прекалено важно е, Дан.

– Ще се справиш. Ти и Франк имате своя теория. Ако Рита се върне – тя няма да го направи, но ако все пак се яви, – поеми нещата в свои ръце и докажи, че сте прави.

Той остави чека върху бялата покривка и се отправи към асансьора. Сега беше мой ред да се загледам в светлините на Норт Сентръл Авеню. Но не за дълго. Като стигнах до асансьора, вратите тъкмо се затваряха. Пъхнах ръката си между тях и с усилие ги разтворих.

– Как, по дяволите, да се подготвя?

– Франк ще ти помогне. Той те научи на много неща досега.

Направих крачка назад, асансьорът се затвори и Дан Морган изчезна. Избрах номера на Франк Менендес, но не заради съвета на Морган. Просто последвах инстинктите си.

– Невъзможно е, Дъглас – каза Сю Менендес. – Напълно невъзможно. – Тя заплака и прекъсна разговора.

Напуснах читалнята, откъдето се бях обадил, и отидох замаян към салона за билярд. Беше пуст и мрачен, с изключение на далечния край, където една-единствена лампа „Тифани“ осветяваше двама мъже, играещи снукър. Седнах на висок стол в тъмната част и се втренчих в светлината на лампата, вслушвайки се в тракането на топките.

Опитах се да обмисля всичко. Рита щеше да се върне. Щеше да изглежда ослепително, облечена с един от тоалетите, които Морган ѝ бе избрал специално за съда – вероятно с бледосинята рокля, която Ан Хейстингс беше пробвала с пусната коса. Щеше да изрече лъжата, която Морган така внимателно ѝ бе помогнал да съчини. И освен ако Дъглас Маккензи, завършил право едва преди година и не представляващ каквато и да е заплаха за най-талантливите оратори в Аризона, не ѝ зададеше подходящите въпроси, които биха довели до правилните отговори, тя щеше да остави детето си в ръцете на Елдън Фелпс. Копнеех да се върнем в съда за непълнолетни.

Загледах се в далечния триъгълник от светлина, който падаше върху двамата мъже, докато се движеха около зелената маса. Отпуснах глава в дланите си. Изведнъж се озовах в асансьора. Излязох през главния вход на Първа национална банка и се затичах в мрака към Луърс Билдинг. Минах покрай строителната площадка на новия парк и мястото, където се намираше кръчмата на Хари Уилсън, преди да я срутят. Прескочих двама бездомници на улицата и се втурнах във фоайето на Луърс Билдинг, където претършувах джобовете си за ключа от асансьора, за да се кача до нашия етаж. Когато най-накрая стигнах горе, изтичах до кабинета на Морган и спрях внезапно пред вратата. Беше заключена. Бутнах я с рамо, но тя не поддаде. Взех един стол и тъкмо щях да го хвърля към нея, когато чух глас зад себе си.

– Какво става?

– Трябва да отворя вратата! – извиках. Портиерът ококори очи. – Работя тук. Казвам се Дъглас Маккензи. Отключете вратата.

– Виждал съм ви преди – каза мъжът.

– Хайде, моля ви. Важно е.

Той посегна към връзката с ключове, която висеше на колана му, и накрая намери подходящия. Отидох до шкафа зад бюрото на Морган, но и той беше заключен. Обърнах се истерично към портиера.

– Отворете проклетия шкаф!

– Е, определено нямам ключ от него.

– Разбийте го.

– Не мога.

– Трябва да го отворя!

– В шкафа с инструменти има железен лост, но аз няма да го използвам.

– Ще го донеса – отвърнах.

Взех лоста, разбих ключалката и влязох вътре. После закрачих бавно към моя кабинет, притискайки към гърдите си наръчника на Морган за водене на кръстосан разпит.

Докато четях настървено, осъзнах, че ако опитът на Морган за академично изследване ме учеше на нещо, то беше, че изкуството на кръстосания разпит не може да се усвои за една нощ с помощта на захабен, изцапан с кафе ръкопис. Нямаше смисъл да го правя. Между редовете прозираше страхът на Дан Морган от обиграните свидетели. Празното пространство на всяка страница ми подсказваше, че ще се изложа на следващия ден, когато вероятно най-интелигентната свидетелка, срещу която някога щях да се изправя, обучена от самия Морган, щеше да застане пред мен и да ме унищожи. Четях и си мислех, че сигурно става въпрос за някаква ужасна шега, но все пак реших да работя цяла нощ. Поне нямаше да имам проблеми със съня. Още от самото начало знаех, че няма да си легна тази нощ.

Извадих няколко жълти бележника и се постарах да подредя всичко, което бях чул от Франк Менендес. Опитах се да преценя какво бих могъл да постигна, ако действах честно и използвах информацията, с която разполагахме. Трябваше да разбера дали ще мога да разоблича Рита Едингтън. Работих ожесточено, горях вътрешно и накрая утрото настъпи.

65

Лицето на Том Галахър беше придобило сивкав цвят, когато той слезе от асансьора пред съдебната зала на Елдън Фелпс.

– Къде е Дани? – попита той.

– Още не е дошъл – отвърнах.

Беше много рано и Галахър и аз бяхме единствените хора в коридора на петия етаж. Не го попитах защо търси Морган – разбрах го от изражението му. Той извади ключовете от джоба и после пак ги прибра. Затвори очи и потърка носа си. След това изпусна дълга и тежка въздишка. После застина безмълвно, а вратите на асансьора се отвориха отново и оттам излезе Морган. Той се сепна. В следващия миг Галахър потвърди онова, което бяхме прочели на лицето му.

– Франк е мъртъв, Дани.

Морган понечи да каже нещо, но сведе поглед.

– Починал е преди около час – допълни Галахър. – Последното, за което е помолил Сю, е било да те намеря и да ти го съобщя лично. Не е искал да го научиш от вестниците.

Морган прехапа устни. За миг си помислих, че от тях ще потече кръв. Той сви ръката си в юмрук и се удари леко по челото няколко пъти. После погледна към Галахър и очите му се насълзиха.

– Том – каза той извинително, – днес трябва да разпитам малката.

– Знам.

Морган изправи рамене, подмина Галахър и влезе в съдебната зала. Напомни ми на морския пехотинец, който бе станал от пода и бе излязъл от Бейзлайн Тавърн. Галахър натисна копчето на асансьора и изчезна, оставяйки ме сам в коридора.

Почувствах отчаяната нужда да се усамотя и да премисля нещата, които ми предстояха този ден. Затова се промъкнах в мъжката тоалетна. И, слава богу, че го направих. Само след десетина секунди повърнах. Стана напълно неочаквано. Ако някой някога поиска да узнае къде се състоя това ритуално действие за Дъглас Маккензи, ще уточня, че беше в помещението с надпис „Мъже“ на петия етаж в сградата на Окръжния съд в Марикопа, съдебната палата на ъгъла на Първо Авеню и Джеферсън Стрийт. Мъжката тоалетна се намира в североизточния край на петия етаж. Случи се в кабината най-близо до външната врата. Пуснах водата, изплакнах си устата и се върнах в коридора. Приковах очи в асансьора и зачаках тя да излезе оттам.

Рита не дойде и аз влязох в съдебната зала и се отпуснах на стола си. Морган сякаш не забеляза присъствието ми. Не чух нито една дума от показанията онази сутрин. Бях твърде зает с обмислянето на въпросите, които щях да задам на Рита по време на кръстосания разпит. Нещо в мен гореше и потта се стичаше под мишниците ми. Усетих силно свиване в сърдечната област. Но вече не изпитвах страх. Или поне така си мислех.

Рита не се появи до обяд и аз отидох с Морган в Томс Тавърн, за да хапнем и да пием кафе.

– Съжалявам за Франк – казах сподавено.

Лицето му се изкриви и той вдигна ръцете си на няколко сантиметра от масата.

– Така е било писано.

Макс Хаузър стоеше в коридора, когато се върнахме в съда. Престори се, че не ни вижда, като слязохме от асансьора. Крачеше нервно напред-назад, както бях правил и аз по-рано същия ден. Морган влезе в залата, а аз останах в коридора, чувствайки се изпълнен с енергия. Бях напълно убеден, че не се страхувам. Втренчих се в широкия гръб на Макс Хаузър, който гледаше към вратите на асансьора. От него излезе един помощник-шериф, а Макс Хаузър (вероятно не предполагаше, че съм все още зад него) го заговори на висок глас.

– Къде, по дяволите, е тя?

– Не дойде.

– Намерете я. Намерете я, мамка му.

– Не успяхме да я открием, мистър Хаузър. Опитахме всичко. – Седнах на студената бетонна пейка и въздъхнах от облекчение. – Все едно никога не е съществувала – добави помощник-шерифът.

Хаузър се втурна към залата. Помощник-шерифът слезе надолу с асансьора, а аз останах сам в безлюдния коридор. Сложих ръце на тила си, погледнах нагоре и усетих, че отново дишам нормално. В другия край на коридора някой отвори вратата на женската тоалетна. Оттам излезе Джоана Барнс. Скочих, опитвайки се да преценя дали Хаузър може да осъди Миранда само въз основа на нейните показания.

– Дъглас! – възкликна радостно Джоана.

Беше с дълга пола, високи ботуши до коленете и копринена блуза с широки ръкави. Нямаше шал. Тръгна към мен сякаш за да ме прегърне. В този миг вратите на асансьора се разтвориха отново и Джоана Барнс замръзна на място. Когато зърнах Рита, инстинктивно присвих очи и в съзнанието ми отекна гласът на Франк Менендес: „Тя ще се върне… Рита ще се върне, а с нея и другата алчна кучка.“ Отворих очи. Тя стоеше на прага на асансьора както последния път, когато я бях видял в клуб „Аризона“. Беше облечена със синята рокля. Носеше същите обувки. Косата ѝ бе сресана така, както Морган я бе посъветвал. Но после забелязах нещо ново. Около врата си Рита бе увила шала на Джоана Барнс. Ококорих очи. Франк Менендес се оказа прав. Всичко беше истина.

Рита и Джоана се спогледаха. После си кимнаха приятелски като хора, които са се виждали преди, но не са се запознавали официално. Държаха се хладно и дистанцирано. Тогава обаче Джоана забеляза шала и дистанцията се стопи. Тя несъзнателно тръгна към Рита. За миг предположих, че ще дръпне скъпата коприна от врата ѝ. Но тя спря и ме погледна, опитвайки се да разгадае какво знам. Премигна няколко пъти. Аз издух с език бузата си. После кимнах бавно, усмихнах се и ѝ намигнах. Джоана Барнс пъхна ръцете си между затварящите се врати на асансьора, разтвори ги и изчезна, без да се сбогува.

– Здравей, Рита.

– Здравей, Дъг – каза тя спокойно.

Беше хладна и сдържана, сякаш Джоана Барнс, някаква пълна непозната, никога не е била там. Изведнъж си представих нощите, в които се бе подготвяла за този момент и бе шлифовала своите коварни показания, обучена от самия Дан Морган. Страхуваше ли се от него? Дори и да беше така, очите ѝ не го показваха. Тя беше непоклатима и аз знаех, че е готова да се изправи пред нас.

– Как си, Дъг?

– Добре – излъгах.

– Изглеждаш страхотно.

Предполагам, че още от мига, в който реших да напиша цялата история и започнах да възстановявам случилото се преди толкова години, осъзнах, че ако държа да разкажа всичко, ще се наложи да разкрия неща, които не съм споделял с никого – нито с Дан Морган, нито с Том Галахър, Уолтър Смит, Ан Хейстингс, майка ми или баба ми Бел. Не бих го сторил, ако не беше малката подла шега на Морган. Още от самото начало я бе замислил, за да ме накаже за заговора ми с Франк Менендес. Бях завършил право едва преди година. Бях прекарал само една пиянска вечер в клуб „Аризона“, слушайки теориите му за кръстосания разпит. Стига, Морган, това е процес за предумишлено убийство.

Стоях в коридора, вперил поглед в бледосиния шал на Джоана Барнс и ярките тюркоазни очи на Рита Едингтън.

– Ще свидетелстваш ли? – попитах.

– Получих призовка, Дъг.

Огледах се, за да се уверя, че сме сами. И тогава го направих. Смятам, че реакцията ми може да бъде тълкувана по много начини, различни от едно обикновено избухване. Спомням си, че онзи следобед прецених постъпката си като възпрепятстване на справедливостта.

– Ние знаем, Рита – казах. – Знаем всичко за теб. Дори откъде си взела този шал. Имаш го от жената, която побягна като ужилена, когато го видя. Купила го е от бутика на Хелга Хауи на Мейдън Лейн в Сан Франциско. Ако свидетелстваш, Ферис Едингтън ще научи истината за теб, Джоана Барнс и всичко останало.

Изведнъж тя загуби самоувереността си. За миг научих колко бързо очите на човек могат да заприличат на тези на уплашено животно. Бях споделил с Морган, че ако изправи Рита пред Джоана Барнс и фактите, които знаем, тя ще напълни гащите. Нямах предвид това в буквалния смисъл. И може би тя не го направи, когато ѝ казах всичко. Знам само, че се озърна с присвяткващи очи, търсейки убежище. Прецени, че женската тоалетна е твърде далеч, и затова тръгна към мъжката. Дори и да не седеше в кабината, със сигурност се бе навела над тоалетната чиния на същото място, където бях повърнал шест часа по-рано.

От асансьора слезе един съдебен заседател и се отправи към тоалетната.

– По-добре изчакайте, сър – казах. – Мисля, че там току-що влезе една дама.

Няколко минути по-късно Макс Хаузър направи изявлението, за което бе мечтал толкова дълго.

– Призовавам Рита Едингтън, ваша светлост.

Тя изглеждаше леко пребледняла, докато вървеше към свидетелското място. Съдебният секретар я попита дали се заклева да говори истината, а тя просто поклати глава.

– Трябва да го изречете на глас – инструктира я строго той.

– Да, заклевам се да говоря истината – едва успя да прошепне Рита.

– Съобщете ни пълното си име – настоя Хаузър безцеремонно.

Рита не го направи. Тя погледна към мен и по изражението ѝ познах, че мисли единствено за абсурдната ситуация, в която бе попаднала. Не бе имала достатъчно време, за да обмисли нещата в мъжката тоалетна.

– Мисис Едингтън, необходимо е да запишем пълното ви име в протокола.

Мълчание.

– Мисис Едингтън?

Морган бутна назад стола си и се приведе към мен зад гърба на Миранда.

– Нали каза на Ан, че съществуват само два такива шала в целия свят? – прошепна той с приведена глава.

– Точно така. И този принадлежи на Джоана Барнс. Навярно е забравила да уведоми Рита, че съм го виждал. Рита не би го носила, ако знаеше.

– Боже господи!

– Франк Менендес беше прав за всичко – казах.

– Правил ли си записки за кръстосания разпит?

– Да.

– Дай ми ги. Аз ще я разпитам.

– Но ще успееш ли…

– Просто ми ги дай, по дяволите!

Връчих му жълтия бележник, а той се намести на стола и започна да чете. Както виждате, всичко беше една жестока шега. Даниъл Морган за нищо на света не би оставил неопитния Дъглас Маккензи да води кръстосания разпит на единствения съществуващ свидетел по дело за убийство. Не и когато свидетелят е толкова злонамерен, колкото Рита.

– Мисис Едингтън, налага се да ви попитам за името ви.

Отново мълчание. Наблюдавах как Морган чете и се превръща в желязо. На два пъти той се приближи към мен зад гърба на клиентката ни, за да уточни някои подробности около събитията като датата, на която едрата жена бе посетила Рита в затвора, и точния адрес на Джоана Барнс на Валехо Стрийт в Сан Франциско. Морган приключи с четенето, погледна към тавана и си пое дълбоко въздух. Той надраска на една бележка: „Свършил си добра работа. Ако всичко това я изненада, сме я хванали натясно.“ Зарових глава в ръцете си.

– Мисис Едингтън, моля, кажете ни пълното си име.

Морган прокара пръсти през косата си и очите му зашариха из съдебната зала – първо се спряха на съдията, а после на заседателите и препълнената зала зад нас. Накрая той се обърна и прикова поглед в Рита Едингтън. Тя продължаваше да гледа в мен. Усетих всички очи върху себе си – на съдията, Хаузър и заседателите. Втренчих се право напред. Знаех едно: Рита трябваше да проговори, преди някой да намери основание да ме арестува заради държанието ми в коридора. (Въпреки че бях адвокат, имах право да запазя мълчание – виж делото „Спевак срещу Клайн“). Знаех обаче, че Рита няма да проговори. Спомних си за страха, който витаеше в конферентната зала в деня, когато Ферис Едингтън негласно бе обявил, че няма да плати сметките си, ако не се съгласим да защитаваме внучката му. (Поне тогава си мислехме, че Миранда е негова внучка.) Всички адвокати се страхувахме от него, но чувствата ни нямаха нищо общо с тези на Рита Едингтън, докато седеше на свидетелското място и гледаше в мен. Онова, което усещаше, сякаш излизаше през всяка пора от тялото ѝ и танцуваше на зеления килим около нас. Думите „Изглеждаш страхотно“, които бе изрекла в коридора, щяха да бъдат единствената ѝ лъжа този следобед.

– Ще ни съобщите ли пълното си име, мисис Едингтън?

Рита не откъсна поглед от мен. Тя не премигна и не отговори на въпроса, въпреки че този път го бе задал самият съдия. Долових раздвижване до себе си и забелязах, че Миранда Едингтън е вперила очи в майка си. Миранда трепереше. Бях дотолкова погълнат от собствените си страхове, че съвсем забравих за малката ни клиентка. Сега видях, че е на път да се разплаче. Прегърнах я и я притиснах до себе си, а тя сграбчи ръката ми така силно, че ме заболя.

– Не се притеснявай – прошепнах. – Няма защо да се страхуваш. Тя не може да ти навреди сега.

Рита все още ме гледаше и се опитваше да подреди мислите си. Трябваше да вземе някакво решение. Изведнъж тя стана и се разплака.

– Съжалявам, мистър Хаузър. Не мога да го направя. – Тя слезе от свидетелското място. – Миранда е моя дъщеря – каза Рита на Хаузър, докато излизаше от съдебната зала.

Хаузър онемя, очевидно шокиран, и остана така цяла минута. Морган го изгледа е ехидна усмивка. През тази една минута цареше пълна тишина. После няколко журналисти зад нас започнаха да си шепнат и постепенно в залата стана много шумно. Съдията реши да върне мистър Хаузър към процедурата.

– Мистър Хаузър, доколкото разбирам, мисис Едингтън е получила призовка да се яви тук.

– Моля? – попита Хаузър.

– Мисис Едингтън получила ли е призовка?

– О, да, ваша светлост.

– Не е ли редно да издам заповед за принудително довеждане?

– Да, господин съдия. Направете го.

Съдията се обърна наляво и обяви:

– Господа съдебни заседатели, обявявам трийсетминутна почивка. Моля, не забравяйте инструкциите на съда.

Половин час по-късно Максимилиан Хаузър обясни на Елдън Фелпс, че не може да открие Рита Едингтън.

– Тя просто изчезна, ваша светлост.

– Разполагате ли е други свидетели, мистър Хаузър?

– Ваша светлост, възнамерявах да призова жена на име Джоана Барнс, но току-що научих, че и тя е изчезнала.

– Доколкото знам, делото не може да бъде разгледано от съдебните заседатели, ако нямаме показанията на мисис Едингтън – отбеляза съдията.

Ако с това процесът бе приключил, ако, след като стана ясно, че Рита Едингтън няма да свидетелства, Елдън Фелпс просто бе прекратил делото и освободил заседателите и Миранда Едингтън, вероятно нямаше да имам угризения за думите, които казах на Рита в коридора същия ден. Справедливостта щеше да възтържествува, а Дан Морган и аз щяхме да отидем в клуб „Аризона“. Там той щеше да се наслади на бирата си, а аз на шампанското и огромната почит, с която щяхме да бъдем посрещнати от всички. Но събитията не се развиха по този начин.

– Ваша светлост, съществува една възможност – чух гласа на Макс Хаузър и замръзнах, а съдията се приведе заинтригувано напред. – Разполагаме с преписи от показанията на мисис Едингтън и мис Джоана Барнс от предишния процес. Взети заедно, те доказват категорично, че Миранда Едингтън е виновна по повдигнатите срещу нея обвинения. И двете жени, макар и да са призовани от обвинението, не могат да свидетелстват в момента. Предлагам предишните им показания да бъдат прочетени на съдебните заседатели.

– Но, мистър Хаузър – прекъсна го съдията. – Това са показания, основани на чужди думи.

– И още как, мамка му! – извика Морган.

– Такъв език е неприемлив в този съд, мистър Морган.

– Съжалявам, сър, но сте напълно прав.

– Ваша светлост, позволих си да проуча въпроса – каза Хаузър и подаде на съдията дебела справка.

Съдията се зачете ревностно, а Хаузър връчи друго копие на Морган. Елдън Фелпс вдигна очи от документа и обяви двайсетминутна почивка, в която трябваше да се подготвим за дискусия.

В коридора Морган запрелиства ожесточено справката на Хаузър, обръщайки страниците така бързо, че не смогнах да ги прочета.

– Това са пълни глупости – каза той.

– Не съм сигурен – отвърнах. – Има нещо в новите…

– О, стига, Дъг. Глупости са. Рита няма да свидетелства и ние ще си тръгнем оттук.

– В новите „Федерални правила за доказателствата“ пише за използването на показания, дадени под клетва в предишно дело. Условието е всички страни във втория процес да са били представлявани по време на първия. Просто не се бях сетил за това, преди Хаузър да го спомене. Знам, че професор Клиъри – авторът на новите правила – проведе дебат на тази тема, когато бях в университета. Тогава двете страни се позоваха на дела от щатски и федерални съдилища.

– Господи! – възкликна Морган. – Но ние имаме конституционното право на очна ставка. И на кръстосан разпит.

– Хаузър проведе кръстосания разпит.

– Не се брои. Той беше напълно безрезултатен. Хаузър наруши всички правила. Това е безумие, Дъг. Ако Фелпс го допусне, Върховният съд със сигурност ще анулира решението му.

Гласът на Морган не прозвуча така уверено, както думите му, и докато влизахме обратно в съдебната зала, се почувствах ужасно потиснат. В залата Морган изкрещя:

– Правото на обвиняемия да иска очна ставка между свидетели е фундаментално, ваша светлост! Правото на кръстосан разпит е еднакво важно като всяко…

– Да, мистър Морган. Съжалявам, че ви прекъсвам, но мисис Едингтън вече е била подложена на кръстосан разпит от мистър Хаузър.

– Но не е била разпитана от името на Миранда Едингтън.

– Почакайте, мистър Морган. Показанията са били дадени, когато мисис Едингтън и вие, сър, сте искали да докажете, че Миранда Едингтън е виновната страна по делото. Тогава интересите на мистър Хаузър са били идентични с тези на вашата клиентка сега.

– Той не беше неин адвокат.

– Не разбирам къде е разликата.

– Разпитът му беше безполезен.

Хаузър се извърна рязко.

– Той би трябвало да се срамува, ваша светлост – каза Морган, без да сваля поглед от обвинителя. Хаузър се изчерви.

– Е – заяви съдията, – известно ми е, че вие адвокатите умирате да се заяждате помежду си. Всички си имате своята гордост. Своята собствена арогантност…

– Арогантност? Глупости! Той е некадърен! Защо, мислите, че спечелихме първия път? Трябва да му отнемат разрешителното. Онова, което направи, не може да се нарече кръстосан разпит!

Хаузър тръгна към Морган, а аз дръпнах бързо Миранда в ъгъла. Приставът успя да се намеси между двамата юристи, преди да започнат да си разменят юмруци. Когато нещата се поуспокоиха, съдията изпробва друга тактика.

– Мистър Морган, ще ви кажа кое според мен отличава настоящото дело и го прави по-подходящо за предложенията на мистър Хаузър от всички други случаи, цитирани в неговата справка. Вие сте адвокатът, извлякъл показанията от мисис Едингтън, които мистър Хаузър предлага да прочете днес. Имали сте моралното задължение да не допускате лъжесвидетелство. Не е уместно сега да протестирате срещу показания, които очевидно вие сте съчинили!

– Не съм ги съчинил!

Преглътнах и си спомних колко внимателно Морган бе подготвил сцената за представлението на Рита.

– Вие сте ги извлекли от нея, мистър Морган. Имали сте моралния дълг да не го правите, освен ако не са били истина. А ако са били истина, тогава те все още са истина и един нов кръстосан разпит само би изопачил истината.

– Вие тълкувате грешно моралния ми дълг, казвайки, че не е трябвало да допускам лъжесвидетелство! – извика Морган. – Моят дълг е да не допускам показания, за които съм знаел, че са лъжесвидетелство.

– Това, сър, е едно доста жалко разграничение! – изкрещя в отговор съдията.

– Ваша светлост, сега знаем неща, за които не подозирахме тогава. Бих могъл да ги използвам, за да докажа, че тя е излъгала. Но нямам възможността да го направя, защото не съм в състояние да разпитам един безжизнен документ.

– Е, щом разполагате с факти, които потвърждават, че мисис Едингтън е излъгала, предполагам, че можете да докажете вината ѝ с помощта на външни доказателства.

– Нямаме свидетели, ваша светлост.

– В такъв случай ми се струва, че можем да пренебрегнем вашето възражение.

Морган беше изумен, а съдията се обърна към Хаузър.

– Готов ли сте да прочетете преписите от показанията на двете жени?

– Да, господин съдия.

– Тогава повикайте обратно заседателите. – Елдън Фелпс направи кратка пауза. – А сега, мистър Морган, не виждам как бих могъл да скрия от тях случилото се до момента.

Съдията разказа на съдебните заседатели всичко за първия процес и те приковаха очи в нашата маса. Някои от тях гледаха към момичето до мен, но повечето изучаваха мъжа, който седеше от другата страна на детето. Неговата челюст се движеше неконтролируемо и той се бе втренчил в човека е черната тога. Погледите, които заседателите отправяха към Морган, приличаха доста на онези, които Морган пращаше към съдията.

Макс Хаузър не прочете преписа от показанията на Рита. Той повика една млада жена от неговия офис, която зае свидетелското място и изчете отговорите на Рита, след като Хаузър ѝ зададе въпросите на Морган. Жената, която далеч не бе толкова красива като Рита, изпълни безупречно ролята си на свидетел. Въпреки че не успя да се разплаче на подходящите места, думите ѝ звучаха еднакво достоверно, колкото и тези на Рита по време на оригиналното ѝ представление. Забелязах, че Хаузър чете по-добре въпросите на Морган от своите собствени.

Докато слушах как младата жена, облечена в син костюм от габардин, изрича думите на Рита Едингтън, постепенно осъзнах какво наистина се бе случило. Бяха ни отнели правото да подложим Рита на кръстосан разпит. Лишиха ни от възможността да я атакуваме с всички факти, които знаехме за нея и Джоана Барнс, и да я попитаме откъде е купила шала си. Не разполагахме с конкретни доказателства, които свързваха Рита с Джоана Барнс и нейното лъжесвидетелство. Можехме единствено да изненадаме Рита и да оставим съдебните заседатели сами да преценят държанието ѝ. Ако те бяха видели същата реакция, на която станах свидетел по-рано, щяха да узнаят истината.

Но нещата не се развиха по този начин. И то само защото Дан Морган не бе поискал да прозре истината. Стига, Дъглас! Всичко стана заради теб – ти беше прекалено страхлив, за да я предизвикаш в съдебната зала. Вместо това го направи в коридора и тя отиде в мъжката тоалетна. И успя да не се издаде пред заседателите. Погледнах към Миранда и Морган. Точно там, на стола в съдебната зала, разбрах какво означава да умираш от срам.

– Накарайте го да прочете и моя кръстосан разпит. – Морган бе скочил на крака.

– Ваша светлост, по време на моя кръстосания разпит не бяха представени съществени доказателства.

– Имаме правото да го чуем, ваша светлост.

– Доколкото си спомням, мистър Морган, вие заявихте, че кръстосаният разпит на мистър Хаузър няма никаква стойност.

– Искам да го прочете!

Съдията изпълни желанието на Морган и с извинителен тон нареди на Хаузър да го прочете. Той го послуша и леко се изчерви.

Когато дойде ред на показанията на Джоана Барнс, Хаузър повика друга актриса – пълна жена, която приличаше повече на една от телефонните операторки, отколкото на истинската свидетелка. Преди да се усетя, те приключиха и Джоана Барнс успя от разстояние да направи онова, за което така и не бе събрала смелост.

– От името на щата Аризона обвинението няма повече въпроси, ваша светлост.

– Можете да призовете първия си свидетел, мистър Морган.

За Морган това беше единственият свидетел.

– Призовавам подсъдимата, ваша светлост.

Миранда Едингтън, облечена със синя памучна рокля, се отправи свенливо към свидетелското място и оттам разказа историята, която бях чул толкова пъти. Тя сподели със заседателите какво се бе случило, а те гледаха в нея и като че ли я слушаха, но очите им често се спираха върху мъжа, който задаваше въпросите, при което лицата им ставаха строги. Показанията не отнеха много време и когато Морган обяви, че няма повече въпроси, съдията освободи заседателите до следващата сутрин, когато трябваше да изслушат заключителните речи на двете страни.

Всичко свърши. Оставаше ми единствено да изчакам до сутринта и да изслушам речта на Морган. Спомням си как, докато вървяхме с него по Първо Авеню, ми мина през ума, че ако не друго, то Миранда поне разполагаше с най-добрия съдия за заключителната реч. Мисълта обаче се изпари бързо, тъй като в съзнанието ми отново изплуваха каменните лица на заседателите, които гледаха как Морган разпитва клиентката си толкова гладко и професионално. Помислих, че ще ми прилошее за втори път този ден. Докато вървяхме, забелязах, че Морган е пребледнял. Зачудих се дали не се е досетил, че съм сторил нещо, за да прогоня Рита, че именно аз бях човекът, който го бе поставил в тази ситуация. Той почти не бе продумал от обяд и това ме притесняваше. Продължихме към Луърс Билдинг и когато я наближихме, той заговори:

– Дъг.

Извърнах се рязко.

– Мислиш ли, че Върховният съд би отменил присъда, основана на онези преписи?

Въздъхнах.

– Не знам – отвърнах. – Но мога да проуча.

– По-добре започни веднага – каза той тъжно. – Нямаме никакъв шанс пред съдебните заседатели.

Отначало исках да се прибера и да си легна, защото не бях мигнал предишната нощ. Но после осъзнах, че няма да мога да заспя. Затова, след като разбрах, че Морган е изчезнал от офиса, се отправих сам към „Дюрантс“. Смятах да си поръчам едно питие, да вечерям и да си отида вкъщи. Първият бърбън обаче ми се услади толкова, че изпих още два. Спомних си за последния път, в който седях на същия бар, и там случайно се появи Ан Хейстингс. Позволих си да помечтая, че тя ще дойде и тази вечер. Разбира се, това не се случи, и аз бях принуден да изпия уискито сам, чувствайки как алкохолът постепенно притъпява сетивата ми. Помислих, че най-големите ми страхове са станали действителност. Рита Едингтън се бе върнала и по законите на някаква велика ирония ни бе унищожила. После си спомних как Миранда трепереше, докато гледаше майка си на свидетелското място.

Върнах се назад към дълбокото прозрение, което ме бе осенило на святото за мен игрище в голф клуб „Олимпик“. Тогава бях стигнал до извода, че е недостойно за един почтен адвокат да защитава човек, ако знае, че той е виновен. Що за фалшив морал?! Дори не бях формулирал правилно въпроса, какво остава за самия отговор. Въпросът не е дали един адвокат може да живее с чиста съвест, ако защитава човек, за когото знае, че е виновен. Въпросът е как успява да заспи нощем, ако знае, че клиентът му е невинен.

Поръчах си ново питие и се опитах да си внуша, че вината не е в мен, че само ако Морган ме бе послушал – не, не мен, а Франк Менендес, – никога нямаше да се стигне дотук. Той можеше да се подготви и да унищожи Рита. Щеше буквално да я разнищи. Каквото и да бе направила в мъжката тоалетна този следобед, тя трябваше да го направи пред съдебните заседатели. Те щяха да оневинят Миранда, медиите щяха да разтръбят надлъж и нашир колко добри адвокати сме, а ние щяхме да си организираме парти, на което някой щеше да извика, че Франк Менендес би се гордял с нас. Но това така и не се случи и аз нямах повече сили да мисля. Затова довърших питието и поръчах още едно.

66

– Какво? – промърморих в слушалката и за малко щях да я изпусна.

– Обажда се Ан.

– Какво?

– Дъг? Ан Хейстингс е.

– Но навън е нощ. – Изчислих, че съм спал само един час. Установих също, че все още съм пиян и ми се гади от всичкия бърбън, който бях погълнал в „Дюрантс“.

– Дъг. Имаме проблем. Морган е в затвора.

– Какво?!

– Морган е в затвора.

– Откъде знаеш?

– Някакъв мъж е прякор Дребния…

– Да, познавам Дребния.

– Е, той току-що ми се обади, за да ми съобщи, че Дан е в затвора. Мисля, че е по-добре да дойда при теб. Удобно ли е?

– Да, разбира се.

Успях да изплакна странния вкус от устата си и наплисках лицето си. Когато си обух панталоните, бях напълно сигурен, че съм изтрезнял. Имах ужасно главоболие и целият треперех, но главата ми не беше достатъчно бистра, за да почувствам страх. Облякох риза. Не намерих чисти чорапи и обух на босо обувките си. Накрая открих един колан и като го сложих, забелязах, че продължавам да треперя.

Тогава направих нещо, което не ми се бе случвало до този момент. Налях си едно питие, за да се стегна. Спомних си, че веднъж бях получил от баба ми (Бог да ѝ прости!) бутилка ръжено „Олд Овърхолт“. Тя стоеше неотворена в шкафа над мивката от деня, в който се преместих в този западнал апартамент. Счупих восъчния печат, сипах няколко пръста уиски в чашата си и го изпих наведнъж, усещайки приятно затопляне в стомаха си. После дойде Ан и докато пътувахме към затвора, се чувствах спокоен и не треперех. Уискито беше свършило работа.

– Ако открием Дребния, той със сигурност ще ни помогне – казах.

– Съмнявам се, че ще можем да го измъкнем без съдебна заповед.

– Какво, по дяволите, е станало?

– Нямам представа – отвърна Ан и ние се спуснахме по рампата към тъмния подземен паркинг на затвора.

– Морган отишъл в Бейзлайн Тавърн – разказа ни Дребния. – Бил съвсем сам и пил чист бърбън в продължение на три часа. Тогава някакъв мъж от Гилбърт, познат на Травис Едингтън, се приближил към Дани и казал: „Как, по дяволите, спите нощем, когато защитавате виновни хора?“ – Дребния замълча и си пое дълбоко въздух.

– Продължавай, Дребен. Какво е станало после?

– Дани му се нахвърлил като озверял – каза гордо Дребния. – А онзи направо се насрал.

– О, боже! – въздъхна Ан Хейстингс.

– Наложило се петима каубои да ги разтърват. Уплашили се, че Дани ще го убие.

– Господи! – извика Ан.

– Морган излязъл от бара и тръгнал нанякъде с колата – продължи Дребния. – Някой се обадил на ченгетата, а те го открили пред Луърс Билдинг. Бил паркирал там, изгубил съзнание. Предполагат, че е спрял някъде по пътя и се е напил до неузнаваемост. Със сигурност не е могъл да се сбие отново, не и в състоянието, в което се намира сега.

Дребния ми показа книгата с арестите.

– Само шофиране в нетрезво състояние?

– Гънар Тюд го е арестувал – каза Дребния. – Знаете ли кой е той?

– Не.

– Е, Дани го познава. А Гънар познава мъжа от Гилбърт. Засега Дани е обвинен само в шофиране в нетрезво състояние, но не мога да го пусна без съдебна заповед. Донесете ми заповед от който и да е съдия и аз ще се погрижа да го освободят веднага. Знам, че имате нужда от него.

– Бих могъл да отида при съдия Фелпс утре сутринта и да го помоля за отлагане на делото, докато Морган излезе под гаранция.

– Успех! – каза Ан саркастично.

– Това пък какво означава?

– Ако съдебните заседатели присъстват в залата, съдията най-вероятно ще те накара да произнесеш заключителната реч.

– О, стига.

– Ти какво очакваш? Да те чакат цял ден само защото има вероятност да измъкнеш Морган?

– Господи! – въздъхнах. – Дори не ми е смешно.

– А какво ще си помисли Ферис Едингтън, ако ти държиш заключителната реч, при положение че той иска Дан Морган и си плаща за него?

– Ферис да върви по дяволите! Как бих се почувствал аз, ако осъдят Миранда?

– Да отидем в кантората. Оттам ще се обадиш на съдията, за да му обясниш какво се е случило. Може би ще се съгласи да издаде заповед.

– Каква заповед?

– Заповед, с която да издействаме освобождаването на Морган.

– Но часът е три през нощта!

– Нима предпочиташ да започнеш с подготовката на заключителната си реч?

– Да тръгваме!

– По-добре първо звънни на Макс Хаузър – посъветва ме Ан. – Той представлява прокуратурата. Накарай го да каже на съдията, че не възразява срещу освобождаването на Дан. Така ще си свършил три четвърти от работата.

Ядът на Хаузър от събуждането в този ранен час се изпари, когато научи причината за моето обаждане. Въпреки това Хаузър отказа да ни помогне.

– Как смеете да очаквате, че бих съдействал за неговото освобождаване? Дори не съм запознат с подробностите около извършеното престъпление.

– О, стига! – извиках. – Наистина ли смятате, че няма да го пуснат? Мислите, че Дан Морган ще се провали заради едно дребно нарушение на закона?

– А защо вие не произнесете заключителната реч, мистър Маккензи? – попита Хаузър. – Морган и без това ми изглежда малко пренапрегнат. Вероятно ще свършите по-добра работа от него. Сам забелязахте погледите на съдебните заседатели, когато научиха, че Морган вече е доказал невинността на Рита. Видяхте как го гледат. Те ще я осъдят, независимо какво ще каже Морган. Може и да е добър, но не чак толкова.

Втренчих се безмълвно в слушалката, докато Ан не я грабна от ръцете ми.

– Слушайте, Хаузър – изкрещя тя. – Когато се обадим на съдията, да ви включим ли в конферентен разговор, за да дискутираме заедно въпроса, или просто да му съобщим, че се противопоставяте на освобождаването? – Ан ми подаде обратно слушалката. – Кажи на Фелпс, че Хаузър не е съгласен.

Дори и да беше ядосан заради неудобния час, съдията не го показа. Гласът му обаче издаде същото задоволство, което бе демонстрирал Хаузър, като чу новините.

– Съжалявам, мистър Маккензи, но без съгласието на прокуратурата и без проверка на доказателствата нямам право да издам заповед за освобождаване.

– Но, господин съдия, единственият въпрос тук е дали той ще може да се явява в съда в бъдеще.

– Не съм запознат с фактите. Между другото, знаете ли, че познавам семейството ви, мистър Маккензи?

– Да, сър.

– За последно видях баба ви миналата неделя в църквата.

– Но, господин съдия…

– Тя ми разказа за решението ви да се преместите в университета „Бригъм Йънг“. Прекрасна история. Познавам и майка ви, както и други хора, които държат на вас. Очаквам, че ще произнесете много добра заключителна пледоария.

Съдията затвори, а аз зарових глава в дланите си и измърморих, че всичко е някаква лоша шега. Ан Хейстингс ме погледна с ужас и съжаление.

– Прекарах миналата нощ в подготовка за кръстосания разпит на Рита, защото Морган отказа да го направи.

– Е – каза Ан, – най-добре е да посветиш остатъка от тази нощ на заключителната си реч.

Погледнах часовника си и видях, че е три и петнайсет. Отново започнах да треперя. Зачудих се дали Морган няма нещо по-силно в кабинета си от бира.

– Не – отвърнах. – В никакъв случай.

– А какво предлагаш?

Пресегнах се към телефонния указател и набрах номера срещу името „Адеър, Полин“.

– Мис Адеър?

– Да – прозвуча дрезгавият ѝ глас.

– Дъглас Маккензи е. Нямам никакво време да слушам упреците ви, че се обаждам в този час. – Избълвах цялата история и зачаках.

– Можете ли да пишете на машина, мистър Маккензи?

– Да, но с много грешки.

– Не споменахте ли, че Ан Хейстингс е при вас?

– Да, тук е.

– Пуснете високоговорителя.

Направих го.

– Ан, умееш ли да пишеш добре на машина? – Дълбокият ѝ глас изпълни кабинета.

– Да.

– Тогава сложи лист хартия в пишещата машина, адресирай го до съда и го озаглави „Петиция за прилагане на habeas corpus“. Дай ми знак, като си готова, за да ти продиктувам нещо. – Тя продиктува една строго техническа молба, съдържаща дословни цитати от дела, които опитната адвокатка знаеше наизуст. Пет минути по-късно Ан съобщи, че е готова е петицията и съдебната заповед, на които липсваше само подпис от съдия.

– Чудесно. Ще ви чакам пред къщата на Хенри Пенрод след двайсет минути, ако не срещна ченгета по пътя. Ще го предупредя, че отиваме. Знаете ли къде живее?

На небето се виждаше луна, а палмовите дървета по протежение на Сентръл Авеню бяха неподвижни. Градът беше напълно тих, докато Ан и аз пътувахме към дома на съдията. Изкачихме Монте Виста Стрийт и накрая го зърнахме. Седеше в плетен стол на осветената веранда пред къщата, която се намираше срещу музея. Върху пижамата си бе облякъл халат и пушеше огромна пура.

– Добро утро! – извика той, когато слязохме от моя мустанг.

Докато вървяхме към къщата, чух свистенето на гуми. Обърнах се рязко и видях как един ягуар се задава със страхотна скорост по улицата. Ниската, лъскава спортна кола изрева и спря. От нея изскочи Полин Адеър, облечена е износена блуза, протрити дънки „Ливайс“ и платнени кецове.

– Дай да ги видя.

Тя грабна документите от ръката ми, прегледа ги, докато вървяхме към съдията, и ми ги върна.

– Щом мис Хейстингс ги е изготвила, съм сигурен, че всичко е наред – каза съдия Пенрод.

Той взе петицията и заповедта, после намести очилата си и се зачете внимателно, докато си дърпаше от пурата. Тогава за пръв път се насладих на ораторския талант на жената, която според Ан Хейстингс беше сред най-добрите адвокати в Аризона.

– Господи, Хенри. Ще подпишеш ли проклетата заповед?

– Просто си мисля как да избегна конфронтацията с Елдън Фелпс – каза провлачено съдията.

– Наистина ли ти пука за мнението на това безскрупулно копеле?

Хенри Пенрод взе писалката, която му подадох, и със замах подписа заповедта за освобождаване на Дан Морган. Благодарих му и стискайки в ръце петицията за habeas corpus, се обърнах, за да си тръгна, но съдията заговори отново.

– Нещата са зле, нали? – попита той.

– Да, сър.

– Мисис Едингтън се е явила да свидетелства?

– Да, сър.

– Така и предположих. – Съдията захапа пурата си. – И е повторила онова, което каза в мое присъствие?

– Не, сър. Яви се, но не даде показания.

Той вдигна рошавите си вежди.

– Тя зае свидетелското място и не каза нищо, въпреки че всички се опитаха да я окуражат. После си тръгна.

– Тогава защо, за бога, делото ще се разглежда пред съдебни заседатели? – Разказах му как Елдън Фелпс ни нареди да прочетем показанията от предишния процес, а Хенри Пенрод ме погледна неразбиращо. Обясних му, че според нас това е поправима грешка. – Е, аз със сигурност не бих го допуснал – продължи той. – Знаете ли, че практиката да се разглеждат показания, дадени под клетва в предишно дело, печели все по-голяма популярност? Четох, че дори искат да включат специално допълнение в новите федерални правила. По дяволите, Върховният съд може да потвърди решението му. – Буцата в гърлото ми, към която бях започнал да привиквам, отново напомни за себе си. – Но независимо от това – каза съдията – предполагах, че тази жена ще поиска да свидетелства.

– Защо, сър?

– За да се домогне до всичките пари и богатство.

– Смятате ли, че Рита го е убила? – попитах съдията.

– Естествено. Тя излъга най-безцеремонно.

– Как разбрахте?

– Боже! – намеси се Полин Адеър. – Някой съмнявал ли се е в това?

– Просто го знаех – отвърна трезво съдията. – Дан свърши прекрасна работа с нейната защита, но аз бях убеден, че тя лъже.

– А Джоана Барнс? – попитах. Съдията ме погледна с любопитство. – Телефонната операторка.

– А, да, момичето от Сан Франциско. Така и не разбрах нейната роля. Но мисля, че имаше нещо гнило. През цялото време не ме напусна усещането, че ви помага малко повече, отколкото позволяват обстоятелствата. – Той приближи пурата до устните си и аз се загледах в дима, който се изви нагоре към насекомите, кръжащи около лампата. – Предполагам, че сте ѝ вярвали, когато я разпитахте?

– Да, сър. Така е.

– Но после сте променили мнението си?

– Да.

– Е – отвърна съдията, – иронията е, че ако Дан Морган беше прокурор по делото срещу Рита, а Хаузър – неин адвокат, заседателите нямаше да се колебаят дали да я осъдят. Дан щеше да открие истината много преди онази жена от Сан Франциско да се появи в града.

Не знаех как да отговоря, а и нямах търпение да връча на Дребния заповедта, която държах в ръцете си. Когато все пак реших да се измъкна учтиво, съдията продължи:

– Ако знаех, че мистър Хаузър ще бъде обвинител в процеса срещу горкото малко момиче, щях да се опитам по някакъв начин да повлияя на заседателите. Нали се сещате. Както правят понякога федералните съдии. Но аз просто реших, че битката трябва да е честна, и оставих мистър Хаузър сам да се грижи за себе си.

Той се обърна и се загледа към улицата. Разбрах, че Морган, Хуан Менчака и аз далеч не бяхме единствените, които се измъчваха от ужасни угризения за нещата, които бяхме допуснали да се случат.

– Предполагам – каза съдията, – че Дани е почувствал остра нужда да се напие. Но това сега няма значение. Занесете заповедта в затвора и го изкарайте оттам. Само той може да предотврати второ несправедливо решение на съдебните заседатели. Измъкнете го и му помогнете да изтрезнее.

Ан и аз го измъкнахме. С помощта на Дребния го събудихме, придумахме, издърпахме и завлачихме, докато накрая не го хвърлихме на задната седалка на моя кабриолет.

– Искам да спя, по дяволите – мърмореше той по време на първия етап от изпитанието. Докато пътувахме към Кендъл Хаус, той смени плочата. – Кой, за бога, е свалил гюрука на колата?

А когато стигнахме там и Ан пое в свои ръце цялата операция, той заповтаря:

– Хубава жена.

Дори се опита да изтананика думите в мелодия. Определено не звучеше като Рой Орбисън, но поне беше жив. И лежеше свит на пода на колата.

– Хайде, Дан – каза Ан. – Трябва да излезеш оттам.

– О, каква прекрасна жена! – измрънка той. После се раздвижи и аз се поуспокоих, преставайки да мисля толкова интензивно за съдебните заседатели.

– Хайде, стига. Да се качим в апартамента на Дъг.

– Каква красива жена! – Той се бореше да опре лявата си ръка на предната седалка.

– Да ти помогна ли да станеш? – попитах.

– Елегантна жена. – Той успя да се изправи и застана на крака. Слезе от колата на мястото, където стоях и отправях тиха благодарствена молитва. – Истинска жена – избоботи той, залитна към нея и се хвърли на врата ѝ.

Очаквах Ан да окаже поне малко съпротива, но тя не го направи. Вместо това го целуна по бузата, изви назад тялото си и го хвана под ръка. И просто се засмя, когато Морган я хвана за дупето, докато се изкачваха по стълбите към втория етаж. Вървях плътно зад тях и случката се разви само на сантиметри от лицето ми. Докато Морган се клатушкаше към вратата на апартамента ми, видях как слага ръка на рамото ѝ и я плъзга надолу. Предположих какво прави в този миг, но Ан отново не протестира.

– Сложи кафе – помоли ме тя, като влязохме вътре. Докато включвах печката и сипвах вода, я чух да казва: – Костюмът ти май е за хвърляне.

Върнах се при тях и заварих как Ан му сваля панталоните. Думите му все още бяха заваляни, но поне говореше.

– Чувствам се, сякаш някой ме е пребил – каза той.

Погледнах часовника си: четири и половина.

– Чухме, че се е случило точно обратното – отвърна Ан. Тя свали боксерките му и той остана чисто гол, както го бях видял в нейния апартамент. Разгледах татуировката му. Изглеждаше някак избеляла от последния път. Избеляла или не, думите на флага под земното кълбо е котвата се четяха: „Semper Fidelis“.

– Имаш четири часа и половина, за да се подготвиш – казах.

Той се облегна на стола и впери замъгления си поглед в Ан.

– Как така „точно обратното“?

– Разказват, че си пребил някакъв мъж – обясни тя.

Той отпусна главата си между коленете.

– Господи! Какво се е случило? – Морган се изправи назад и погледна към високия таван, напрягайки се да си спомни. След малко пак наведе глава. – Нека помисля – изстена той. – Нека помисля.

Очите му продължиха да шарят между тавана и коленете му, а в тях се четеше паника. Накрая той погледна към Ан, молейки я негласно за помощ. Ан не продума.

– Май ударих онзи доста силно – каза Морган, погледна дясната си ръка и тогава забелязах, че е подута и раничките по кожата са започнали да хващат коричка. Морган се обърна към мен. – Да се подготвя за какво?

– За заключителната ти реч. Трябва да я подготвиш.

Ан взе кафеварката.

– Изпий това, Дан.

Тя му подаде голяма чаша с горещо кафе, а той отпи кротко от нея. Морган продължаваше да затваря очи, все едно се стремеше да изтръгне някакъв спомен от главата си. От време на време, когато се сещаше за нещо, простенваше тихо. Ан му наля още кафе. Той седеше гол и отпуснат, обгърнал чашата с двете си ръце.

– Остават ти четири часа и петнайсет минути – казах.

– Изпий кафето, Дан.

– А, да, Едингтън. Трябва да се подготвя. Трябва да спра Хаузър. Това мръсно копеле.

– Да – потвърдих. – Точно така.

– О! – възкликна той. – Какво исках да им съобщя?

Ан и аз наблюдавахме как поглъща кафето, а после още едно. Изглежда, обмисляше какво ще каже на съдебните заседатели. Очевидно възвръщаше силите си.

– Имате ли цигара? – попита той.

Прерових джобовете на палтото му, което бе скъсано на едно място, и намерих пакет „Кемъл“. Като запали цигара, той отново заприлича на себе си и тогава разбрах, че има надежда. Морган дори се усмихна, когато издиша гъст облак дим и погледна нежно към Ан.

– Наистина подредих онова копеле – похвали се той.

– Защо не пуснеш душа? – посъветва ме Ан. – Трябва да го заведем до банята.

– Къде си научила да се справяш толкова добре с пияници?

– Това е единственото нещо, което усвоих в женския клуб в колежа – отвърна тя.

– Внимавай кого наричаш пияница – намеси се вяло Морган.

Пуснах душа и помогнах на Ан да го вкара вътре. Застанах отстрани и гледах как тя сапунисва тялото му в моята мизерна баня, замъглена от парата. Гъстата ѝ руса коса се разпусна от влагата и падна върху раменете ѝ. Забелязах, че в бързината е забравила да си сложи сутиен. Изведнъж Морган се опита да съблече ризата ѝ, а тя го остави да разкопчае две копчета, преди да го удари по ръката. В този миг реших да изляза. Върнах се на канапето и се втренчих в полупразната кафеварка. Как се почувствах от нещата, които ставаха между тях? Не помня. Може би просто предпочетох да ги потисна. Знам само, че отчаяно исках той да излезе от банята избръснат, облечен и готов да се яви в съдебната зала на Елдън Фелпс в девет сутринта.

– Имаш четири часа – казах, когато Ан го доведе, а от него капеше вода по килима.

– За какво?

– Да се подготвиш.

Той ме погледна неразбиращо и аз осъзнах, че все още е пиян. Бях преценил, че щом може да ходи, най-вероятно ще бъде способен и да мисли. Но нещата не бяха такива. Той не беше изтрезнял.

– Заключителната ти реч. Делото „Едингтън“. Съдебните заседатели!

– А, да – спомни си Морган. – Трябва да се подготвя. Трябва да отида до офиса.

– Ще те закарам.

– Добре е да се облека, нали? Дрехите ми са горе в апартамента. Там има чисти костюми и изпрани ризи.

– Ще се кача, за да ти избера нещо – каза Ан, претърсвайки панталоните му за ключовете.

– Ан! – извика Морган и тя спря. – Намери ми син костюм. В морскосиньо. И светлосиня риза с кафява вратовръзка.

– Добре.

Ан излезе и Морган се обърна към мен.

– Наистина премазах онзи проклет нещастник.

Сега той не се засмя, но в гласа му се четеше гордост. Морган искаше да разбера, че е защитил честта на цялата адвокатска професия. Телефонът звънна. Беше Ан.

– Попитай го къде държи вратовръзките и чорапите си – нареди ми тя.

– Ти не знаеш ли? – казах аз и веднага съжалих.

– Била съм един-единствен път тук и жена му ме изгони.

– Ще дойда, за да потърсим заедно – предложих помощта си.

Оставих Морган сам, изкачих стълбите до апартамента му и влязох през открехнатата врата. Чух, че Ан е в спалнята.

– Намерих чорапи – каза тя. – Но не откривам вратовръзките. Погледнах навсякъде.

Започнах да ровя из гардероба му, където всичко беше перфектно подредено. Сините костюми висяха отделно от другите. Сивите също заемаха специална част. Всички обувки бяха с дървени калъпи и оформяха стройни редици. Гардеробът приличаше на войнишко шкафче, готово за сутрешна инспекция. Коланите имаха свое собствено отделение, а ризите висяха изгладени на закачалките. Пуловерите бяха прилежно сгънати. Там обаче нямаше вратовръзки.

– Не знам къде са – каза Ан.

Зърнах шкаф с няколко чекмеджета и ги заотварях едно по едно. В най-горното намерих потници. В следващото открих боксерки, а в третото – тениски. Там видях голяма махагонова кутия. Върху капака ѝ имаше месингова плочка с надпис: Даниъл Морган, Военноморски сили на САЩ. Отворих кутията и вътре бяха вратовръзките, сгънати безупречно като във витрина на скъп магазин.

– Господи, предполагал ли си, че ги подрежда всяка вечер? – зачуди се Ан.

– Не знам – отвърнах и избрах кафява връзка. – Да вземем всичко и да го облечем.

Така и не успяхме. Ето какво се случи, поне доколкото мога да си спомня. Докато Ан и аз сме били в неговия апартамент, Морган отишъл в кухнята, за да си сипе още кафе. Казвам това, тъй като намерих празната му чаша. Докато бил там, той забелязал бутилката с „Олд Овърхолт“, която бях отворил няколко часа по-рано. Вероятно тя му се сторила по-вкусна от утайката в кафеварката. Взел със себе си уискито и една чаша. Когато Ан и аз се върнахме с чистите дрехи, открихме Морган на стола с чашата и полупразната бутилка.

Ан и аз не казахме нито дума. Морган каза две неща. Първото беше „Мамка му“, а второто: „Трябва да отида до банята.“ Не стигна дотам. По средата на пътя повърна на килима, след което застина за миг и като на забавен каданс се стовари на пода. Ан се втурна към него и нежно се опита да го разбуди.

Съблякох дрехите си, преди да отворя вратата на банята. Когато излязох от душа, увих кърпа около тялото си. Морган не бе проявил благоприличието да го стори. По някакъв начин Ан беше успяла да го завлече до канапето, където го почистваше.

Затичах се нагоре към втория етаж, където се намираха спалнята и гардеробът ми, избрах си костюм в морскосиньо, светлосиня риза и кафява вратовръзка. Намерих чифт мръсни чорапи. Като прелетях покрай стола до вратата – стола на Морган, – за пореден път посегнах към бутилката с уиски.

67

– Мистър Маккензи – обяви Елдън Фелпс, – можете да се обърнете към съдебните заседатели.

Така застанах пред всички присъстващи в залата под ярката светлина на лампите. Вляво и малко по-високо от мен седеше ужасяващият мъж с черната тога, който ме бе принудил да се изправя в съда този ден. Вдясно се бяха струпали журналистите, които искаха да се уверят, че няма да изпуснат и дума от речта ми. Зад гърба ми седеше детето, което разчиташе единствено на мен. А отпред се изправяше стената от лица, принадлежащи на дванайсетте мъже и жени, чиито имена съм забравил – лицата, погледнали одобрително Максимилиан Хаузър, когато само преди минути бе произнесъл своите заключителни думи. (Хаузър беше неустоим, докато обобщаваше показанията на Рита Едингтън от първия процес. Той подсили истинността им с неоспоримите твърдения на Джоана Барнс. „Вината на подсъдимата бе не само доказана отвъд всякакво съмнение, господа съдебни заседатели. Тя бе доказана отвъд най-беглата сянка на съмнение.“) Изпих чаша вода, тъй като устата ми беше пресъхнала. Бях сигурен, че гласът ми ще трепери.

– Задачата ми днес е изключително тежка – казах на стената от лица. – Заставам тук и искам от вас да напишете поредната глава от легендарната история на един невероятно проницателен и талантлив адвокат. – Поех си дълбоко въздух. – Едно нещо знаем със сигурност. Един мъж е седял в стаята си. Две жени са влезли в тази стая и една от тях е убила мъжа. Какво ще се случи, ако някой адвокат реши да защитава и двете жени? Ако успее да убеди едни съдебни заседатели, а впоследствие други, че всяка жена поотделно трябва да бъде оневинена? Ако адвокатът спаси и двете при положение, че една от тях несъмнено е извършила хладнокръвно убийство? Как според вас ще повлияе това на неговата репутация в града? Какво ще стане, след като журналистите се втурнат към телефоните, прожекторите изгаснат и камерите бъдат изключени? – Няколко заседатели погледнаха наляво към репортерите, които се бяха събрали в залата. – Наистина ли се налага да спомена всички клиенти, които ще има в бъдеще? Делата? Парите? Или е по-подходящо да спра дотук? След много години той ще бъде адвокатът, за когото ще говорят възрастните му колеги.„Помните ли Дан Морган? – ще казват те. – Той беше най-добрият адвокат в съда. Умееше да върти съдебните заседатели на малкия си пръст. Омагьосваше хората и всички търсеха услугите му. Беше адвокатът, който знаеше как да спаси всеки виновен клиент.“ – Замълчах за миг, а няколко заседатели поклатиха съпричастно глава. Явно бях успял да докосна нещо в тях. – Редно ли е една справедлива съдебна система да подкрепя такива действия? Редно ли е една съдебна система, с която всеки достоен човек би се гордял, да поощрява подобни адвокати? – Още глави кимнаха, а някои заседатели сведоха очи. – Вероятно се чудите защо така прямо повдигам този наболял въпрос.

– Питам се – каза Хаузър зад гърба ми, – каква е целта, ваша светлост. Не виждам връзка с делото.

– Вероятно се чудите – продължих, сякаш не бях чул коментара му – защо треперя, докато стоя пред вас. Определено не се дължи само на факта, че ми липсва опит и самоувереност. По-скоро съм уплашен, че може би – казвам „може би“, защото съм адвокат и не съм напълно сигурен – отговорът на последния ми въпрос би трябвало да бъде „не“. И ако вие отвърнете с „не“, не бих могъл да ви упрекна. Но аз не треперя, защото бихте могли да решите, че никоя справедлива съдебна система не би търпяла такива действия. Треперя, защото знам, че ако всички вие като колектив решите да дискредитирате хитрия и остроумен мистър Морган, ако поемете отговорността да кажете „не“, вие няма да накажете Дан Морган. Единствения начин, по който можете да го направите, е да обявите за виновен единствения невинен човек в цялото трагично фиаско. – В този миг се обърнах към съдията и продължих речта си, като не откъсвах поглед от високопочитаемия Елдън Фелпс. – Осъждайки Дан Морган за действията му, вие обричате Миранда Едингтън.

Когато видях погледа на Фелпс при дръзкия ми опит да осъществя контакт с него, започнах да се опасявам, че съвсем скоро ще отсече главата ми пред очите на съдебните заседатели. Макс Хаузър също подуши миризмата на кръв и се изправи.

– Ваша светлост, смятам, че е редно да напомните на мистър Маккензи да се придържа към същността на делото – заяви той.

Съдията ме изгледа, а аз възвърнах самообладанието си. Колкото и да е необичайно, докато чаках да избухне, усетих, че почти съм спрял да треперя. Спомних си за съвета на Морган, че не бива да се съгласяваме с всяка приумица на съдията. Но Фелпс не избухна. В залата се възцари пълна тишина, а на лицето му се изписа странно недоумение.

– Имате ли възражения, мистър Хаузър? – попита той накрая.

– Да, господин съдия – отвърна нетърпеливо Хаузър.

– Отхвърлят се. Продължете, мистър Маккензи.

Когато отново се обърнах към заседателите, в очите им се бе появил особен блясък. За пръв път имах чувството, че наистина искат да ме изслушат.

– Не забравяйте, че стореното от Дан Морган – неговото коварно представление – се случи в другия процес. Тогава той спаси една виновна жена. Простият факт в настоящото дело е, че Миранда Едингтън не е убила баща си. Защо съм толкова сигурен? Сигурен съм, защото тя ни каза, че не е убила баща си. Тя зае свидетелското място, вдигна ръката си, закле се да говори истината и сподели какво се е случило. И не друг, а майка ѝ, странната жена, която седна пред вас и отказа да говори, е убила Травис Едингтън. Защо сме се събрали тук днес? Не защото детето е извършило убийство, а защото Дан Морган представи нещата така, сякаш то го е извършило. И аз му помогнах, дами и господа. Аз му помогнах. С малко подкрепа от моя страна Дан Морган направи онова, което се очаква от всички адвокати. Той изтъкна фактите, които бяха в полза на клиентката му, и където можа, скри онези, които щяха да ѝ навредят. Той извъртя и изопачи фактите, пребори се и накрая спечели. Създаде огромната илюзия, че Миранда е виновна. И нямаше как да не го направи. Ако се бе оказало, че Миранда е невинна, това несъмнено би хвърлило вината върху майка ѝ. Ако Даниъл Морган не бе убедил съдебните заседатели, че Миранда е виновна, той никога нямаше да спечели делото. А за адвокатите, при които залогът е твърде висок, какъвто е случаят с Даниъл Морган, победата е всичко.

– Ваша светлост – настоя Хаузър. – Това няма нищо общо с делото.

– Напротив! – извиках. – Има много общо! – Обърнах се към съдията, за да изчакам решението му, и когато той не продума и се замисли, повторих: – Има много общо с делото, ваша светлост.

Съдия Фелпс ме изучаваше мълчаливо. Обзе ме странното усещане, че той постепенно започва да вярва на нещата, които бе казал за мен, възпитаника на университета „Бригъм Йънг“, по телефона миналата нощ. Имах чувството, че е открил някакви общи черти между мен и баба ми. В този миг бях напълно убеден, че не се бе доближил достатъчно до мен, за да усети миризмата на бърбън.

– Дами и господа – заяви той накрая. – Както ви казах преди, пледоариите на двете страни не представляват доказателства. Трябва да вземете предвид само доказателствата, представени пред вас от свидетелското място. Уточнявайки последното, ще позволя на мистър Маккензи известна свобода в обръщението му към вас. Предполагам, че няма да се оставите да ви омагьоса, както самият той се изрази.

– Иска ми се да можех да ви омагьосам. Ако притежавах този талант, нямаше да се поколебая да го използвам. Готов съм на всичко, което ми позволи съдията, само и само да оневините това момиче. Както споменах, адвокатите, за които облозите са твърде високи, биха направили всичко в името на победата. Всичко. Не знам защо е така. Не знам дали се дължи на радостта от победата, която, мога да ви уверя, граничи с екстаз, или по-скоро на страха от поражението, емоцията, която ме завладява в момента и ме кара да треперя.

Отново чух гръмкия глас на Хаузър.

– Ваша светлост, знам, че опитът да се спечели съчувствието на заседателите към подсъдимия е често срещана тактика. Но мистър Маккензи не се ли стреми да събуди съчувствие към самия себе си?

– Не – казах на заседателите, без да извръщам глава. – Но за мен е важно да разберете войнствения характер на битката, наречена съдебен процес. Именно в тази атмосфера Дан Морган представи нещата така, че момичето да изглежда виновно. Знаете ли, дами и господа, когато рано тази сутрин научих, че аз трябва да произнеса днешната реч, обмислих възможността да ви прочета класическа лекция по право, на каквито съм присъствал в университета. Можех да заявя, че първия път не сме доказали вината на Миранда, а просто сме изтъкнали, че съществува основателно съмнение за вината на майка ѝ. После щях да кажа, че е налице същото съмнение относно вината на Миранда. Думите на едната страна срещу тези на другата. И бездруго няма как да разберем кой е извършил убийството. Това обаче не е съвсем вярно. Първо, ние доказахме, че Миранда е виновна – положихме неимоверни усилия, за да го сторим. Второ, всичко беше лъжа. И доказателствата по настоящото дело сочат, че онова, което направихме с Дан Морган и Рита Едингтън, е лъжа. Доказват го не само показанията на Миранда, но и показанията, които така и не чухме от майка ѝ. След малко ще ви разкажа какво премълча Рита Едингтън, но първо бих искал да отворя една скоба. Преди няколко минути мистър Хаузър сподели нещо, в което не вярва напълно. И все пак беше истина. Той каза, че Даниъл Морган е по-добър юрист от него. Вероятно си спомняте, че мистър Хаузър започна пледоарията си съвсем скромно, подчертавайки, че делото не трябва да бъде решено въз основа на уменията на юристите. В противен случай Даниъл Морган със сигурност би спечелил, тъй като мистър Морган е по-умният и по-талантливият от двамата. Защо изобщо мистър Хаузър трябваше да ни занимава с подобни словоизлияния? Може би защото им вярва? Едва ли. Не мислите ли, че неговите леко непохватни комплименти имаха за цел да ви настроят още малко срещу проницателния и хитър адвокат, който бе принуден да направи всичко по силите си, за да ви омагьоса? Няма нищо лошо в това, че мистър Хаузър похвали опонента си, дами и господа. Такава е стандартната практика на всеки юрист, трик, на който ни учат в университета. Но трагичното в този случай е, че мистър Хаузър се оказа прав.

– Възразявам! – извика Макс Хаузър. Елдън Фелпс погледна надолу към него. – Няма никаква връзка с делото, ваша светлост.

– Но вие повдигнахте този въпрос, мистър Хаузър. Вие подехте темата – отвърна съдията. – Давайте нататък, мистър Маккензи.

– Отне ми известно време да го осъзная, но мистър Хаузър наистина не е много добър прокурор. – Забелязах бегла усмивка на лицето на една от заседателките. – Иска ми се да ви върна към деня, в който оправдаха Рита Едингтън. Тогава отпразнувахме победата в едно заведение на име клуб „Аризона“. Присъстваха всички колеги от фирмата. През цялата вечер Даниъл Морган ни забавляваше с истории за глупостта на Макс Хаузър.

– Протестирам!

– Истории за това как го заблуждавахме на всеки ъгъл. И как мистър Хаузър буквално остави свидетелите ни да го премажат.

По погледите на заседателите разбрах къде точно се намира Хаузър, докато той подскачаше като обезумял зад мен (ако мога да използвам думите на Даниъл Морган).

– Възразявам, ваша светлост. Възразявам!!!

– Виждате ли, дами и господа? – попитах, докато те наблюдаваха истеричната му реакция. – Мистър Хаузър ви каза, че Морган е по-добрият юрист, но той не го вярва наистина. Дали егото му не е толкова голямо, колкото на повечето адвокати в съда? – Мога да се закълна, че един заседател на втория ред поклати одобрително глава. – А това, ваша светлост, има много общо с делото – допълних в отговор на възраженията на Хаузър, опасявайки се, че съм стигнал твърде далеч и че избухването на съдията е неизбежно.

– Нали не възнамерявате да разисквате повече този въпрос, мистър Маккензи? – попита милостиво Елдън Фелпс.

– Не, господин съдия, но мисля, че днес сме тук именно заради безсмислената надпревара между тези двама юристи.

– Моля, продължете речта си.

– Дами и господа, когато залозите са твърде високи, понякога юристите се увличат. Това важи за двете страни. Както казах, Дан Морган пропусна някои факти, докато защитаваше Рита Едингтън. Ще спомена и нещо друго: в момента той плаща за действията си и лежи в ужасно, нетрезво състояние, предизвикано единствено от чувството му за вина. Затова той не е в състояние да се изправи пред вас днес и да…

– Възразявам!

Съдията отново се поколеба, преди да вземе решение.

– Приема се – заяви той накрая. – Мистър Маккензи, придържайте се към доказателствата.

– В сегашното дело, дами и господа съдебни заседатели, грешката не е на подлия мистър Морган. Вие сами видяхте какво направи Даниъл Морган и се убедихте, че той просто остави Миранда да разкаже за случилото се. В настоящия процес ние сме от другата страна. Този път мистър Хаузър се увлече в надпреварата. Както знаете, юристите са служители на съда и като такива им е забранено да представят факти, за които не знаят, че са истина. Когато един адвокат или прокурор провежда кръстосан разпит, той няма право да внушава на свидетеля неща, в чиято истинност не вярва.

– Протестирам!

Веднъж Дан Морган ми бе казал, че ако даден юрист възразява прекалено често срещу опонента си, може да загуби делото. Минаха много години от въпросната вечер в клуб „Аризона“, но така и не разбрах напълно теорията му. Едно обаче научих, докато стоях пред съдебните заседатели в онзи зимен ден – независимо дали честите възражения влияят на крайната присъда, заседателите не гледат с добро око на тях. Заявявам това, защото чух една заседателка да казва нещо на своя съсед, след като Макс Хаузър току-що бе протестирал за пореден път. Беше заседателка номер едно, която седеше на предния ред в ложата вляво от мен. В тишината, докато Елдън Фелпс осмисляше възражението на Хаузър, жената прошепна на мъжа до себе си: „Защо този Хаузър просто не седне и не млъкне?“ Когато разбра, че съм я чул, жената сложи ръка на устата си и се изчерви. После ми се усмихна, а аз ѝ отвърнах със същото и престанах да треперя.

– Ваша светлост – каза Хаузър в подкрепа на възражението си, – съдът, а не адвокатите, има задължението да разясни на заседателите съществуващите закони. В този процес не се е обсъждало изискването за позоваване на истината по време на кръстосан разпит.

– Е, мистър Хаузър – отговори съдията, – едва ли има смисъл да разискваме този въпрос сега. – Думите разколебаха едрия мъж. – Но съгласете се, сър – продължи Фелпс, – че един юрист трябва да се позовава на истината, когато отстоява своята позиция в съда, както по време на кръстосан разпит, така и на всеки друг етап от делото.

– Така е, ваша светлост – съгласи се Хаузър и седна.

– Продължете, мистър Маккензи.

– Дами и господа, позволете ми да ви припомня серията въпроси, които мистър Хаузър зададе на Рита Едингтън на кръстосания разпит в предишния процес. Става дума за няколко факта, които мистър Хаузър настоя тя да признае. Не, няма просто да ви напомня за тях. Ще ви ги прочета, за да не направя някоя грешка. Ваша светлост, вероятно трябва да отбележа за протокола, че откъсът започва на страница шейсет и две, ред седемнайсети от четвъртия том на преписите от процеса срещу Рита Едингтън. Той е част от показанията, прочетени от мистър Хаузър и приведени към доказателствата по настоящото дело.

– Да се отбележи – нареди съдията.

Зачетох кръстосания разпит на Рита Едингтън, проведен от Макс Хаузър – откъса, който обвинителят неохотно бе прочел по настояване на Дан Морган.

– „Внесли сте оръжието в къщата?“ беше въпросът на мистър Хаузър към мисис Едингтън. „Да“ отговори тя. Както си спомняте, дами и господа, мистър Хаузър поиска от мисис Едингтън да признае няколко неща, които според него са се случили. Мисис Едингтън, чийто живот тогава висеше на косъм, отрече всичките му твърдения. Не обаче нейната реакция ни разкрива истината, а изявленията на прокурора.

– Възразявам, ваша светлост. Въпросите, които зададох тогава, нямат връзка със сегашното дело. Важни са показанията, получени в отговор на моите въпроси.

Очите ми се плъзнаха към първата съдебна заседателка. Тя поклати глава, погледна ме и се усмихна едва забележимо.

– Мистър Хаузър – намеси се съдията, – преписите бяха приложени към доказателствата и именно вие го сторихте. Адвокатът има право да използва доказателствата, както прецени за добре. Възражението ви се отхвърля.

Тъкмо когато щях да възобновя четенето, с високопочитаемия Елдън Фелпс се случи някакво чудо.

– Въпреки че изявленията на двете страни принципно не се смятат за доказателства – заяви съдията мормон пред заседателите, – мистър Маккензи е прав. Никой адвокат не бива да заявява неща в съдебната зала, ако не вярва, че те се основават на истината. Затова, дами и господа, ви обръщам внимание, че такъв е законът. – После, сякаш последното не натри достатъчно носа на мъжа, направил възражението, съдията се обърна към Хаузър и го удостои с още една забележка. – Мистър Хаузър, по време на кръстосания разпит вие не сте се опитали да получите потвърждение на факт, в чиято истинност не сте вярвали, нали?

Съдията зачака отговор. Да можеше Дан Морган да го види сега! Оказа се, че Елдън Фелпс съвсем не е гадняр. Той просто се стараеше да си върши добре работата. Прииска ми се да се кача при него и да го разцелувам.

– Не – отвърна неохотно Макс Хаузър. – Не бих направил подобно нещо.

– Дами и господа – продължих, уверявайки се, че заседателите ме гледат как прочитам дословно думите му, – ето какво каза мистър Хаузър на Рита Едингтън: „Извадили сте го от чантата си… И сте го насочили към съпруга си, нали, мисис Едингтън?… Държали сте го срещу него… И сте дръпнали спусъка… Застреляли сте съпруга си с шест куршума… И сте го гледали как умира.“ Въпросът тук, дами и господа, е, че мистър Хаузър се оказа прав. Той представи нещата точно както Миранда ни ги разказа. Просто не се бе досетил за разкритията на Травис Едингтън. Мистър Хаузър не е предполагал, че Рита Едингтън е с хомосексуални наклонности. Но сега всички знаем това. Откъде? От показанията на Миранда Едингтън. Вие помните, че точно преди да умре, Травис Едингтън е попитал жена си дали е лесбийка. Тя отрекла ли е? Не. Просто го е убила. Точно както мистър Хаузър го описа. Ако мистър Хаузър не е разполагал с факти в подкрепа на думите си, той не е трябвало да казва тези неща. Съдия Фелпс ви обясни това преди малко. И ако прокурорът с чиста съвест е изградил така прецизно обвинението си срещу Рита Едингтън, възниква ужасяващият въпрос как, за бога, ще успеем с чиста съвест да разгледаме делото срещу това дете?

– Може би, ваша светлост – избоботи с насмешка Хаузър, докато отново ставаше на крака, – съм научил някои неща от мистър Морган и затова сме тук днес.

– Той е вярвал на Даниъл Морган? – попитах хората в ложата, преди Хаузър да успее да седне. – Той твърди, че е приел тактиката, която Даниъл Морган му показа? И то докато Даниъл Морган получаваше пари, за да защитава онази жена? Я стига! Ето какво се случи наистина: мистър Хаузър претърпя поражение от Даниъл Морган. И то много сериозно. Но той не прояви доблестта да го приеме и да отстъпи. Вместо това потърси жертвено агне и го откри в лицето на невинното момиченце.

Макс Хаузър все още стоеше прав, докато изрекох последните думи, и аз усетих, че се опитва да формулира поредното си възражение. Той обаче не продума и много от заседателите приковаха очи в него. Гледаха го по същия начин, както бяха изгледали Дан Морган, когато за пръв път чуха за случилото се на процеса срещу Рита.

– Тъжното е – добавих, – че мистър Хаузър беше прав, когато обвини майката на момичето. Беше прав, но не притежаваше необходимите средства да предотврати омагьосването на съдебните заседатели от Даниъл Морган. А най-тъжното от всичко, най-голямото разочарование е, че вероятно и аз не притежавам необходимите средства, за да развенчая голямата лъжа, съчинена от Даниъл Морган. Иска ми се да разберете, че не повеждам битка срещу Максимилиан Хаузър. Не мистър Хаузър подготви и представи показанията на Рита Едингтън. Цялата мръсна работа бе свършена от мистър Морган. И крайният изход на този процес зависи единствено от неговата мръсна работа. Освен показанията, дадени от Рита Едингтън, когато тя и Морган отчаяно се стремяха да спасят кожата ѝ, в сегашното дело не съществуват доказателства, че Миранда е извършила престъпление. Знаем само, че е застреляла един кос. Не усещате ли голямата ирония, дами и господа? Моят реален опонент е човекът, който не присъства в залата днес, мъжът, за когото работя. Още по-голяма е иронията, че Даниъл Морган, а не аз, трябваше да се изправи пред вас и да произнесе тази реч. А тя можеше да го спаси от ситуацията, която той самият така изкусно изплете. Както виждате, той не срещна каквито и да е трудности да се пребори с Максимилиан Хаузър, но когато дойде моментът да се изправи срещу самия себе си, Даниъл Морган не се престраши. Затова аз, неговият помощник, стоя пред вас днес и правя всичко възможно, за да не треперя. А коя е най-голямата ирония? Ако Даниъл Морган ме победи, през остатъка от живота си той няма да преживее и ден, без да изпитва вина. От друга страна, ако аз надвия Даниъл Морган, той ще се превърне в легенда на своето време. Обещах ви, че ще се върна към пропуските в показанията на Рита Едингтън. Дами и господа, ние изобщо не чухме показанията ѝ. Тя не поиска да говори с вас. Тя седна на стола и не продума. Защо отказа да свидетелства пред вас? Защо предпочете да седи безмълвно и да гледа странно в мен? Мистър Хаузър твърди, че е научил нещо след първия процес. Не мислите ли, че и аз съм научил нещо за Рита Едингтън, след като приключихме със случая ѝ?

– Възразявам! Адвокатът свидетелства.

– Не свидетелствам, ваша светлост. Няма да спомена пред съдебните заседатели факти, които не са приложени към доказателствата. Разбирам колко неуместно би било. Но аз моля заседателите да направят своите собствени изводи за начина, по който ме гледаше мисис Едингтън, докато седеше срещу мен, положила клетва и очевидно ужасена.

Елдън Фелпс ококори очи и се наведе напред. Той ме изгледа с подозрение и любопитство. Тогава разбрах, че съм спечелил още една точка в наша полза. Молех се да не ме попита откъде Рита е научила, че знам всичко.

– Добре – каза съдията изключително бавно, продължавайки да ме гледа подозрително. – Нека направят своите изводи.

– И какво можем да кажем за телефонната операторка, архитект по образование? – попитах заседателите. – Жената на име Джоана Барнс? Защо и тя не се яви този път, за да свидетелства? Защо въпреки всички използвани усилия и ресурси на прокуратурата мистър Хаузър не успя да я открие? За мен самия беше доста лесно да я намеря в Сан Франциско и да я доведа тук. Защо той не го направи? Какви са странните взаимоотношения между двете жени? И Джоана Барнс ли е лесбийка?

– Възразявам! Ваша светлост, не съществуват доказателства за отношенията между двете жени.

– Ваша светлост – заявих високо и отчетливо, без да свалям поглед от съдебните заседатели, – доказателствата сочат, че Рита Едингтън е лесбийка. Миранда ни разказа, че баща ѝ е попитал майка ѝ: „Лесбийка ли си, Рита?“ След това мисис Едингтън го е убила. Трябва да има причина Джоана Барнс да се яви в съда и да излъже, а после да избяга на място, където не може да бъде открита. Смятам, че заседателите имат основателна причина да приемат, че Джоана Барнс и Рита Едингтън са били любовници.

Обърнах гръб на съдебните заседатели и погледнах към Елдън Фелпс, за да чуя неговото решение. Съзнавах твърде добре, че съдията е на косъм да избухне. Не бях сигурен до каква степен съм преминал границата, след като подхвърлих дръзките си предположения към дванайсетте заседатели. А и те бяха добре инструктирани относно принципа, според който трябваше да имам причина, за да правя подобни изявления. Бях им казал, че ще сторя всичко допустимо, за да ги убедя да оневинят Миранда. Знаех, че съм прекалил, и се обърнах към съдията в очакване на порицанието.

Когато обаче погледнах нагоре, видях, че Елдън Фелпс не ми обръща внимание. Очевидно той не размишляваше върху думите ми и тяхната уместност. На лицето му се бе появило странно изражение, смесица от ужас и състрадание, и той гледаше към мястото, където се намираше моята клиентка. Проследих погледа му и видях Миранда, която седеше съвсем сама, облечена със синята памучна рокля. Гърдите ѝ се свиваха конвулсивно, а по бузите ѝ се стичаха сълзи, много по-големи от тези, които майка ѝ бе проляла. О, не! Дотогава не ѝ бях обяснил какво означава думата „лесбийка“.

Така стояхме в залата – едрият Хаузър от едната страна на красивото момиче, все още дете, аз от другата и съдията с пригладената коса, който ни наблюдаваше отвисоко. В залата не се чуваше и най-малкият шум, е изключение на сподавеното хлипане на Миранда.

Обърнах се към заседателите, които я гледаха по същия начин, както съдия Фелпс. Разбрах, че е дошъл моментът да седна. Знаех, че ако досега не са схванали посланието ми, никога няма да го направят. Отпуснах се на стола и стиснах ръката на Миранда. Макс Хаузър се изправи в напрегнатата тишина, за да изрече последните си думи пред съдебните заседатели.

Не се заслушах в речта му. Седях изтощен на стола си и се опитвах да успокоя детето до мен. Прокурорът доста се бе разгорещил, но имах чувството, че заседателите са се уморили да ни слушат и не го удостояват с особено внимание. Накрая войнственият мъж също зае мястото си.

След като Хаузър свърши, Елдън Фелпс запозна заседателите със закона. Помислих, че ще каже нещо, на което бих могъл да се противопоставя. Затова станах и извадих химикалка и лист хартия. Това обаче не беше нужно, тъй като съдията, чието отношение се бе обърнало на сто и осемдесет градуса, прие изцяло изготвените от нас указания. Той не пропусна и инструкциите за наличието на основателно съмнение, които Морган ме бе накарал да редактирам многократно преди процеса срещу Рита. Фелпс направи едно уточнение, за което не се бях сетил тогава – той повтори пред съдебните заседатели, че юристите нямат право да казват неща в съда, в които нямат основателна причина да вярват.

Изведнъж всичко приключи и приставът придружи заседателите към стаята, където щяха да определят присъдата. Съдията напусна залата, а журналистите излязоха в коридора, където се носеше мирис на току-що запален тютюн. Макс Хаузър излезе през страничната врата, а Миранда и аз останахме сами на нашата маса. Тъкмо се опитвах да намеря подходящите думи, когато при нас се появи една медицинска сестра и попита дали може да заведе Миранда в кафенето, за да ѝ купи безалкохолно.

– Мисля, че няма да има проблем – отвърнах. – Просто не се отдалечавайте, в случай че обявят скоро присъдата.

– Няма – обеща сестрата.

– Добре ли си, Миранда? – попитах.

– Да, добре съм – увери ме тя.

Ето как се оказах съвсем сам в невзрачната зала, облицована с кафява ламперия. Свлякох се безжизнено, усещайки как адреналинът, примесен с целия изпит от мен бърбън, започва да спада и да излиза през всяка моя пора. Не бях спал две нощи и имах чувството, че ще умра. Седях в тази поза и се борех да възвърна контрол върху тялото си, когато усетих, че някой е седнал на съседния стол. С усилие извъртях глава и пред мен изникна лицето на Дан Морган.

– Как си? – попита той безгрижно, сякаш нищо нередно не се бе случило миналата нощ.

Не отвърнах, а просто кимнах, показвайки, че съм забелязал присъствието му. Той се озърна небрежно из празната съдебна зала. Очите му се спряха на съдийския подиум, свидетелското място, масата на съдебния секретар и празния стол на пристава. Използвах момента, за да го огледам. Беше се избръснал и сресал прилежно косата си. Очите му вече не бяха кървясали и погледът му бе ясен. Носеше кремав костюм от габардин, несъмнено поръчан от съпругата му, тъй като беше ушит безупречно. Чистата му риза беше светлосиня, а вратовръзката му – с кафяво-синя шарка. На краката си носеше меки италиански мокасини в кафяв цвят. До мен седеше мъжът, когото само преди няколко часа бях измъкнал от отрезвителното отделение на окръжния затвор в Марикопа, мъжът, който бе обърнал апартамента ми с главата надолу. Нямаше и следа от пияницата, за когото бях разказал на съдебните заседатели. Морган беше свеж и пълен с енергия.

– Съдебните зали тук са ужасно западнали, нали? – попита той.

Отново отказах да проговоря, а той отмести очи от празния стол на пристава и ги прикова в мен. Остана така няколко секунди, преди да се обърне към ложата на заседателите.

– Чух, че съм повърнал на килима ти – продължи той, като не откъсваше поглед от все още топлите места на заседателите.

– Да – потвърдих.

– Съжалявам – заяви той с такова разкаяние, сякаш ме бе бутнал на дансинга в някое заведение.

Не продумах. Продължих да гледам напред и да мълча недоверчиво. Изведнъж осъзнах, че изглеждам като мъртвец. Същевременно ми се стори неизбежен фактът, че Морган прилича на току-що излязъл от страниците на „Джентълменс Куотърли“ тузар.

Очите ни отново се срещнаха.

– Свърши добра работа – каза той с каменно лице. – Речта ти. Беше много добра.

– Откъде знаеш? – попитах раздразнено.

– Наблюдавах те.

– Какво? Как?

– През процепа на вратата.

– Шегуваш се. Бил си отвън през цялото време?

– Точно така.

Обърнах се към ложата на заседателите. Помислих само за миг, преди отново да го погледна.

– Ах, ти, копеле гадно.

– О, стига, Дъг – каза той провлачено. – Килимът и без друго беше стар. Освен това вече изпратих няколко момчета да го сменят. Само за да ти покажа колко съжалявам.

– Нямах предвид килима и ти го знаеш. А че се отнесе с мен като е най-жалкото мекотело.

– Това пък какво значи? – попита той.

– Много добре знаеш – отвърнах. – Държа ме в неведение и ме залъгваше с глупости. Но този път направо надмина себе си. Беше невероятен. Знаел си, че не можеш да се явиш днес, за да им кажеш нещата, които аз казах.

– Накара ме да изглеждам малко по-зъл, отколкото всъщност съм.

– Просто ме хвърли в цялата каша. Нагласи нещата така, че да нямам избор. Не съм ли прав? Чудя се само кога точно реши да го направиш – преди или след като те измъкнах от затвора.

Подскочих на стола си и усетих как в мен се надига гняв.

– Знаеш ли какво, Дъг?

– Какво?

– Мисля, че ти я спаси.

Той изрече последното хладно и спокойно, а гласът му прозвуча някак тъжно, все едно щеше да се задави, ако продължи да говори. После кимна и вдигна вежди, показвайки, че не възнамерява да обсъжда повече въпроса. Темата беше приключена.

– Дойдох тук, защото исках да поговорим за нещо друго.

– О, нима? – попитах язвително.

– Някакъв мъж в Тусон е изпразнил своя револвер в съпругата си късно тази нощ. Казва се Петибоун. Предложи ми много пари. Вече сключихме договор за сто хиляди. Чудех се дали не би искал да ми помогнеш за случая?

– Не мисля, че някога бих работил с теб отново.

– Добре, просто си помисли. Хубаво е да знам до вечерта. Утре сутринта заминавам за Тусон и човекът, е когото ще работя по случая, трябва да ме придружи.

Не си казахме нищо повече. Просто продължихме да седим сами в студената и пуста съдебна зала. Никога не бях чувствал такава умора. Изведнъж страничната врата се отвори рязко и в залата нахлу секретарката с широко отворени очи и учудено изражение.

– Готови са с присъдата! – обяви тя.

Изправих се внезапно на стола си.

– О, боже! – прошепнах.

– Поздравления – каза Морган. – Няма начин да решат толкова бързо, че е виновна.

– Господи! – въздъхнах. – Не съм сигурен.

– Изчезвам – каза Морган.

– Нали няма да си тръгнеш сега?

– Не мисля, че ще направя много добро впечатление, ако остана. Нали знаеш, при създалите се обстоятелства…

Слязох до кафенето и намерих клиентката си.

– Трябва да се върнем в залата, Миранда.

– Добре – отвърна малката, хвана ръката ми и я задържа, докато вървяхме. – Колата тук е много вкусна – продължи тя безгрижно.

– Моля?

– Харесва ми начина, по който смесват кока-колата тук.

– О! – възкликнах. – Да.

Качихме се обратно в съдебната зала, която отново се бе напълнила с хора. Този път обаче зърнах Том Галахър, Уолтър Смит, Ан Хейстингс, Чет Джонсън и дори Лестър Пиърс, които седяха на първия ред. Те гледаха в мен, докато вървях с Миранда по пътеката и двамата влязохме през вратичката. Миранда продължаваше да стиска ръката ми и не я пусна дори след като седнахме.

В залата заприиждаха съдебните заседатели и Миранда хвана още по-силно ръката ми. Преди да заемат местата си, те погледнаха към нея – всеки един от тях. Остана единствено съдебната секретарка да прочете думата „невинна“. Като го направи, по бузите ѝ се стекоха сълзи. Залата се взриви.

Не си спомням как се почувствах тогава. Понякога се опитвам да си спомня, но не мога. Предполагам, че съм бил в състояние на транс. Всичко, за което се сещам, е шумът и благодарностите на Елдън Фелпс към заседателите за изпълнения им дълг към обществото. Една от тях се разплака, приближи се към нас и прегърна Миранда с думите: „Цяла седмица исках да го направя!“ Не съм забравил и хората, които ни наобиколиха – някои ме потупваха по гърба и ме поздравяваха за свършената работа.

Наведох се към Миранда.

– Добре ли си? – попитах.

– Да. Мисля, че всичко ще се оправи.

Едва тогава тя пусна ръката ми. В този миг една друга ръка се пресегна към Миранда, ръка с аристократични, дълги пръсти и огромен диамантен пръстен, който познавах толкова добре. Вдигнах очи и видях лицето на Ферис Едингтън. Миранда пое ръката му, изправи се и се сгуши в него.

– Благодаря ти, Дъглас – каза възрастният мъж.

После той се обърна и тълпата се отдръпна. Двамата напуснаха залата, изправени и горди. Макс Хаузър излезе от страничната врата и я затръшна. След това убедих група телевизионни репортери, че не искам да бъда интервюиран пред камерите и не възнамерявам да правя какъвто и да е коментар относно решението на съдебните заседатели. По едно време усетих, че Ан Хейстингс се е приближила до мен и докосва ръката ми, а Том Галахър, Уолтър Смит и всички останали стояха настрана сякаш за да не пречат.

– Искахме – каза Ан – да те поканим на едно питие.

– Благодаря – отвърнах, – но предпочитам да се прибера и да си легна. – Всички кимнаха разбиращо, без да ме разубеждават с думи като „Стига, Дъг, само едно питие“, и напуснаха залата.

Скоро отново се озовах сам в празната съдебна зала. Останах там известно време с надеждата, че тълпата отвън ще се разотиде и ще мога да се измъкна, необезпокояван от преследващи ме журналисти. Помислих си за разплакалата се съдебна заседателка, която прегърна Миранда и ѝ каза, че е искала да го направи още от самото начало. Зачудих се дали наистина бяхме закъсали толкова, колкото предполагах. После си тръгнах. Слязох с асансьора, напуснах сградата през големите стъклени врати и озовах на яркото следобедно слънце. На стъпалата отпред телевизионен екип беше обградил един от заседателите – едър кокалест мъж, облечен с дънки „Ливайс“ и тениска. Някакъв репортер с буйна коса и дълбок глас го молеше да сподели впечатленията си от процеса.

– Трябва да убият всички адвокати, ето какво ще ви кажа – отвърна той.

Заобиколих малката тълпа и бързо пресякох Първо Авеню, без да им дам шанс да ме видят. Стигнах до Кендъл Хаус, където останах поразен при гледката на чисто новия килим на пода. Въпреки че бях страшно уморен, изведнъж ми хрумна, че няма да мога да заспя. Преоблякох се, извадих стиковете за голф изпод леглото и ги сложих в колата. Свалих гюрука, поех си дълбоко въздух и за пореден път тръгнах по пътищата, които познавах от детството си – Гуадалупе Роуд и Макклинтък Роуд, Алма Скул Роуд, Садърн Авеню и Уилямс Фийдц Роуд. Разбира се, люцерната още не бе избуяла и памуковите ниви не бяха засети. Но този ден все пак зърнах бикове от породата „Херефорд“ и „Ангъс“, няколко чистокръвни жребеца и стада овце.

Отидох в „Сан Маркос“ и закрачих по празното голф игрище в топлия и тих зимен следобед. Минах по пожълтелия терен, покрай старите прашни лиственици, памуковите полета до четвъртата дупка и ниско подстриганата трева. Вървях почти като сомнамбул чак до седмата дупка, замахвайки несъзнателно със стика за голф, докато не усетих, че съм напуснал игрището и се отправям към паркинга. Нямам свидетели, които да потвърдят онова, което ще ви кажа сега, но се заклевам, че е истина толкова, колкото и фактът, че Миранда Едингтън не е убила своя полубрат: когато си тръгнах от игрището на голф клуб „Сан Маркос“ този топъл зимен ден, след като бях изиграл седем дупки, бях на два удара под пара.

Като пристигнах пред Луърс Билдинг, слънцето бе залязло. Качих се до нашия етаж и заварих офиса ни празен и тъмен. Тръгнах надолу по коридора и когато завих зад ъгъла към кабинета на Дан Морган, зърнах лъч светлина. Бутнах вратата и влязох, а той надигна очи от книгата, която четеше.

– Идваш с мен в Тусон – каза той.

– Да – отвърнах. – Ще дойда.

Той държеше книга със заглавие „Установяване на невменяемост“. Косата му бе щръкнала нагоре, а в очите му присвяткаха искри. На бюрото пред него имаше кутийка с бира. А в устата му – цигара.

Епилог

На следващата сутрин заминах с Морган за Тусон и в продължение на четири години работихме заедно по различни дела. Едни спечелихме, други загубихме. Някои ни донесоха добри пари, но за повечето почти не получихме хонорар. За щастие, загубите не представляваха особен проблем за фирмата, тъй като Морган и аз си бяхме спечелили славата, че сме задържали Едингтън като клиент за много години напред. Дори самият Пол Бътлър накрая се хвалеше с количеството доброволна работа, която вършеше фирмата.

Всичко обаче се промени една зимна утрин, когато Ферис Едингтън падна мъртъв на бюрото си подобно на баща ми, който бе починал девет години по-рано. Официалната диагноза беше инфаркт. Вероятно аз бях единственият човек на света, който знаеше достатъчно, за да подозре, че е починал от разбито сърце. (Рита тъй и не се върна при него, след като напусна съдебната зала онзи следобед.)

За съжаление Ферис Едингтън не живя достатъчно дълго, за да види как израства единствената му дъщеря. Спомням си деня, в който д-р Харди ми каза, че ако Миранда не лежи в психиатрична клиника, може да израсне нормално и да живее достоен живот. Докторът се оказа прав. Тя се омъжи за един фермер от Кентъки, където отгледа децата си и множество чистокръвни жребци. Неотдавна отидох до Лексингтън. Яздих с Миранда по зелените хълмове, осеяни с бели огради, които тя не се опита да прескочи.

Почти веднага след смъртта на Ферис Едингтън изпълнителите на завещанието му продадоха ранчото и всички земи по границата и на север в Прескот на голяма строителна фирма в Калифорния. Новият собственик използва помощта на една адвокатска кантора в Лос Анджелис, за да превърне голяма част от Солт Ривър Вали в жилищни комплекси, голф игрища и търговски центрове. Загубата на така мечтания бизнес промени атмосферата в „Бътлър и Менендес“. Само за година Дан Морган, чиито клиенти не носеха почти никакви доходи на фирмата, отново се оказа на мерника на Пол Бътлър.

Една вечер след среща на партньорите Том Галахър дойде в моя кабинет. Изглеждаше сломен.

– Добрата или лошата новина? – попита той.

– Винаги предпочитам първо добрата – отвърнах.

– Току-що гласувахме да станеш партньор във фирмата. – Той плъзна малка бележка по бюрото ми.

– Какво е това? – попитах.

– Предложената сума за месечната ти заплата и бонусът, който ще получиш веднага.

– Ооо!

– Да – каза Галахър. – Честито.

– Каква е лошата новина?

Том си пое дълбоко въздух.

– По-добре е Дан да ти я съобщи.

Минути по-късно при мен влезе Морган и се отпусна на един стол.

– Преди малко се изправих пред останалите партньори и ги пратих по дяволите – каза той. – Махам се оттук, Дъг. Смятам да наема офис в новата сграда на Вали Нашънъл Банк. Надявам се, че ще дойдеш с мен. Ще бъдем партньори. Ще поканя и Чет Джонсън, и Лесли Пиърс. Какво смяташ?

Погледнах бележката, която Галахър бе оставил на бюрото ми, и внимателно разучих цифрите.

– Мога ли да обмисля предложението ти?

– Разбира се. Колкото поискаш.

Мислих цяла седмица. Отказът беше най-трудният избор в живота ми. През следващите месеци се притеснявах ужасно дали няма да дойде денят, в който дълбоко ще съжалявам за взетото решение.

Този ден никога не настъпи. През септември същата година ми се обади Морган.

– Дъг?

– Здрасти, какво става?

– Според лекарите ще умра, ако не спра да работя толкова и не започна да спортувам. Искам да играя голф. Как мога да се науча?

– Намери си добър учител. После се отнасяй към топките за голф като към мънистата на броеница. И ходи на църква всеки божи ден.

– Искам да се опитам. Ще ме свържеш ли с някой добър учител?

Пет дни по-късно прочетох на първа страница в „Аризона Рипъблик“, че прочутият в цялата страна адвокат Даниъл Морган е починал от сърдечен удар, докато е вземал първия си урок по голф в клуб „Мун Вали“.

Погребалното бюро „Ей Ел Мур“ беше претъпкано е хора, а отвън на дъжда стояха над триста юристи и слушаха речите от високоговорителите. Говориха съдии от Върховния съд и бивши подсъдими. Уолтър Смит каза, че Даниъл Морган бе притежавал таланта да разбира как се печели дадено дело. Според него той бе имал безпогрешната способност чрез някаква невидима магия да накара нещата да се случат според правилата – винаги според тях – всеки път, когато се бе явявал в съда. Неговият талант според Уолтър граничел с гений. Елайас Бътлър заяви, че Дани Морган бе излъчвал такова мъжество, когато влизал в съдебната зала, че всички останали адвокати се чувствали като нищожества. Той допълни, че е истински срам за една престижна фирма от Финикс, щата Аризона, да не задържи такъв способен адвокат като него. (Когато Елайас изрече последното, той погледна право в сина си.) Том Галахър също се опита да каже нещо, но не успя. Аз вървях от срещуположната страна на Том, пред Уолтър Смит, Джейк Ашър и двамата синове на Морган, докато носехме ковчега до колата.

Застанах до гроба заедно с Ан Хейстингс. Бяхме се скрили под един чадър. Тя беше с черна рокля. На врата ѝ зърнах синя ивица – шала, който ѝ бях купил в Сан Франциско. Съзерцавах прекрасната коприна, когато първите кални буци пръст удариха капака на ковчега. Ан забеляза, че я гледам.

– За какво си мислиш? – попита тя.

– Истината ли да кажа?

– Да.

– Чудех се дали някой ден не би искала да се омъжиш за мен.

Думите ми се изплъзнаха неусетно и кръвта се качи в главата ми. Търсех отчаяно подходящото извинение, което да ме спаси от неудобната ситуация. Опитах да се засмея. Ан погледна към мрачната дупка под нас.

– Просто видях, че носиш шала и си помислих…

– Да, Дъг. Ако това беше предложение за женитба, ще се омъжа за теб.

Ан Хейстингс и аз живеем до трети феъруей на голф клуб „Финикс“. Децата ни вече са големи. Понякога Ан играе голф с мен.

Благодарности

Преди всичко бих искал да благодаря на Бетси Бъртън, собственичката на книжарницата „Кингс Инглиш“ в Солт Лейк Сити. Тя ми помогна при написването на романа повече от всеки друг. Прочете го. Направи своите забележки. Запозна ме със своята редакторка Рут Грийнстайн (наскоро Бетси публикува книга за живота си) от „Грийнлайн Пъблишинг“, която ме свърза с Шарлот Картър. Талантливата авторка на трилъри ми помогна с редакцията на „Без свидетели“. А Бетси представи моя ръкопис на Каролин Марино от „Харпър Колинс“.

Благодарностите в края на повечето книги, които съм чел наскоро, са отправени към Каролин Марино. Мога да потвърдя, че са напълно заслужени. Истинско удоволствие е творбата ти да бъде оценена от такъв професионалист. Наистина съм поласкан, че Каролин Марино е редакторка на моя роман. За да продължа в същия дух, бих искал да спомена и моя литературен агент Ричард Пийн. Твърди се, че е най-добрият в бранша. Впечатленията ми до момента се покриват с общоприетото мнение. Винаги минава поне месец, преди да осъзная колко полезни са неговите съвети.

Бих искал да благодаря и на още няколко души в „Харпър Колинс“. Джон Зек помогна на Бетси Бъртън да установи контакт с Каролин Марино. Уенди Лий не само ме снабдяваше с интересни книги, но изслушваше търпеливо наивните ми въпроси и ми даваше безценни съвети.

Благодаря на адвокат Кит Бъртън, който от много години практикува право в съдилищата на Юта. Той прочете един от първите варианти на книгата и ми даде ценни напътствия. Но най-задължен съм на Джедедая Пърди, невероятен писател и професор по право в университета „Дюк“. Когато бях готов да захвърля всичко, Джед ме посъветва да не го правя. Дължа много и на моя дългогодишен приятел Дон Брумър за това, че прочете последния вариант на романа и откри грешки, които бяха убегнали на мен и редакторите.

Най-искрено благодаря на съпругата ми Тина Кембъл, която преди беше страхотна адвокатка, а сега е най-работливата съдийка, която някога съм срещал. Нямаше да успея да завърша проекта без нейната любов и подкрепа.

Накрая бих искал да благодаря на дъщеря ми Мери Кембъл – изключително способна адвокатка и талантлива писателка. Приятелят ѝ Джед ме окуражаваше да продължа, но именно Мери ми посвети цялото си време. Тя извади ръкописа от килера и прекара лятото, учейки баща си как да разкаже историята интересно. Винаги ще ѝ бъда признателен.

Преди да завърша, държа да отбележа следното.

Докато учех право в университета, а и дълго след това, имах невероятния късмет да работя за адвоката от Финикс Джон Дж. Флин. Джон отнесе делото срещу Ернесто Миранда до Върховния съд на САЩ. Колкото и да е странно, извоюването на правото да запазиш мълчание по време на арест не се възприема като най-значителното постижение на Джон. Според много хора той е най-добрият адвокат по наказателни дела на своето време. Моят герой Дан Морган не е Джон Флин. За съжаление не го познавах достатъчно добре, за да напиша неговата история. И все пак съзнавам, че голяма част от вдъхновението ми дойде именно от периода, прекаран с този необуздан мъж, който ме промени из основи преди толкова години. По-късно постъпих в адвокатската кантора „Луис & Рока“ и имах щастието да работя с Джон П. Франк, Уолтър Чийфец, Бил Грейнджър и Мънро Маккей. Без тях и другите способни адвокати от тази уважавана фирма нямаше да напиша романа.

Content

Гордън Кембъл
Без свидетели

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

Епилог

Благодарности