Несбё Ю

Мисливці за головами

Ю Несбьо

Мисливці за головами

Пролог

Зіткнення двох тіл — проста фізика. Усе випадково, та всі випадковості описуються рівнянням: сила, що діє на тіло, дорівнює масі, помноженій на прискорення. Варто підставити замість випадковостей конкретні числа, і вийде прогноз — простий, чіткий і невблаганний. Із нього зрозуміло, наприклад, що буде, якщо донесхочу завантажений трейлер масою двадцять п’ять тонн на швидкості вісімдесят кілометрів на годину зіткнеться із легковиком масою вісімсот кілограмів, що рухається з такою самою швидкістю. Виходячи з таких випадковостей, як точка зіткнення, характеристики кузовів та кут розташування тіл відносно одне одного, можна отримати безліч варіантів сценарію, та всі вони матимуть як мінімум дві спільні риси: кінець завжди трагічний і завжди для легковика.

Тут дивовижна тиша, я чую, як вітер зітхає у кронах і як дзюркотить у річці вода. Рука мене не слухається, сам я вишу догори дриґом, міцно затиснутий між плоттю та залізом. Згори, з підлоги, капає кров та бензин. Піді мною, на даху салону у шахову клітинку, лежать манікюрні ножиці, відірвана рука, двоє мерців і відчинений дамський саквояж — б’ютікейс. У світі не лишилося краси, сама лише beauty. Білу королеву повалено, я — убивця, і ніхто тут уже не дихає. Навіть я. Тому я скоро помру. Заплющу очі і здамся. Це так чудово — здатися. Мені більше нема чого чекати. І тому я спішу розповісти свій варіант цієї історії про кут розташування тіл відносно одне одного.

Частина перша

ПЕРШЕ ІНТЕРВ’Ю

1. Кандидат

Кандидат був страшенно переляканий.

Він був в екіпіровці з бутика Гуннара Ейє — сірий костюм від Ерменеджільдо Зенья, пошита вручну сорочка від Бореллі та бордова краватка у дрібний сперматозоїд — за моїми міркуваннями, «Черуті-1881». Що ж до туфель, я знав напевне — це «Ферагамо» ручної роботи. Я і сам колись такі мав.

Папери, що лежали переді мною, повідомляли, що на рахунку кандидата складений випускний іспит Норвезької вищої школи економіки та управління бізнесом у Бергені із середньою оцінкою у майже сім балів, один депутатський термін у стортингу від Партії Хейре та чотирирічна історія успішного керівництва якимось норвезьким промисловим підприємством середнього бізнесу.

І тим не менш, Ієреміас Ландер був страшенно переляканий. Його верхня губа блищала від поту.

Він узяв склянку з водою, яку мій секретар поставив на низький столик між нами.

— Мені хотілося б… — сказав я і посміхнувся.

Не тією відкритою щирою посмішкою, яка ніби запрошує цілком сторонню людину на вогник, ні, не настільки несерйозною. Та разом з тим ввічливою, трохи теплуватою, такою, що, згідно із спеціальною літературою, сигналізує про професіоналізм інтерв’юера, його об’єктивність та аналітичну дистанцію. Саме відсутність емоційної співпричетності з кандидатом дозволяє інтерв’юеру зберігати довіру до себе. При цьому кандидат — згідно із тими ж джерелами — буде повідомляти про себе більш тверезу та об’єктивну інформацію, оскільки у нього виникне відчуття, що будь-яку гру одразу ж розпізнають, будь-які перебільшення викриють, а за викрутаси покарають. Та я посміхаюся так геть не за рекомендацією спеціальної літератури. Чхав я на спеціальну літературу — на це накопичення патентованої мури різного ступеня зарозумілості, коли все, що мені потрібно, — це Інбау, Рейд і Баклі з їхнім дев’ятиступеневим методом допиту свідків. Ні, я посміхаюсь так, бо насправді такий: професіональний, логічний, емоційно відсторонений. Я мисливець за головами. Узагалі-то це не дуже складно. Але я — цар гори.

— Мені хотілося б, — повторив я, — щоб ви розповіли мені тепер про своє життя поза роботою.

— А таке існує? — Його смішок прозвучав на півтону вище, ніж належало. Коли людина під час інтерв’ю видушує із себе такі жарти, їй доводиться не тільки посміхатися самій, але й слідкувати за співрозмовником — чи дійшло?

— Сподіваюся, — сказав я, і його смішок перетворився на кахикання. — Я вважаю, що для керівництва підприємства важливо, аби життя їхнього нового шефа було збалансованим, їм потрібна людина, яка зможе просидіти на цьому місці не один рік, стаєр, здатний розраховувати сили. А не такий, що вигорить за чотири роки.

Ієреміас Ландер хитнув головою і одним духом випив півсклянки води.

Він був приблизно на чотирнадцять сантиметрів вищим за мене і на три роки старшим. Тобто йому було тридцять вісім. Трохи замолодий для такої роботи. І він це розумів, бо трохи підфарбував волосся на скронях, надавши йому легкої сивини. Я ще раніше це помітив. Я все помітив раніше. Я помітив, що кандидат, який страждає від пітливості долоней, прийшов із шматком крейди у правій кишені піджака і привітав мене сухим та білосніжним рукостисканням. У горлі Ландера заклекотіло. Я позначив у анкеті: ВИСОКА ВМОТИВОВАНІСТЬ. ОРІЄНТОВАНИЙ НА ПОШУК РІШЕНЬ.

— То ви живете тут, в Осло? — запитав я.

Він кивнув.

— У Скьойені.

— І одружені з…

Я погортав папери, зробивши невдоволене обличчя, яке показує кандидатам, що це саме від них очікується ініціатива.

— З Каміллою. Ми у шлюбі вже десять років. Двоє дітей. Школярі.

— А як би ви охарактеризували ваш шлюб? — спитав я, не підводячи на нього очей. Дав йому дві довгі секунди і продовжив, коли він так і не спромігся відповісти: — Ви й досі вважаєте себе одруженим, попри те, що останні шість років ви проводили дві третини життя на роботі?

Я підвів очі. Розгубленість у погляді, як і очікувалось. Я був непослідовним. Збалансоване життя. І необхідність самовіддачі. Вони погано поєднуються. Минуло чотири секунди, перш ніж він відповів. Одна секунда — зайва.

— Сподіваюсь.

Упевнена, відпрацьована посмішка. Та все-таки недостатньо відпрацьована. Для мене. Він відповів моїми ж словами, і я зарахував би це як плюс, якби в цьому була навмисно обміркована іронія. Однак у даному випадку це лише неусвідомлене копіювання репліки людини, чий статус вважається вищим. НИЗЬКА САМООЦІНКА, записую я. До того ж, він «сподівається», а не знає, не передвіщає, не бачить майбутнього у кришталевій кулі й навіть не здогадується про те, що кожен керівник має як мінімум справляти враження ясновидця.

НЕ ІМПРОВІЗАТОР. НЕ ПІЛОТ ХАОСУ

— Вона працює?

— Так. У адвокатській конторі, в центрі.

— Щодня, з дев’ятої до четвертої?

— Так.

— А коли діти хворіють, хто лишається вдома?

— Вона. Але, на щастя, Ніклас і Андерс так рідко…

— То у вас немає ані хатньої робітниці, ані когось іще, хто був би вдома вдень?

Він сумнівався, як і всі кандидати, коли вони не певні, якої відповіді від них чекають. Що прикро, брешуть вони при цьому вкрай рідко. Ландер похитав головою.

— Судячи з вашого вигляду, ви дбаєте про здоров’я, Ландере?

— Так, займаюся спортом регулярно.

Жодних сумнівів цього разу. Усі знають, що підприємству не потрібен топ-менеджер, з яким станеться інфаркт на першій же крутій гірці.

— Біг підтюпцем і на лижах, мабуть, так?

— Так-так, уся наша родина любить бувати на природі. У нас навіть є гірський будиночок у Нуреуф’єллі.

— Зрозуміло. Отже, і собака є?

Він похитав головою.

— Немає? Алергія?

Енергійне хитання головою. Я записав: МОЖЛИВО, ВІДСУТНЄ ПОЧУТТЯ ГУМОРУ.

Тут я відхилився на спинку крісла і з’єднав кінчики пальців. Жест, звісно, перебільшено показний. Але що тут скажеш? Такий я є.

— Як ви оцінюєте свою репутацію, Ландере? І що ви зробили, аби у неї була ціна?

Він насупив спітніле чоло, намагаючись зрозуміти. Дві секунди, капітуляція:

— У сенсі?

Я зітхнув так, щоб він почув. Озирнувся, начебто у пошуках якогось наочного прикладу, який досі не використовував. І, як і завжди, знайшов його на стіні, перед собою.

— Ви цікавитеся мистецтвом, Ландере?

— Трохи. Дружина цікавиться, у всякому разі.

— Моя теж. Бачите он ту картину? — Я вказав на «Sara gets undressed», портрет двометрової висоти на латексі — жінка у зеленій сорочці, схрестивши руки, збирається зняти через голову червоний светр. — Подарунок моєї дружини. Художник Джуліан Опай, річ ціною у чверть мільйона крон. Чи є у вас предмет мистецтва такої цінової категорії?

— Взагалі-то так.

— Вітаю. Чи можна, дивлячись на нього, вгадати, скільки він коштує?

— Навряд чи.

— Саме так — навряд чи. Ось ця картина складається з кількох штрихів, голова жінки — це овал, нуль без обличчя, а фарбу нанесено рівно, без жодної текстури. До того ж її оцифровано, тож її можна роздрукувати, натиснувши одну клавішу.

— Жах.

— Єдина — на мій погляд, єдина — підстава для того, щоб картина коштувала чверть мільйона, — це репутація художника. Чутки про те, що він майстер, віра ринку в те, що він геній. Тому що геніальність — це така річ, яку руками не помацаєш, і ніхто ніколи у ній цілковито не впевнений. Ось так і з керівниками, Ландере.

— Я розумію. Репутація. Керівник має викликати довіру.

Позначаю у себе: НЕ ДУРЕНЬ.

— Звісно, — продовжую я. — Усе залежить від репутації. Не тільки заробітна платня керівника, але і ціна акцій підприємства на біржі. То яким же витвором мистецтва ви володієте й у скільки він оцінюється?

— Автолітографія Едварда Мунка «Брошка». Ціна мені невідома, але…

Я нетерпляче махнув рукою.

— На останньому аукціоні вона йшла за триста п’ятдесят тисяч, — сказав він.

— А як така цінність захищена від викрадення?

— У нашому будинку добра охоронна система, — сказав він. — «Триполіс». У всіх сусідів така.

— «Триполіс» добрий, але дорогий — у мене теж він стоїть. Тисяч вісім на рік. А скільки ви інвестували у власну професійну репутацію?

— У сенсі?

— Двадцять тисяч? Десять тисяч? Менше?

Він здвигнув плечима.

— Жодного ере, — сказав я. — У вас резюме та кар’єра, які коштують у десять разів дорожче за картину, про яку ви говорили. Однак за цим усім ніхто не приглядає, жоден охоронець. Тому що ви не вважаєте це за потрібне. Ви вважаєте, що результат вашого керівництва акціонерним товариством говорить сам за себе. Адже так?

Ландер не відповів.

— Однак, — сказав я, нахилившись уперед та стишивши голос, начебто збираючись повідомити якусь таємницю, — це не так. Результат — це картина Опая: кілька рисок та нуль без обличчя. Картина — ніщо, репутація — усе. Саме це ми і можемо вам запропонувати.

— Репутацію?

— Ви сидите тут переді мною, один із шести достойних кандидатів на керівну посаду. От тільки не думаю, що ви її отримаєте. Тому що для такої посади ваша репутація заслабка.

Рот його відкрився ніби для крику протесту. Який так і не прозвучав. Я знову відкинувся на високу спинку крісла, воно заскрипіло.

— Господи, та ви ж щосили домагалися цієї роботи! А потрібно було лишень, аби якась підставна особа вказала нам на вас, а ви б потім при зустрічі з нами запевняли, що нічого про це не знаєте. Адже топ-менеджера ще треба вполювати, вони не з’являються самі, готові — підстрелені та оббіловані.

Я бачив — мої слова мали успіх. Він був приголомшений. Це вам не звичайна анкета для інтерв’ю, ні Кюте, ні Диск, ні ще який-небудь з подібних тупих та незручних списків-питань, винайдених психологами з більш чи менш вираженою психологічною приглухуватістю і так званими спеціалістами з людського потенціалу, геть позбавленими останнього. Я знову притишив голос:

— Сподіваюся, ваша дружина не надто засмутиться, коли сьогодні ввечері ви повідомите їй це. Що так і не отримали роботи своєї мрії. Що кар’єра цього року знову лишається у режимі очікування. Як, власне, і минулого…

Він підскочив у своєму кріслі. В яблучко! Ще б пак! Це ж Роджер Браун у дії, найяскравіша зірка рекрутингового небокраю на сьогодні!

— Минулого року?

— А що, хіба ні? Адже ви пропонували свою кандидатуру на керівну посаду в «Денья». Майонез та печінковий паштет, чи не так?

— Я вважав, що це конфіденційна інформація, — мляво промовив Ієреміас Ландер.

— Так воно і є. Але у мене така робота — усе відслідковувати. Ось я і відслідковую. Доступними мені методами. Безглуздя — претендувати на посаду, якої не отримаєш, а надто у вашому становищі.

— У моєму становищі?

— Ваші папери, ваші професійні досягнення, результати тестів та моє враження від спілкування з вами вказують мені на те, що все необхідне у вас є. Чого вам не вистачає, так це репутації. А в репутації найголовніше — ексклюзивність. Метушіння у пошуках негарантованої роботи підривають ексклюзивність. Ви керівник, ви готові зайняти не будь-яку, а саме ту посаду! Саме те, єдине місце. І ми вам його запропонуємо. На срібному блюдечку.

— Правда? — сказав він, знову примушуючи себе упевнено посміхнутися. Та йому це не вдалося.

— Я б дуже хотів, щоб наша команда над вами попрацювала. Ви не повинні шукати іншої роботи. Не повинні погоджуватися, якщо вам зателефонують з інших агентств із привабливими пропозиціями. Ви маєте триматися тільки нас. Бути ексклюзивом. Дати нам можливість вибудувати вашу репутацію і захищати її. Дозволити нам стати для вашої репутації тим, чим «Триполіс» став для вашого будинку. За два роки ви прийдете до дружини із набагато прибутковішою посадою, аніж та, про яку йде мова. Гарантовано.

Ієреміас Ландер провів великим і вказівним пальцями уздовж ретельно поголеного підборіддя.

— Гм. Усе не зовсім так, як я розраховував.

Поразка начебто заспокоїла його. Я нахилився до нього. Розвів руки. Повернув долоні. Подивився йому в очі. Дослідження показали, що сімдесят вісім відсотків враження під час інтерв’ю залежить від мови тіла, і тільки вісім — від того, що ти говориш. Решта — це одяг, запах з рота та з-під пахв і те, що висить у тебе на стінці. Я володів мовою тіла бездоганно. І в цей момент я, користуючись ним, транслював відкритість та щиросердість. І врешті запросив його на вогник:

— Послухайте, Ландере. Завтра сюди приїде голова правління замовника і керівник його інформаційної служби для зустрічі з одним із кандидатів. Я б хотів, щоб з вами вони теж зустрілися. О дванадцятій — вас влаштує?

— Чудово, — відповів він, не намагаючись удавати, що йому треба спершу зазирнути у свій щоденник. Він подобався мені дедалі більше.

— Я б хотів, щоб ви вислухали, що у них там є, а потім ввічливо відмовилися, оскільки на даний момент вас це вже не цікавить, і пояснили б, що це не та пропозиція, на яку ви очікували, і побажали б їм успіхів.

Ієреміас Ландер схилив голову набік:

— А чи не виглядатиму я несерйозним?

— Ви виглядатимете амбітним. Людиною, що знає собі ціну. Людиною, чиї послуги ексклюзивні. І це початок історії, яку ми… — Я змахнув рукою.

— Репутація?

— Саме так. Ну що, домовились?

— На два роки.

— Гарантую.

— А як саме ви це гарантуєте?

Я записав: РАПТОМ ЩО, ЗНОВ ПЕРЕХОДИТЬ У НАСТУП.

— Бо я призначу вас на одну з тих посад, про які говорив.

— Але як? Не ви ж ухвалюєте рішення.

Я знову прикрив очі. Цей образ асоціювався у Діани, моєї дружини, з образом неквапливого лева, пересиченого володаря савани. Образ мені подобався.

— Моя рекомендація — це і є рішення замовника, Ландере.

— Тобто?

— Так само як ви не шукатимете більше роботи, не знаючи напевне, чи отримаєте її, я ніколи не даю рекомендацій, до яких замовник не дослухався б.

— Та невже? Ніколи?

— Принаймні, такого ніхто не пригадає. Я нікому нікого не рекомендую, якщо не впевнений на сто відсотків, що замовник скористається моєю рекомендацією, — в іншому випадку нехай краще замовлення дістанеться конкурентам. Навіть якщо у мене три блискучі кандидати і я впевнений на дев’яносто відсотків.

— Але чому?

Я посміхнувся.

— Відповідь починається на літеру «р». На якій і вибудувано всю мою кар’єру.

Ландер похитав головою і посміхнувся:

— Мені казали, що ви феноменальний, Брауне. Тепер я розумію, що малося на увазі.

Я посміхнувся і встав.

— Тепер я пропоную вам повернутися додому і повідомити своїй прекрасній дружині, що ви відмовилися від цієї роботи, оскільки вирішили цілити вище. Закладаюся, на вас очікує приємний вечір.

— Чому ви робите це для мене, Брауне?

— Тому що комісійні, які ваш роботодавець заплатить нам, складають третину вашої номінальної зарплатні за перший рік. Чи відомо вам, що Рембрандт мав звичку ходити на аукціони, щоб підіймати ціни на свої картини? Навіщо мені продавати вас за два мільйони, якщо, трохи попрацювавши над репутацією, ми зможемо продати вас за п’ять? Єдине, чого ми вимагаємо, — щоб ви довірили це нам. Ну як, домовились? — Я простягнув йому руку.

Він жадібно схопив її:

— У мене відчуття, що це була корисна розмова, Брауне.

— Приєднуюся до вашої думки, — сказав я, відзначивши для себе, що слід буде дати йому кілька рекомендацій стосовно техніки рукостискання, перш ніж він зустрінеться із замовником.

Фердинанд прослизнув у мій кабінет, щойно Ієреміас Ландер пішов.

— Бее! — сказав він і скривився, помахавши долонею перед носом. — «Eau de camouflage».[1]

Я кивнув, відчиняючи вікно, щоб провітрити. Фердинанд мав на увазі, що кандидат використав забагато парфумів, щоб заглушити запах нервозного поту, який зазвичай заповнює наші кімнати для допитів.

— Принаймні це був «Клайв Крістіан», — сказав я. — Дружина купила. Так само, до речі, як і костюм, туфлі, сорочку та краватку. І це була її ідея — підфарбувати скроні у сивину.

— А звідки ти знаєш? — Фердинанд опустився у крісло, у якому до нього сидів Ландер, але одразу ж підскочив, не приховуючи огиди, бо відчув вологе тепло, яке ще зберігалося в оббивці.

— Він просто пополотнів, варто було мені натиснути кнопку «дружина», — відповів я. — Я передбачив, що вона буде розчарована, коли він повідомить їй, що не отримає цієї роботи.

— Кнопка «дружина»! Звідки у тебе це, Роджере? — Фердинанд пересів в інше крісло і поклав ноги на стіл — досить пристойну імітацію кавового столика від Ногучі, — взяв апельсин і почав чистити його так, що ледь помітний фонтан бризок змочив його ретельно випрасувану сорочку. Як для гомосексуаліста, Фердинанд був надто неохайним. Як і надто гомосексуальним для мисливця за головами.

— Інбау, Рейд і Баклі, — сказав я.

— Ти і раніше так говорив, — сказав Фердинанд. — Ну і як воно після ближчого розгляду? Краще, ніж Кюте?

Я посміхнувся.

— Це дев’ятиступенева система ведення допитів, Фердинанде. Це як автомат у порівнянні з рогаткою, штука, яка не боїться бруду і не бере полонених, але дає швидкий та надійний результат.

— І який же результат, Роджере?

Я знав, чого він хоче, цей Фердинанд, і це було нормально. Він хотів дізнатися, в чому ж секрет, що ж робить мене найкращим, а його — відповідно — ні. І я дав йому те, чого він хотів. Тому що так треба, знаннями належить ділитися. І ще тому, що він і з цими знаннями ніколи не стане кращим за мене і буде ходити в сорочках, які пахнуть цитрусовими шкірками, і піддивлятися, раптом у когось є система, метод, підхід кращий, ніж у нього самого.

— Підкорення, — відповів я. — Визнання. Чесність. Систему побудовано на найпростіших принципах.

— Наприклад?

— Наприклад, ти починаєш розпитувати підозрюваного про його родину.

— Ха, — сказав Фердинанд. — Я і сам так роблю. Від цього вони почуваються упевненіше — коли можуть поговорити про те, що добре знають, про щось близьке. І водночас, самі трохи відкриваються.

— Безумовно. Але це ще допомагає відчути їхні слабкі місця. Ахіллесову п’яту. Яку можна буде використовувати у ході подальшого допиту.

— Ух, ну й термінологія!

— А потім, уже в ході допиту, коли доведеться говорити на болісні теми — про те, що сталося, про вбивство, в якому людина підозрюється, коли вона відчує себе настільки самотньою і покинутою всіма, що їй захочеться кудись сховатися, — ти слідкуєш, щоб паперовий рушник лежав на столі на такій відстані від підозрюваного, щоб той не міг дотягнутися.

— Це навіщо ж?

— Бо так само собою наростає крещендо і настає час натиснути на чутливу кнопку. Ти маєш спитати, що подумають його діти, коли дізнаються, що їхній батько вбивця. І тут, коли на очі йому навертаються сльози, ти і простягаєш йому той самий паперовий рушник. Ти стаєш тим, хто все зрозуміє, хто допоможе, кому можна довіритися і розповісти все, що так мучить. Розповісти про це безглузде вбивство, яке сталося якось само по собі.

— Убивство? Щось я ні холери не розумію. Ми ж наймаємо персонал, чи не так? Адже ми не намагаємося пришити їм убивство?

— Я особисто намагаюся, — сказав я і схопив свій піджак, що висів на офісному стільці. — Ось чому я найкращий у місті мисливець за головами. До речі, підеш завтра на інтерв’ю клієнта з Ландером?

— Я?

Я відчинив двері і пішов коридором разом із Фердинандом, який чимчикував слідом, — повз 25 інших кабінетів, з яких і складалася «Альфа», рекрутингова фірма середньої величини, що існувала вже 15 років і приносила щороку від п’ятнадцяти до двадцяти мільйонів, які, не враховуючи вкрай мізерних бонусів кращим з нас, потрапляють у кишеню власника у Стокгольмі.

— Та дрібниці. Усі дані у файлі. Домовились?

— Домовились, — сказав Фердинанд. — За однієї умови.

— Умови? Це я роблю тобі послугу.

— Вернісаж у галереї, який влаштовує сьогодні ввечері твоя дружина…

— Так, і що з ним?

— Чи можу я туди сходити?

— А тебе запрошено?

— Ось! Мене запрошено?

— Не думаю.

Фердинанд різко зупинився і зник з мого поля зору. Я йшов далі, знаючи, що він стоїть опустивши руки, проводжає мене поглядом і думає, що ось і цього разу йому не пощастить ні випити шампанського в компанії золотої молоді, нічних фей, зірок і багатіїв з Осло, ні потусуватися у тому легкому гламурі, який завжди оточує Діанині вернісажі, ані зав’язати контакти з потенційними кандидатами на ексклюзивні місця, включаючи ліжко та інші непевні зв’язки. Бідолаха.

— Роджере? — Це була дівчина за столом у приймальні. — Вам надійшло два дзвінки. Один…

— Не зараз, Одо, — відповів я на ходу. — Я вийду на сорок п’ять хвилин. І дзвінки приймати не треба.

— Але…

— Самі передзвонять, коли щось важливе.

Непогана дівчинка, тільки вчити її ще і вчити, цю Оду. Чи вона Іда?

2. У третинному секторі економіки

Свіже солонувате осіннє повітря із запахом вихлопних газів породжувало асоціації з морем, видобутком нафти і валовим внутрішнім продуктом. Навскісні сонячні промені відбивалися у вікнах офісних будівель, що відкидали громіздкі прямокутні тіні на те, що колись було промзоною. Тепер вона стала районом супердорогих бутиків і квартир та супердорогих офісів супердорогих консультантів. З місця, де я стояв, мені було видно три фітнес-центри, де всі години вже розписано з ранку до пізнього вечора. Молодий хлопець у костюмі від Корнеліані й окулярах у стилі «я-ботанік» шанобливо зі мною привітався, коли я проходив повз нього, і я милостиво кивнув йому у відповідь. Я не мав уявлення, хто він, знав лише, що він напевне з якоїсь іншої рекрутингової фірми. Едвард У Келлі, чи що? Тільки хедхантер може так шанобливо вітатися з хедхантером. Або, простіше кажучи, ніхто окрім хедхантерів не вітався б зі мною, бо просто не знає, хто я. По-перше, я обмежив свої соціальні контакти товариством своєї дружини Діани. По-друге, я працюю на фірмі, котра — так само як і Келлі — відноситься до числа ексклюзивних, які уникають світитися у ЗМІ і про які ви, як вам здається, ніколи не чули; втім, якщо у вас достатня кваліфікація, щоб зайняти одну з провідних посад у цій країні, й однієї чудової днини вам зателефонують від нас, то щось у вас всередині клацне: ця контора, «Альфа», де ж я чув цю назву? Може, на нараді концерну у зв’язку із призначенням нового директора відділу? Отже, щось ви про нас таки чули. Але нічого не знаєте. Адже скромність — наша головна чеснота. І єдина. Оскільки решта — це значною мірою брехня найпримітивнішого типу. Візьмемо хоча б те, як я завершую чергову співбесіду завченою мантрою: «Ви — саме та людина, яку я шукав для цієї посади. Для якої ви, я думаю, ні, я знаю це напевне — оптимально підходите. А отже, і ця посада оптимально підходить вам. Повірте мені».

Ну-ну. От якраз вірити мені і не варто.

Так, я припустив би Келлі. Або Амрупа. Судячи з прикиду, цей чувак принаймні не з тих великих, безпонтових, неексклюзивних контор на кшталт «Manpower» чи «Adecco». Але і не з цих мікроскопічних і розпонтованих типу «Hopeland», бо тоді б я знав, хто він. Звісно, він може бути із солідної контори середнього рівня понтів, як, наприклад, «Mercury Urval» чи «Дельфа», або з якоїсь дрібної, зовсім без понтів і без імені, які наймають керівників середньої ланки і тільки з нашого дозволу та конкурують з нами, великими хлопчиками. І програють, і вертаються назад, підшукувати директорів магазинів та головних бухгалтерів. І шанобливо вітаються з такими, як я, сподіваючись, що, можливо, одного разу ми про них згадаємо і покличемо до себе на роботу.

У нас, мисливців за головами, не існує жодних офіційних рейтингів, жодних досліджень суспільної думки, які є в агентів з нерухомості, жодних щорічних фестивалів з винагородами, як у телевізійників чи рекламників. Але ми знаємо. Знаємо, хто цар гори, хто серйозно ризикує, а кому гаплик. Ми здійснюємо подвиги у тиші, а ховаємо у гробовому мовчанні. Та цей хлопчина, який щойно зі мною привітався, знає, що я — Роджер Браун, мисливець за головами, який жодного разу не запропонував кандидатові роботи, яку б той не отримав, який, якщо виникає потреба, заплутує, примушує, ламає кандидата і приставляє його до стіни, той, чиїм оцінкам клієнти сліпо довіряють і без жодних сумнівів вручають долю своєї фірми у його — і тільки його — руки. Інакше кажучи, не рада директорів порту Осло призначила нового керівника транспортної служби, не автопрокатний концерн AVIS — керівника відділення «Скандинавія», і, звісно ж, не комунальне управління призначило директора електростанції у Сирдалі. А я.

Я вирішив узяти хлопчину на замітку. ГАРНИЙ КОСТЮМ. ЗНАЄ, КОМУ ТРЕБА ВИКАЗУВАТИ ПОВАГУ.

Я набрав номер Уве в таксофоні біля магазинчика «Нарвесен», перевіряючи водночас свій мобільний. Вісім викликів. Я видалив усі.

— У нас є кандидат, — сказав я, коли Уве врешті-решт узяв слухавку. — Іереміас Ландер, Монолітвейєн.

— Що, перевірити, чи є він у нас?

— Ні. Я знаю, що він у вас є. Його запрошено на другу співбесіду завтра. З дванадцятої до другої. О дванадцятій нуль-нуль. Даєш мені годину. Згода?

— Ага. Щось іще?

— Ключі. В «Суші & Кава», за двадцять хвилин?

— За півгодини.

Дерев’яною бруківкою я неквапно йшов до «Суші & Кава». Вибір такого дорожнього покриття, більш крихкого, більш мазкого і до того ж більш дорогого, ніж звичайний асфальт, був спричинений, вочевидь, потребою в ідилії, тугою за чимось одвічним, незмінним, достеменним. Принаймні достеменнішим за цю декорацію в районі, де нещодавно в поті чола створювалися реальні речі, продукт невгамовного гудіння полум’я і тяжких ударів молота. А тепер — ніби далеке відлуння — гудіння кавових машин та брязкіт заліза об залізо у фітнес-центрах. Адже це — перемога робітника третинного сектора економіки над робітником фабрики, перемога фікції над реальністю. І вона мені до душі.

Я поглянув на діамантові сережки, які ще раніше помітив у вітрині ювеліра навпроти «Суші & Кава». Вони б дуже пасували Діані. Але стали б катастрофою для мого бюджету. Я відкинув цю думку, перетнув вулицю і зайшов у заклад, де, судячи з вивіски, продають суші, а насправді — дохлу рибу. Зате до їхньої кави я не мав жодних претензій. Людей всередині було небагато. Стрункі, щойно після пробіжки платинові блондинки, досі у спортивних костюмах, тому що їм навіть не могло спасти на думку прийняти душ у фітнес-центрі пліч-о-пліч з простими смертними. Дивно взагалі-то, адже вони вклали цілий статок у свої тіла, які, по суті, теж є перемогою фікції. Вони теж співробітниці третинного сектора, точніше кажучи, частина персоналу, що обслуговує багатого чоловіка. Ці жінки, хай вони навіть повні дурепи, все одно підуть вивчати юриспруденцію, інформатику та історію мистецтва як додатковий догляд за собою, примушуючи суспільство фінансувати кілька років їхнього навчання в університеті тільки заради того, щоб ці освічені ляльки сиділи потім вдома або в кав’ярні та ділилися досвідом про те, як зробити так, щоб їхні спонсори лишалися досить задоволеними, дещо ревнували і трохи ходили на задніх лапках. Поки нарешті міцно не прив’яжуть їх за допомогою дітей. А з народженням дитини все, звісно ж, змінюється, центр влади зсунуто, чоловіка кастровано і йому мат. Дитина…

— Подвійний кортадо, — замовив я і всівся на високий стілець біля барної стійки.

Я із задоволенням роздивлявся жінок у дзеркалі. Я щасливий чоловік. Діана зовсім не така, як ці молоді безмозкі паразитки. Їй дано все, чого позбавлено мене. Дбайливість. Вміння співчувати. Вірність. Благородство. Якщо коротко — вона прекрасна душа у прекрасному тілі. Але краса її не канонічна, її пропорції особливі. Діану наче намальовано у стилі «манга», як тих дещо лялькових персонажів японських коміксів. Обличчя у неї маленьке, з дуже маленьким вузькогубим ротом, маленьким носом і великими, трохи здивованими очима, що стають злегка витрішкуватими від утоми. Та на мій погляд, саме такі відхилення від стандарту і створюють красу, роблять її безсумнівною. Що змусило її обрати мене? Сина шофера, студента-економіста, із здібностями трошки вище середніх, із перспективами трошки менше середніх і із зростом значно меншим за середній.

Ще років п’ятдесят назад з моїми метром шістдесятьма вісьмома я не видавався б коротуном, принаймні за середньоєвропейськими нормами. А якщо почитати історію антропометрії, то виявиться, що усього сто років тому метр шістдесят вісім вважався для Норвегії середнім зростом. Та розвиток людства пішов у невигідному для мене напрямку.

Ну нехай тоді вона вибрала мене у певному душевному сум’ятті; незбагненним лишається інше: те, що така жінка, як Діана, — яка могла б звабити будь-кого, усіх, кого забажає, — кожен ранок прокидається і досі жадає мене. Що за таємниче осліплення не дає їй побачити моєї нікчемності, моєї віроломної натури, моєї слабкості при зустрічі із перепонами і моєї тупої злості при зустрічі з тупою злістю. Чи вона не хоче цього бачити? Чи справа у моєму вмілому підступному розрахунку, завдяки якому моє істинне «я» виявилося поза цим благословенним полем зору дії закоханості? І, ясна річ, у дитині, якої я досі не хотів мати. Яку владу я маю над цим янголом у людській подобі? За словами Діани, я зачарував її з першого ж погляду сумішшю пихатості та самоіронії. Це сталося на одній скандинавській вечірці у Лондоні, причому спершу Діана справила на мене таке враження, як ці жінки, що тут сидять: скандинавська вродлива білявка із західного Осло, що вивчає історію мистецтва в одній із світових столиць, у проміжках між заняттями працює моделлю, бореться проти війни і злиднів у всьому світі і любить життя та розваги. На те, щоб зрозуміти, що я помилився, пішло три години та шість пляшок «Гіннесса». По-перше, виявилося, що вона і правда захоплюється мистецтвом, аж до одержимості. По-друге, вона примудрилася дати мені зрозуміти, що їй щиро неприємно бути частиною системи, котра веде війни проти людей, які не бажають стати частиною західного капіталістичного світу. Саме Діана пояснила мені той факт, що експлуатація країн, що розвиваються, розвиненими країнами, навіть за умови надання допомоги для розвитку, завжди була і буде вигідною. По-третє, вона розуміла гумор, мій гумор, завдяки якому хлопець із моїм зростом може причарувати даму зростом метр сімдесят із гаком. І по-четверте — що безсумнівно було вирішальним для мене, — вона була не дуже вправна у мовах, але неперевершена у логіці. Англійською вона говорила, м’яко кажучи, недолуго і посміхаючись зізналась, що їй жодного разу не довелося скористатися ані французькою, ані іспанською. Тоді я припустив, що у неї напевне чоловічий склад інтелекту і вона любить математику. Вона лише здвигнула плечима, та я не відставав і розповів їй про майкрософтівський тест для співбесід, де кандидатам пропонуються готові логічні задачі.

— Причому те, як кандидати сприймають таку задачу, не менш важливе, ніж те, чи зуміють вони її розв’язати.

— Давай уже, — сказала вона.

— Якщо просте число…

— Стривай! «Просте число» — це яке?

— Те, що ділиться тільки на себе та на одиницю.

У неї на обличчі і досі не з’явилося того відстороненого виразу, яке зазвичай з’являється у жінок, варто завести розмову про числа, і я продовжував:

— Часто буває, що прості непарні числа ідуть підряд. Наприклад, одинадцять і тринадцять. Сімнадцять і дев’ятнадцять. Двадцять дев’ять і тридцять один. Розумієш?

— Розумію.

— Та чи існують приклади трьох послідовних непарних чисел, які усі були б простими?

— Звичайно ж ні, — сказала вона і піднесла келих з пивом до рота.

— Ага. І чому ж?

— Вважаєш, я зовсім дурепа? У числовому ряду з п’яти послідовних чисел одне з непарних обов’язково буде кратне трьом. І що далі?

— Далі?

— Ну, далі, в чому логічна задача?

Вона зробила великий ковток пива з келиха і подивилася на мене з неприхованою нетерплячою цікавістю. У «Майкрософт» кандидатам дається три хвилини на те, щоб дати пояснення, яке вона дала за три секунди. У середньому цю задачу розв’язували п’ятеро зі ста. І я думаю, що я закохався у неї саме через це. Пам’ятаю, принаймні, що я написав тоді на серветці: ПРИЙНЯТИ.

І я знав тоді, що можу закохати її у себе, тільки доки ми сидимо, і що варто мені піднятися, як чари буде зруйновано. Тож я продовжував говорити. Ще говорити. Говорячи, я виростав до метра вісімдесяти п’яти. Говорити я вмію. Та вона перервала мене, щойно я розійшовся.

— А ти любиш футбол?

— А… а ти? — розгубився я.

— Завтра «Куїнз Парк Рейнджерз» грають проти «Арсеналу» в Кубку Ліги. Тобі цікаво?

— Ще б пак, — відповів я. Маючи на увазі, що мені цікава Діана — до футболу я цілком байдужий.

У шарфі у темно-синю смужку вона кричала до хрипоти в лондонському осінньому тумані на Лофтус-роуд, поки її маленьку нікчемну команду «Куїнз Парк Рейнджерз» ганяв як хотів великий дядько «Арсенал». Я не міг відвести погляду від її страдницького обличчя і з усієї гри зрозумів тільки те, що у «Арсеналу» шикарна форма, біла з червоним, а у «Рейнджерз» — біла у синю смужку, від чого здавалося, що полем бігають карамельки.

Під час перерви я спитав, чому вона не вибрала сильну команду на зразок «Арсеналу», яка мала б усі шанси на перемогу, замість цих комічних статистів, «Рейнджерз».

— Тому, що я їм потрібна, — відповіла вона. Цілком серйозно. Я їм потрібна. Тепер я розумію мудрість слів, яку тоді не вловив. І, гортанно розсміявшись, вона спорожнила пластиковий келих пива. — Вони як безпомічне маля. Подивись на них. Вони такі лапочки.

— І в повзунках, — сказав я. — «Пустіть до мене малих цих…» Це що, твій девіз?

— Гм, — відповіла вона, схилила голову набік і глянула на мене, широко посміхнувшись. — Певно, що так.

І ми обоє засміялися. Легко й невимушено.

Результатів матчу я не пам’ятаю. Хоча ні, пам’ятаю: поцілунок біля суворого цегляного пансіонату для дівчат «Шепердз-Буш». І самотня безсонна ніч з божевільними й виразними фантазіями. За десять днів я побачив її обличчя у хиткому світлі стеаринової свічки, вставленої у винну пляшку на її нічному столику. Ми тоді вперше кохалися, очі у неї були заплющені, жилка на лобі напнулася, на обличчі були чи то злість, чи то біль, поки її стегна шалено билися об мої. Таке саме страдницьке обличчя, як і тоді, коли її «Рейнджерз» вилетіли з Кубка Ліги. Потім вона сказала, що любить моє волосся. Пізніше це стане рефреном мого життя, але тоді я почув це вперше.

Минуло півроку, перш ніж я зізнався їй, що якщо мій тато працює в посольстві, це не обов’язково означає, що він дипломат.

— Шофер, — повторила вона, притягнула до себе мою голову і поцілувала. — Отже, він зможе привезти нас із церкви на посольському лімузині?

Я не відповів, але наступної весни ми обвінчалися, з розкошами, але без помпи, у соборі Святого Патріка у Хаммерсміті. Відсутність помпи виражалася в тому, що я вмовив Діану на весілля без друзів і родичів. Без батька. Тільки ми, чисті та невинні. А розкішною була сама Діана, вона блищала, як два сонця і місяць на додачу. До речі, і «Рейнджерз» того дня виграли, тож таксі пробиралося до її однокімнатної квартирки в «Шепердз-Буш» крізь натовп їхніх уболівальників з карамельними прапорами і прапорцями. Ми жили самі для себе. І тільки коли ми нарешті повернулися в Осло, вона завела мову про дітей.

Я поглянув на годинника. Уве мав уже прийти. Поглянувши у дзеркало, я зустрівся поглядом з однією з блондинок. Погляди зачепилися достатньо надовго, щоб це можна було при бажанні зрозуміти неправильно. Красуня з порносайта, якісна робота пластичного хірурга. Та у мене бажання не було. І мій погляд ковзнув далі. Саме з цього почалася моя перша ганебна пригода — з надто довгого погляду. Перший акт мав місце в галереї. Другий — тут, у «Суші & Кава». Третій — у маленькій квартирці на Ейлерт-Сундс-гате. Але Лотте — це закритий розділ, і такого більше ніколи, ніколи більше не станеться. Мій погляд продовжував далі ковзати залом і зупинився.

Уве сидів за столиком, якраз навпроти входу. І робив вигляд, що читає «Дагенс нерінгслів».[2] Що вже само по собі чудасія. Мало сказати, що Уве Чикерюд зовсім не цікавився курсами акцій і більшою частиною того, що відбувається у так званому суспільстві, — він і читав не без зусиль. І писав. Досі пам’ятаю його заяву про прийом на роботу начальником охоронного агентства — з такою кількістю орфографічних помилок, що я повеселився від душі.

Я зістрибнув з високого табурета і попрямував до його столика. Він сидів, склавши «Дагенс нерінгслів», і я вказав головою на газету. Він посміхнувся, показуючи, що її можна взяти. Я мовчки забрав її і повернувся на своє місце за барною стійкою.

Наступної хвилини я почув, як грюкнули вхідні двері, і, глянувши у дзеркало, побачив, що Уве Чикерюд уже пішов. Я погортав газету до сторінок з курсами акцій, обережно накрив рукою ключ, що там лежав, і опустив його у кишеню піджака.

Коли я повернувся в офіс, на мобільному мене очікувало шість есемесок. Я зітер п’ять з них, не читаючи, і відкрив шосту, від Діани:

Нагадую, сьогодні ввечері вернісаж, ти мій талісман.

Вона вставила смайлик у сонячних окулярах, один з приколів телефону від «Прада», який я подарував їй на тридцятидворіччя минулого літа. «Якраз про нього я і мріяла!» — скрикнула вона, розірвавши подарунковий папір. Але ми обоє знали, про що вона мріяла більше за все. І чого я так і не дав їй. Але тим не менш вона збрехала і поцілувала мене. Чи можна хотіти більшого від жінки?

3. На вернісажі

Метр шістдесят вісім. Немає потреби ходити до ідіота-психолога, щоб зрозуміти: це вимагає компенсації, маленький зріст потребує великих справ. Ми знаємо, що неймовірну кількість найзначніших витворів людства створено коротунами. Ми підкорили імперії, породили найгеніальніші ідеї, зафільмували найпрекрасніших жінок — коротше кажучи, ми завжди обираємо туфлі на високій платформі. Окремі недоумки, виявивши, що багато сліпих стає прекрасними музикантами, а деякі аутисти можуть добувати в думці квадратні корені, роблять висновки, буцімто будь-яка неповноцінність — це приховане благо. По-перше, це маячня. По-друге, я не те щоб карлик, я лишень трохи нижче середнього зросту. По-третє, більше сімдесяти відсотків людей вищого соціального прошарку мають зріст вище середнього по своїй країні. Високий зріст також напряму корелює з інтелектом, рівнем статків та рейтингом у суспільній думці. Коли я пропоную людину на керівну посаду в економіці, зріст для мене — один з найголовніших критеріїв. Високий зріст передбачає повагу, довіру та авторитет. Високі люди — помітні, вони не можуть сховатися, вони як щогли, з яких вітром здуває будь-який бруд, вони можуть спокійно стояти там, де стоять. А коротуни снують у каламутній воді біля самого дна, у них є потаємний план, своя програма, головне в якій те, що ти — коротун.

Нісенітниця, звісно, але коли я обираю кандидата, я керуюся не тим, що даний суб’єкт буде краще працювати, а тим, що він більше сподобається клієнтам. Я знаходжу для них світлу голову, що сидить на такому тілі, яке б їх влаштовувало. Судити про перше самі вони не в змозі, зате друге бачать на власні очі. Так само, як багатенькі так звані поціновувачі на вернісажах Діани — їм не вистачає знань оцінити портрет. Зате вони в змозі прочитати підпис художника. У світі безліч людей, які платять шалені гроші за погані картини гарних художників. І за посередні голови на високих тілах.

Я їхав на новому «вольво-880» вгору звивистою дорогою, що вела до нашого нового і занадто дорогого будинку в районі Воксенколлен. Я купив його, бо коли ми його дивилися, у Діани було страдницьке обличчя. Жилки на лобі, які проступали, коли ми кохалися, поголубішали й запульсували над мигдалеподібними очима. Вона підняла праву руку і прибрала пасмо короткого, гарного, солом’яного кольору волосся за праве вухо, начебто щоб краще чути, щоб вслухатися і перевірити, чи не обманюють її очі: що це саме той будинок, який вона шукала. І я зрозумів її без жодного слова. І навіть коли вогонь у її очах згас, після того, як агент сказав, що їм уже запропоновано на півтора мільйона більше від заявленої вартості, я знав, що мушу купити їй цей будинок. Оскільки тільки через таку жертву я можу спокутувати те, що відмовив її народжувати дитину. Вже не пам’ятаю, які аргументи я наводив на користь аборту, та всі вони були фальшивими. А правда була в тому, що якщо ми з нею насправді займемо усі триста шалено дорогих метрів, місця для дитини тут уже не буде. Точніше, тут не буде місця для мене і дитини одночасно. Адже я знав Діану. Вона, на відміну від мене, патологічний однолюб. Я зненавидів би цю дитину з першого дня. Замість цього я запропонував їй іншу ниву. Будинок. І галерею.

Я звернув на під’їзну доріжку. Камера гаража розпізнала машину здалеку, і ворота відчинилися автоматично. «Вольво» ковзнув у прохолодні сутінки, і двигун полегшено зітхнув, коли двері гаража безшумно опустилися за спиною. Я вийшов в одні з бічних дверей і попрямував доріжкою, вимощеною пласкими каменями, до будинку. Це була розкішна будівля, зведена у 1937 році Уве Бангом, функціоналістом, який, однак, вважав, що естетика важливіша за витрати, і в цьому розумінні був з Діаною спорідненою душею.

Я часто думав, що ми могли б продати будинок і переїхати у житло, яке було б скромнішим, повсякденнішим, зручнішим, врешті-решт. Але щоразу, приходячи додому, коли, як от зараз, низьке вечірнє сонце окреслює силуети дерев, малює їх світлом і тінню на фоні далекого лісу кольору червоного золота, я розумію, що це неможливо. Я не можу зупинитися. Просто-напросто я кохаю її і не можу інакше. А звідси — усе: дім, галерея, що відбирає усі гроші, дорогі докази мого кохання, яким вона не знаходить застосування, і стиль життя, на який у нас не вистачає коштів. Усе заради того, аби заглушити її тугу.

Я зачинив за собою двері, скинув туфлі і відімкнув сигналізацію за двадцять секунд до того, як спрацював би сигнал на пульті у «Триполісі». Ми з Діаною довго обговорювали пароль, перш ніж дійшли згоди. Вона пропонувала слово «ДЕМІЕН», на честь її улюбленого художника Деміена Хьорста, але я вважав, що це таємне ім’я її ненародженої дитини, і тому наполіг на випадковому сполученні слів та цифр, щоб складніше було підібрати. І вона поступилася. Як завжди, коли я проявляв жорсткість у відповідь на жорсткість. Або у відповідь на м’якість. Тому що Діана була м’якою. Не слабкою, але м’якою та піддатливою. Як глина, на якій найменше натискання лишає відбиток. І цікаво те, що чим більше вона відступала, тим сильнішою робилася. І тим слабшим ставав я. Тож урешті-решт вона височіла наді мною гігантським янголом, хмарою моєї провини, мого обов’язку і мого нечистого сумління. І скільки б я не горбився, скільки б голів не вполював, скільки б не нагріб бонусів з центрального офісу, цього у будь-якому разі було замало.

Я піднявся сходами у вітальню і на кухню, стягнув із себе краватку, відчинив вбудований холодильник «Саб-Зіро» і дістав звідти пляшку «Сан-Мігеля». Не традиційного «Еспешіал», а «1516», суперм’якого пива, якому Діана надавала перевагу тому, що воно вариться з чистого ячменю. З вікна вітальні я поглянув на сад, гараж та околиці — Осло, фіорд, Скагеррак, Німеччина, світ, — і тут виявилося, що я вже спорожнив усю пляшку.

Я узяв ще одну і пішов униз, перевдягтися до вернісажу. Проходячи повз Заборонену кімнату, я помітив, що двері трохи прочинено. Я відчинив їх ширше і побачив, що Діана поклала свіжі квіти до маленької кам’яної статуетки на низькому, схожому на вівтар столику біля вікна. Окрім столика, у кімнаті меблів не було, а кам’яна статуетка зображувала немовля-ченця з блаженною посмішкою Будди. Поряд з квітами лежали крихітні пінетки та жовте брязкальце.

Я увійшов, ковтнув пива, сів навпочіпки і провів пальцями по гладенькій маківці кам’яної фігурки. Це був міцуко-дзідзо, персонаж, який у японській традиції оберігає убитих в утробі немовлят, «міцуко» — «водяних немовлят». Я сам і привіз статуетку з Японії, де невдало пополював за головами у Токіо. Це були перші місяці після аборту, Діана і досі ходила пригнічена, і я подумав, що, можливо, її це втішить. Англійська мова продавця не дозволяла зрозуміти усі нюанси, але японська ідея начебто полягає у тому, що коли плід гине, то душа дитини повертається до свого первинного плинного стану, і вона стає «водяним немовлям». Яке, якщо додати трохи японського буддизму, чекає свого нового втілення. А доти слід правити так звані «міцуко кюо» — обряди та жертвоприношення, які захищають душу ненародженої дитини і водночас її батьків від помсти водяного немовляти. Про останнє я Діані не розповів. Спочатку я був задоволений — здавалося, вона і справді знайшла розраду у цій кам’яній статуетці. Але коли її дзідзо перетворилося на нав’язливу ідею і вона захотіла поставити фігурку у спальні, я сказав «стоп». Віднині жертвоприношення та молитви цій статуетці припинено. Хоча особливої жорстокості я не став проявляти. Тому що чудово знав, що ризикую втратити Діану. А втрачати мені її не можна ні в якому разі.

Я пройшов у кабінет, увімкнув комп’ютер і відшукав в Інтернеті «Брошку» Едварда Мунка в якісному вирішенні, картину, що інакше називається «Єва Мудоччі». Триста п’ятдесят тисяч на легальному ринку. Щонайбільше двісті на моєму. П’ятдесят відсотків продавцеві, двадцять Чикерюду. Вісім тисяч мені. Звичайна справа: шкурка вичинки не варта, зате жодного ризику. Картинка чорно-біла. 58 на 45 сантиметрів. Цілком можна ввіпхати в аркуш формату А2. Вісім тисяч. Не вистачить, щоб розрахуватися за кредит за будинок за наступний квартал. І близько не вистачить, щоб покрити збитки галереї, що я обіцяв зробити бухгалтеру протягом листопада. На додачу, в силу різних обставин, усе довше доводиться чекати, доки на моєму обрії з’явиться наступна пристойна картина. Остання, «Модель на високих підборах» Сьорена Унсагера, була більше трьох місяців тому і принесла мені щонайбільше шістдесят тисяч. Необхідно, щоб щось негайно сталося. Щоб «Рейнджерз» випадково забили переможний гол, який — хай навіть незаслужено — дасть їм путівку на Уемблі. Кажуть, таке трапляється. Зітхнувши, я відправив Єву Мудоччі на друк.

Очікувалося, що буде шампанське, тож я замовив таксі. Усівшись у машину, я, як завжди, промовив лише назву галереї, свого роду тестування проведеної маркетингової підготовки. Але — теж як завжди — таксист лише питально подивився на мене у дзеркало.

— Ерлінг-Шальгсонс-гате, — зітхнув я.

Ми з Діаною обговорювали місце розташування галереї задовго до того, як вона вибрала приміщення. Я був переконаний, що приміщення має знаходитися на осі Шиллебекк— Фругнер, тому що саме там водяться як платоспроможні покупці, так і інші галереї певного рівня. Опинитися поза зграєю для галереї означало передчасну смерть. Діана ж взяла за взірець галерею «Серпентайн» у лондонському Гайд-парку і твердо вирішила, що вона має виходити не на велику людну вулицю типу Бюгдьой-алле чи Гамле Драмменсвей, а на тиху вуличку, де є простір для роздумів. До того ж, усамітнене розташування підкреслить ексклюзивність, сигналізуючи: це для обраних, для знавців.

Я погодився, сподіваючись, що й орендна плата там теж виявиться менш грабіжницькою.

А Діані сказав, що тоді вона зможе використовувати додатковий метраж для вітальні, щоб влаштовувати там фуршети після вернісажів. На той момент вона вже пригледіла вільне приміщення на Ерлінг-Шальгсонс-гате, неперевершене за усіма параметрами. А назву вигадав я — «Галерея Е», за першою літерою в адресі — «Ерлінг-Шальгсонс-гате». Така назва, за асоціацією з найуспішнішою галереєю міста, «Галереєю К», говорила б, що ми орієнтовані на публіку заможну, розбірливу і стильну.

Я не став наводити ще одного аргументу — асоціацій, наприклад, зі словом «ексклюзив», — Діана не любила подібних дешевих ефектів.

Контракт на оренду було підписано, масштабний ремонт ішов на повний хід, і на обрії замаячив фінансовий крах.

Коли таксі зупинилося, я помітив, що біля тротуару припарковано значно більше «ягуарів» і «лексусів», ніж зазвичай. Добрий знак, який, однак, так само міг означати і прийом в одному з посольств поблизу або ж вечірку Селіни Мідельфарт у її німецькій фортеці.[3]

Усередині з динаміків лунала негучна, з виразними басами музика в стилі «ембіент» вісімдесятих років. Далі підуть варіації Гольдберга. Я сам записав цей диск для Діани.

Публіка вже наполовину заповнила приміщення, хоча було лише пів на дев’яту. Теж гарний знак, адже постійні відвідувачі «Галереї Е» з’являються не раніше пів на десяту. Діана пояснила, що вернісаж у до краю набитій залі — це вульгарно, тоді як напівпорожня якраз натякає на витонченість. Та взагалі-то, судячи з мого досвіду, що більше народу, то більше купиться картин.

Вітально хитаючи головою ліворуч та праворуч без жодної відповіді, я просувався до переносної барної стійки. Діанин постійний бармен Нік простягнув мені келих шампанського.

— Дороге? — поцікавився я, відчувши на язиці поколювання бульбашок.

— Шістсот, — відповів Нік.

— Доведеться продати хоча б частину картин, — сказав я. — А хто художник?

— Атле Ньорум.

— Ніку, я в курсі, як його звуть, але не знаю, як він виглядає.

— Он там. — Нік махнув праворуч своєю великою, чорною, як ебенове дерево, головою. — Поруч з вашою дружиною.

Я встиг помітити тільки те, що художник — кремезний бородатий коротун. Тому що там стояла вона.

У білих шкіряних брюках, які щільно облягали її стрункі ноги, вона здавалася ще вищою. Пряме волосся по обидва боки прямого чубчика створювало прямокутну рамку, яка посилювала схожість з японським коміксом. Білосніжна шовкова блуза вільного крою у променях підсвітки віддавала блакиттю, підкреслюючи вузькі міцні плечі та груди досконалої форми, наче дві бездоганні хвилі. Господи, як би їй зараз підійшли ті діамантові сережки!

Мій погляд, неохоче відпустивши її, ковзнув далі. Публіка стояла і чемно гомоніла біля картин. Звичайний контингент. Заможні, приємно напахчені фінансисти (костюм з краваткою) і зірки середньої величини (костюм з дизайнерською футболкою). Жінки (дизайнерські сукні) були акторками, письменницями чи політиками. Також, ясна річ, був у наявності букет молодих так званих перспективних і, скоріш за все, злиденних художників-нонконформістів (драні джинси та футболки з написами), яких я в душі називав «Куїнз Парк Рейнджерз». Спочатку я вернув носа, коли бачив їх у списку, але Діана переконала мене, що нам потрібно і щось «пікантне», щось більш живе та небезпечне, ніж меценати, ощадливі інвестори і ті, хто ходить сюди, дбаючи про власний культурний імідж. Чудово, звісно, але я знав, що ці субчики припхалися сюди тому, що виканючили у Діани запрошення. І ще тому, що Діана сама розуміла — вони тут заради того, щоб знайти покупців для себе самих, адже усі знають, що вона не може відмовити, коли її просять про допомогу. Я помітив, що багато хто — здебільшого чоловіки — нишком поглядають у бік Діани. Та де там, обійдуться. Такої прекрасної жінки, як Діана, їм не здобути ніколи в житті. І це не припущення, а безперечний неспростовний факт, який витікає з того, що вона найпрекрасніша. І моя. Наскільки безперечне останнє — цією думкою я намагався себе не обтяжувати. Просто нагадував собі, що Діана і досі так само незмінно сліпа.

Я перерахував чоловіків у краватках. Так виглядають потенційні покупці. Квадратний метр Ньорума коштує нині близько п’ятдесяти тисяч. П’ятдесят відсотків іде галереї, отже можна продати не так і багато, аби окупити сьогоднішній вечір. Точніше, потрібно продати хоча б щось, оскільки з минулого продажу Ньорума минуло уже немало часу. Тепер публіка попрямувала до дверей, і мені довелося відійти вбік, аби пропустити решту до підносу з шампанським.

Я поплівся до дружини і Ньорума, щоб повідомити йому, як я захоплююся його творчістю. Перебільшення, звісно, але не повна брехня — чолов’яга, безсумнівно, з талантом. Та перш ніж я простягнув йому руку, художника атакував якийсь слинявий кадр, очевидно давній знайомий, і потягнув до якоїсь жінки, що винувато посміхалася, начебто їй кортіло в туалет по-маленькому.

— Гарно виглядаєш, — сказав я і став поряд з Діаною.

— Привіт, коханий.

Вона посміхнулася мені згори вниз, водночас махнувши рукою дівчатам-близнятам, щоб ті зробили ще одне коло з фуршетними закусками. Суші — це вже вчорашній день, і я запропонував новий кейтерінг[4] — «Алжері» — північноафриканську кухню з французьким відтінком, вельми жагучу. У всіх розуміннях. Але побачив, що Діана знову замовила все в «Багатель». Теж, звісно, смачно. І втричі дорожче.

— Гарні новини, любий, — сказала вона, беручи мене під лікоть. — Пам’ятаєш, ти розповідав мені про посаду на тій фірмі в «Хортені»?

— «Патфайндер», так. Ну, і що там?

— Я знайшла для них відмінного кандидата.

Я глянув на неї, дещо приголомшений. Як мисливець за головами, я час від часу, звісно, використовував Діанину клієнтську базу і коло її спілкування, що включало чимало значних в економіці фігур. Причому без докорів сумління — адже це я фінансував увесь цей коловорот. Незвичайним було те, що Діана сама запропонувала конкретного кандидата на конкретне місце.

Вона взяла мене під руку, нахилилася і прошепотіла:

— Його звуть Клас Грааф. Батько голландець, мати норвежка. Або навпаки. Коротше, три місяці тому він звільнився і щойно перебрався у Норвегію, отримав у спадок дім і тепер займається ним. У себе в Роттердамі він був топ-менеджером в одній з найбільших європейських фірм з GPS-технологій. І співвласником, доки навесні їх не купили американці.

— У Роттердамі, — повторив я, відпивши шампанського. — А як фірма називається?

— «ХОТЕ».

Я похлинувся шампанським.

— «ХОТЕ»? Ти впевнена?

— Цілком.

І його ясновельможність були там топ-менеджером? Прям-от найнайтоповішим?

— Грааф — це прізвище, тож я не думаю, що він…

— Звичайно, звичайно, а його номер у тебе є?

— Немає.

Я застогнав. «ХОТЕ». Саме цю фірму «Патфайндер» назвали мені за взірець. «ХОТЕ», так само як тепер «Патфайндер», було маленьким високотехнологічним підприємством, яке постачало GPS-технології європейській оборонній промисловості. І колишній голова цієї фірми — просто саме те. Слід поспішати. Усі рекрутингові фірми стверджують, що виконують замовлення виключно у своїй вузькій ексклюзивній сфері, мовляв, тільки так можна працювати серйозно та систематично. Але заради такої великої помаранчевої моркви — відсотків з номінальної річної заробітної платні, сума якої наближається до семизначного числа, — принципами можна поступитися. А посада керівника «Патфайндера» — це дуже велика, дуже помаранчева і дуже затребувана морква. Заявки було розміщено у трьох рекрутингових агентствах — «Альфа», «ISCO» та «Коrn/Ferry International». У трьох найкращих. А тому річ не тільки в грошах. Коли ми працюємо за системою «немає послуги, немає платні», то беремо попередній внесок на покриття витрат, а потім наступну виплату, якщо запропонований нами кандидат відповідає вимогам, які висунув замовник. А основну — реальну — суму ми отримуємо, тільки коли замовник приймає на роботу того, кого ми порекомендували. Жирно, звичайно, але по суті — по суті мова йде про просту річ — виграти. Бути царем гори. Стати на п’єдестал.

Я притулився до Діаниного плеча:

— Послухай, люба, це важливо. Є ідеї, як взагалі мені з ним зв’язатися?

Вона посміхнулась:

— Ти такий милий, коли тобі не йметься!

— Ти знаєш, де…

— Певна річ.

— То де, де?

— Он стоїть. — Вона показала рукою.

Навпроти однієї з вельми експресивних картин Ньорума — чоловік, що стікає кров’ю, у садомазохістському шкіряному шоломі, — маячив хтось худорлявий, прямий і в костюмі. У лисому засмаглому черепі відбивалося світло прожекторів. Напнуті вузлуваті жили на скроні. Костюм явно пошито на замовлення. На Севіл-роу, наскільки я зрозумів. Сорочка без краватки.

— Покликати його, любий?

Я кивнув і поглянув їй услід. Приготувався. Помітив його доброзичливий погляд, коли Діана звернулася до нього і вказала на мене. Я посміхнувся, але не надто широко, простягнув руку трохи раніше, ніж він наблизився, — але не занадто рано. Повернувся до нього усім корпусом. Сімдесят вісім відсотків.

— Роджер Браун, дуже приємно, — своє ім’я я промовив на англійський манір.

— Клас Грааф, мені також дуже приємно, з мого боку.

Якщо не враховувати цієї по-іноземному закрученої ввічливої конструкції, його норвезька була майже бездоганною. Рука суха і гаряча, рукостискання міцне, але в міру, тривалість — належні три секунди. Погляд спокійний, цікавий, бадьорий, невимушена дружня посмішка. Єдине, що мене збентежило, — він виявився не таким високим, як я розраховував. Щонайбільше метр вісімдесят — деяке розчарування з урахуванням лідерства голландців в антропометричному плані: середній зріст чоловіка — 183,4 см.

Пролунав гітарний акорд. Точніше — Gllsus4, з якого починається «А Hard Day’s Night» у «Бітлз», з однойменного альбому 1964 року. Я знав це, тому що сам закачав його Діані як рингтон на її мобільник від «Прада». Вона піднесла цю тонку елегантну річ до вуха і, кивнувши на знак того, що вибачається, відвернулась.

— Я чув, пан Грааф переїхав до нас зовсім нещодавно?

Я і сам чув, як це прозвучало — реплікою з такої собі старомодної радіоп’єси, але призначення вступної фрази — підлаштуватися під співрозмовника і продемонструвати власний низький статус. А вже перевтілення не примусить себе чекати.

— Я отримав у спадок від бабусі квартиру на Оскарс-гате. Вона два роки лишалася порожньою і потребує ремонту.

— Он воно що!

Я, посміхаючись, підняв обидві брови — висловлюючи цікавість, але без зайвої надокучливості. Тільки щоб дати йому змогу, дотримуючись соціальних кодів, відповісти трохи докладніше.

— Так, — сказав Грааф. — Приємно зробити перерву після довгих років напруженої роботи.

Тепер ніщо не заважало мені перейти просто до справи:

— У «ХОТЕ», наскільки я розумію?

Він глянув на мене з легким подивом:

— Ви знаєте цю фірму?

— У рекрутингової фірми, де я працюю, серед замовників є їх конкурент, «Патфайндер». Знаєте їх?

— Більш-менш. Працює на «Хортен», якщо не помиляюся. Маленькі, та сміливенькі, чи не так?

— Навіть підросли трошки за ті місяці, доки вас не було у цій галузі.

— У GPS з цим швидко, — сказав Грааф, похитуючи у руці келих із шампанським. — Усі націлені на експансію, наше гасло — вирости або помри.

— Це я помітив. Вочевидь, тому «ХОТЕ» і продали?

Посмішка Граафа проявилася тільки у тонкому мереживі зморшок на загартованій коричневій шкірі навколо світло-блакитних очей.

— Найшвидший спосіб вирости — це, як відомо, продатися великій фірмі. Експерти вважають, що тим, хто не увійшов до одного з п’яти найзначніших GPS-холдингів, жити лишилося років зо два.

— Але ви, як я зрозумів, з цим не згодні?

— Я вважаю, що для виживання головне — інновації та гнучкість. І поки є достатнє фінансування, маленька, але маневрена одиниця — це краще, ніж велика. Зізнаюсь, що якби навіть я сам розбагатів від продажу «ХОТЕ», то однаково виступив би проти її продажу і звільнився б одразу після нього. — І знову ця миттєва посмішка пом’якшила його жорстке, але доглянуте обличчя. — Хоча, напевне, це просто у мене така партизанська натура. Тобі не здається?

«Тобі». Гарний знак.

— Я знаю тільки, що «Патфайндер» шукає керівника, — сказав я і зробив знак Ніку, аби приніс нам ще шампанського. — Такого, який міг би протистояти закордонним спробам їх купити.

— Навіть так?

— А у мене таке враження, що ти міг би виявитися для них дуже привабливим кандидатом. Правда ж, цікаво?

Грааф розсміявся. Це був приємний сміх.

— Дуже шкода, Роджере, але мені слід квартирою займатися.

Назвав на ім’я.

— Я не про саму роботу, Класе. Мова про те, що просто цікаво про це поговорити.

— Ти не бачив цієї квартири, Роджере. Вона стара. І величезна. Вчора я знайшов нову кімнату, за кухнею.

Я поглянув на нього. Це заслуга не тільки Севіл-роу, що костюм так добре на ньому сидить. Причина ще й у чудовій фізичній формі. Внутрішній формі, я б сказав. У нього були не накачані рельєфні м’язи, а суха жилава сила, що ледь проявлялася у судинах на шиї та потилиці, в поставі, в повільному диханні, в блакитному кисневому голодуванні артерій на зап’ястках. Утім і твердість м’язів під тканиною костюма була цілком вгадуваною. Впертий, подумав я. Безжалісно впертий. Для себе я вже вирішив: я хочу здобути цю голову.

— Любиш мистецтво, Класе? — спитав я, простягаючи йому один з келихів, з якими повернувся Нік.

— Так. І ні. Я люблю таке мистецтво, яке показує. Але те, що я бачу, — це частіше за все заявка на красу та істину, яких немає. Можливо, на рівні задуму вони і є, та не вистачає комунікативного таланту їх передати. А там, де мені не вдається побачити красу та істину, там їх для мене і немає, ось і все. Художник, який стверджує, що його не розуміють, майже завжди поганий художник, а ось це, на жаль для нього, багатьом якраз зрозуміло.

— У цьому ми сходимося, — сказав я і підняв келих.

— Я вибачаю більшості людей нестачу таланту, вочевидь, тому, що мені самому його не так багато дісталося, — сказав Грааф, ледь змочивши шампанським тонкі губи. — Але не художникам. Ми, безталанні, працюємо в поті чола свого і платимо за те, щоб вони могли розважатися замість нас. Це чесно, так і має бути. Але нехай тоді розважаються як слід.

Я вже зрозумів і знав те, що результати тестування і поглибленого інтерв’ю тільки підтвердять. Це саме той, хто потрібен. Навіть якби «ISCO» або «Mercury Urval» мали два роки на пошуки, їм однаково не вдалося б знайти кращого кандидата.

— Знаєш що, Класе? Нам слід поговорити. Діана мені саме це запропонувала. — Я простягнув йому свою візитівку. Без адреси, факсу чи веб-сторінки, тільки ім’я, мобільний номер і «Альфа» в куточку крихітними літерами.

— Я ж сказав уже… — почав був Грааф і поглянув на мою картку.

— Слухай, — перебив я, — людина і сама часом не знає, що для неї добре, як каже Діана. Я не знаю, про що ми говоритимемо: хочеш — про мистецтво. Чи про майбутнє. Чи про ремонт будинків — у мене є, до речі, кілька майстрів на прикметі — найкращі в Осло і беруть помірно. Але поговорити нам точно потрібно. Як щодо завтра, скажімо, о третій?

Грааф, посміхаючись, затримав на мені погляд. Потім потер підборіддя тонкими пальцями.

— Як на мене, первинна ідея візитівок — забезпечити отримувача інформацією, необхідною для здійснення візитів.

Я дістав авторучку з пером, написав офісну адресу на звороті візитівки і прослідкував за тим, як вона сховалася у кишені піджака Граафа.

— Сподіваюся, ми поговоримо з тобою, Роджере, але тепер мені час додому — набиратися сил, аби лаятися з моїми столярами польською. Вітання твоїй чарівній дружині.

Грааф чітко, по-військовому відкланявся, повернувся на підборах і попрямував до дверей.

Я ще дивився йому вслід, коли підійшла Діана:

— Ну як, любий?

— Розкішний екземпляр. Поглянь от хоча б на ходу. Хижак родини котячих. Неперевершено!

— Ти хочеш сказати…

— Він навіть примудрився вдати, що ця робота його не цікавить. Господи, я маю здобути цю голову, я зроблю з неї опудало з підфарбованими зубами і повішу на стіну.

Діана радісно сплеснула в долоні, як маленька:

— Отже, я допомогла? Що, справді допомогла?

Потягнувшись, я обійняв її за плечі.

Залу було вже вульгарно, чудово набито ущерть.

— Тепер ти дипломована мисливиця за головами, квіточко моя. Як продажі?

— Ми сьогодні не продаємо. Я хіба не казала?

Якусь мить я ще сподівався, що неправильно її зрозумів.

— Це що, просто… виставка?

— Атле не хоче розлучатися з картинами. — Вибачливий погляд. — Я його розумію. Адже тобі теж було б шкода розлучатися з такою красою?

Я заплющив очі і глитнув. Гаразд, м’якість проти м’якості.

— Гадаєш, це було нерозумно, Роджере? — почув я засмучений голос Діани і власну відповідь:

— Та ні.

А потім відчув її губи на щоці.

— Коханий, який же ти милий! А продати ми зможемо й пізніше. Це створює нам імідж і робить ексклюзивними. Ти ж сам наголошуєш, як це важливо.

Я вичавив посмішку:

— Звісно, люба. Ексклюзивність — це чудово.

Вона засяяла:

— А знаєш що? На фуршет я покликала діджея. З клубу «Бло», де виконують соул сімдесятих, ти сам казав, що вони найкращі у місті…

Вона сплеснула руками, і я відчув, як моя посмішка відклеїлась від губ, упала додолу і розбилася. Але у мого відображення в Діаниному келиху шампанського вона й досі була на місці. Знову прозвучав акорд Gllsus4 Джона Леннона, і Діана полізла за телефоном у кишеню брюк. Я роздивлявся її, доки вона, щебечучи, випроваджувала когось незваного, хто намагався пролізти без запрошення.

— Звісно, приходьте, Міа! Ні, тільки обов’язково візьміть малечу. Підгузки можна міняти у мене в кабінеті. Звичайно, дитячий плач — це дуже доречно, він так оживляє атмосферу. Тільки ти обов’язково даси мені її потримати, обіцяєш?

Господи, як я кохаю цю жінку.

Мій погляд знов ковзнув на публіку, що тут зібралася. І зупинився на одному блідому обличчі. Це могла бути вона. Лотте. Ті ж печальні очі, які я вперше побачив саме тут. Але це була не вона. Закритий розділ. Але образ Лотте переслідував мене решту вечора, як бездомний собака.

4. Конфіскація

— Запізнюєшся, — сказав Фердинанд, коли я увійшов в офіс. — Із похмілля.

— Ноги зі столу, — сказав я, обійшов навколо письмового столу, увімкнув комп’ютер і, смикнувши за шнур, опустив жалюзі. Тепер світло вже не било в очі, і я зняв темні окуляри.

— Слід розуміти, вернісаж пройшов удало? — заскиглив Фердинанд саме таким голосом, який бив у больову точку в моєму мозку.

— Були танці на столах, — відповів я і глянув на годинника. Пів на десяту.

— Але чому кращі вечірки — це завжди ті, куди ти не потрапив? — зітхнув Фердинанд. — Хто-небудь з відомих людей там був?

— З відомих тобі?

— Із знаменитостей, дурнику! — І помах рукою з обертанням кисті.

Його наполегливе прагнення постійно виглядати як на естраді вже припинило мене дратувати.

— Дехто був, — сказав я.

— Арі-Бен?[5]

— Ні. Ти ж будеш на зустрічі Ландера із замовником сьогодні о дванадцятій?

— Так. А Ханк фон Хельвете[6] був? Вендела Кірсебом?[7]

— Вийди, мені працювати треба.

Фердинанд зробив ображене обличчя, але виконав прохання.

Коли двері за ним зачинилися, я забив у гугл Класа Граафа. І кілька хвилин по тому я вже знав, що він шість років був головою і співвласником «ХОТЕ», аж до самого продажу компанії, був чоловіком бельгійської фотомоделі й у 1985 році став чемпіоном Нідерландів з військового п’ятиборства. Я здивувався, що окрім цього більше нічого не знайшлося. Добре, о третій годині ми використаємо м’яку версію методу Інбау, Рейда і Баклі, і тоді я дізнаюся все, що мені необхідно. А перед тим слід облагодити одну справу. Невелику конфіскацію. Я відкинувся назад і заплющив очі. Люблю азарт, але ненавиджу очікування. Серце вже билося трохи швидше норми. Майнула думка: було б чого йому битися. Вісім тисяч. Не так багато, як здається. У моїй кишені ця частка набагато менша, ніж частка Уве Чикерюда в його. Часом я починав заздрити його простому життю, його самотності. Це було перше, у чому я пересвідчився, коли проводив із ним співбесіду на посаду начальника охоронного агентства, — що навколо нього не буде зайвих вух. Як я здогадався, що він мій кадр? По-перше, його оборонно-агресивна манера триматися. По-друге, те, як він відбивав мої питання — так, ніби досконало володів технікою допитів.

А тому я майже здивувався, коли потім, пробивши його по базах, не знайшов за ним жодного кримінального минулого. Тоді я зателефонував одній знайомій, яка отримує від нас гроші за неофіційною відомістю. За родом діяльності вона має доступ до поліцейського архіву «перевихованих», куди заносяться дані про всіх звинувачуваних після того, як вони виходять на свободу, і — незважаючи на назву — ніколи з нього не видаляються. І те, що вона змогла повідомити мені, свідчило про те, що я не помилявся — Уве Чикерюд пройшов стільки поліцейських допитів, що мав можливість дослідити дев’ятиступеневу систему вздовж і впоперек. Утім, Чикерюда ніколи не було ні за що засуджено. Це говорить про те, що хлопець зовсім не ідіот, а просто страждає на важку дислексію.[8]

Чикерюд був невисокого зросту, з темним і густим, як у мене, волоссям. Я звелів йому підстригтися, коли він уже збирається керувати охоронним агентством, — довелося пояснити, що ніхто не відчує довіри до субчика із зовнішністю роуді із списаної в архів хард-рок-групи. Але що було мені робити із зубами, коричневими від шведського снюсу.[9] Або з обличчям, видовженим, як лопать весла, та нижньою щелепою, що виступала вперед таким чином, що здавалося, ніби весь комплект забруднених снюсом зубів ось-ось вистрибне назовні і схопить щось на льоту, як у тієї жахливої істоти з фільмів про Чужого? Але, ясна річ, не варто вимагати занадто багато від людини із такими скромними амбіціями, як Чикерюд. Він був ледачим. Але хотів розбагатіти. Таким самим чином й інші бажання Чикерюда перебували в конфлікті з особливостями його особистості: він був злочинцем і схильним до насилля колекціонером зброї, але бажав жити у мирі й толерантності. Він мріяв, просто-таки благав про дружбу, але люди, ніби відчуваючи недобре, воліли триматися від нього подалі. Він був справжнім невиліковним розчарованим романтиком, який шукав кохання повії. Свого часу він безнадійно закохався в одну російську працьовиту шльондру і не міг її зрадити, хоча та — наскільки я з’ясував — не виявляла до нього жодного інтересу.

Уве Чикерюд був дрейфуючою плавучою міною, без якоря, без власної волі, а чи пак будь-якої іншої рушійної сили, з тих, хто пливе за течією назустріч неминучій катастрофі. Він був істотою, врятувати яку здатна тільки інша людина, котра заарканить його і надасть його життю напрям і зміст. Людина на кшталт мене. Яка зможе влаштувати товариського працьовитого хлопця з чистою біографією на роботу начальника охоронного агентства. А решта — то все нескладно.

Я вимкнув комп’ютер і вийшов.

— Буду за годину, Ідо.

Уже на сходах я відчув, що сказав щось не те. Усе-таки вона Ода, напевне.

О дванадцятій годині я підрулив на парковку перед супермаркетом «Рімі», який, за даними мого GPS-навігатора, знаходився рівно у трьохстах метрах від помешкання Ландера. Навігатор був подарунком від «патфайндерів», гадаю, він був чимось на зразок утішливого призу на той випадок, якщо нам не пощастить відбити для них у конкурентів нового директора. Вони також коротко пояснили, що, власне, являє собою GPS, тобто супутникові системи навігації, і розповіли, як мережа з двадцяти чотирьох супутників на земній орбіті за допомогою радіосигналів і атомного годинника визначає місце розташування тебе самого і твого GPS-передавача на планеті з точністю до трьох метрів. Якщо сигнал піймають чотири супутники або більше, то можна визначити навіть висоту, чи ти сидиш на пагорбі, а чи, скажімо, на дереві. Уся система виросла — як і Інтернет — з американських оборонних розробок і призначалася — як і Інтернет — зокрема для управління ракетами «Томагавк», бомбами «Пейв Лоу» та іншою падалицею з тим, щоб вона по можливості сипалася саме на ті голови, на які потрібно. Окрім того, «патфайндери» дали мені зрозуміти, що розробили передавач з доступом до GPS-станцій наземного базування, про які нікому не відомо. Ця мережа працює за будь-яких погодних умов, а сигнал передавача долає навіть товсті стіни. Голова правління «Патфайндера» розповів мені, що для того, аби система GPS могла функціонувати, слід було закласти у неї ще й розв’язання певної математичної задачі: земна секунда не дорівнює секунді на супутнику, що летить крізь космічний простір, час викривлюється, і людина там старішає повільніше. Супутники всього лише підтвердили ейнштейнівську теорію відносності.

Мій «вольво» став у ряд автомобілів тієї ж цінової категорії, і я вимкнув запалювання. Ніхто і не згадає цієї машини. Я вийшов, тримаючи в руках чорну теку, і попрямував пагорбом нагору до будинку Ландера. Піджак лишився в машині, і я натягнув на себе синій комбінезон без будь-яких написів і логотипів. Капюшон сховав моє волосся, а темні окуляри ні у кого не викличуть підозри, адже стояв один з тих сліпучих сонячних осінніх днів, якими природа так щедро наділяє Осло. Тим не менш я опустив очі при зустрічі з однією із філіппінок, які у цьому районі катають у візочках дітей панівного класу. Втім, на тому відрізкові вулиці, де жив Ландер, не було нікогісінько. Сонце відбивалося у панорамних вікнах. Я поглянув на свій наручний «Breitling Airwolf», подарований Діаною на тридцятип’ятиріччя. Шість хвилин на першу. Вже шість хвилин, як сигналізацію вдома у Ландера відімкнено. Зроблено це було цілком таємно на одному з комп’ютерів на пульті охоронного агентства — через «чорний хід» у програмі, завдяки якому перерву не буде зареєстровано у журналі перебоїв та відімкнення живлення. О благословенний день, коли я знайшов для «Триполіса» начальника охорони.

Я підійшов до вхідних дверей, прислухаючись до голосів птахів, а також собак. Судячи з інтерв’ю Ландера, у нього немає ані хатньої робітниці, ані дружини, що сидить удома, ані дорослих дітей, ані собаки. Але стовідсоткової гарантії не існує. Зазвичай я виходжу з дев’яносто дев’яти відсотків, лишаючи піввідсотка на вироблення адреналіну: щоб краще чути, бачити, відчувати запахи.

Я витягнув ключ, який отримав від Уве в «Суші & Кава», — запасний ключ, який усі клієнти зобов’язані лишати у «Три-полісі» на випадок вторгнення в будинок сторонніх, пожежі чи помилки у системі під час відсутності господарів. Ключ увійшов у замок і повернувся з м’яким масляним звуком.

І ось я всередині. Замаскована сигналізація на стіні спить, заплющивши пластмасові повіки. Я надягнув рукавички і приклеїв їх скотчем до рукавів комбінезону, щоб жодна волосинка не впала на підлогу. Під капюшоном натягнув купальну шапку. Не можна лишати жодних слідів своєї ДНК. Уве спитав якось, чому б мені теж не поголитися. Я навіть не намагався пояснити йому, що, окрім Діани, моє волосся — це останнє, від чого я відмовлюся.

Хоча у мене і було вдосталь часу, я вирішив не затримуватися у коридорі. На стіні над сходами, що вели у вітальню, висіли портрети ймовірно дітей Ландера. Я не розумію, що змушує дорослих людей витрачати гроші на те, щоб продажні живописці зображували їхніх любих дітей у жалісному вигляді немовлят, що плачуть. Невже їм подобається, коли їхні гості червоніють? Вітальню було обставлено дорого, але нудно. Якщо не брати до уваги ядучо-червоного крісла від Пеше, схожого на розчепірену породіллю з набухлими грудьми, і великого м’яча такого ж кольору, на який зручно класти ноги. Навряд чи це вибір Ієреміаса Ландера.

Картина висіла над кріслом. Єва Мудоччі, британська скрипалька, з якою Мунк познайомився на самому початку минулого сторіччя і яку одразу ж намалював на літографському камені. Я бачив відбитки і раніше, але тільки тепер, при такому освітленні, зрозумів, кого нагадує Єва Мудоччі. Лотте. Лотте Мадсен. Обличчя на картині таке ж бліде, а погляд так само печальний, як у жінки, котру я рішуче викреслив зі своєї пам’яті.

Я зняв картину і поклав на стіл, задньою стороною догори. Я використав ніж «Стенлі» з висувним лезом. Літографію надруковано на бежевому папері, а рамка сучасна, отже у ній немає штифтів та гвіздків, які довелося б виймати. Коротше, робити нема чого. Та раптом тиша вибухнула звуком. Сирена. Настирливий пульсуючий звук у діапазоні від тисячі до восьми тисяч герц, що прорізає повітря і фонові шуми таким чином, що його чути на багато сотень метрів. Я завмер. Минуло кілька секунд, і автомобільна сигналізація на вулиці замовкла. Напевне, просто необережність власника машини.

Я продовжив роботу. Відкрив теку, склав туди літографію і дістав аркуш А2 з фрекен Мудоччі, роздрукований мною на домашньому принтері. За чотири хвилини його було вставлено у раму і повішено на стіну. Схиливши голову набік, я поглянув на нього. Інколи минають тижні, поки жертва помітить найневигадливішу підробку. Навесні я підмінив полотно Кнута Русе «Кінь та маленька вершниця» відсканованою і збільшеною картинкою з альбому з історії мистецтв. Минуло чотири тижні, перш ніж надійшла заява про пограбування. Фрекен Мудоччі теж, слід вважати, викриють, через білизну аркуша А2, але не відразу. А тоді вже неможливо буде визначити час пограбування, а в квартирі встигнуть кілька разів поприбирати, тож жодної ДНК і близько не залишиться. Вже хто-хто, а я знаю, як вони шукають цю ДНК. Минулого року, коли ми з Чикерюдом провели чотири операції менш ніж за чотири місяці, цей схиблений на ЗМІ жираф із світлим чубчиком, цей піжон — старший інспектор поліції Бреде Сперре — з’явився у редакції газети «Афтенпостен» і повідомив, що в Осло хазяйнує банда професійних викрадачів предметів мистецтва. І оскільки мова йде про об’єкти такої високої цінності, відділ пограбувань має намір — аби придушити цю справу в зародку — використовувати методи, які досі застосовувалися лише у розслідуваннях убивств і серйозних злочинів, пов’язаних з наркотиками. Мешканці Осло можуть не боятися, сказав Сперре і, струснувши пацанським чубчиком, втупив в об’єктив твердий погляд сіро-сталевих очей, поки фотограф клацав фотоапаратом. Він, певна річ, не сказав найголовнішого — що на них як слід натисли мешканці вілл, заможні, політично впливові люди, котрі бажають захистити себе і своє майно. І я, слід зізнатися, здригнувся, коли Діана ще раніше, минулої осені, розповіла, що той відважний поліцейський з газети приходив до неї в галерею, бо хотів знати, чи не розпитував її хтось про покупців і про те, які витвори зберігаються у кого вдома. Оскільки викрадачі, здається, чудово знають, де і яка картина висить. Коли Діана спитала, що означає ця зморшка у мене на лобі, я криво посміхнувся і відповів, що мені геть не до душі, що у мене під боком з’явився суперник. На моє здивування, Діана спершу почервоніла, а вже потім посміхнулася.

Я повернувся до вхідних дверей, акуратно зняв купальну шапочку і рукавички й так само акуратно протер дверну ручку з обох боків, перш ніж зачинити за собою двері. Вулиця лишалась такою ж по-ранковому тихою і по-осінньому сухою до хрускоту у незворушному сонячному сяйві.

Дорогою до машини я поглянув на годинник. 14 хвилин на першу. Це рекорд. Пульс був частим, але він підкорявся мені. За сорок шість хвилин Уве знову активує систему спостереження у себе на пульті. І приблизно в той же час Ієреміас Ландер встане з крісла в одній з наших кімнат для інтерв’ю, потисне руку голові правління і ще раз повторить, як йому шкода, а потім залишить наш офіс і таким чином вийде із зони мого контролю. Але не з-під мого наставництва. Фердинанд — відповідно до моєї інструкції — повинен буде пояснити замовникові, що він дуже шкодує, що оборудка не вдалася, але якщо у майбутньому вони не хочуть, аби така риба, як Ландер, зірвалася з гачка, то мають бути готовими підняти пропоновану зарплатню відсотків на двадцять. А краще — на третину.

І це лише початок. За дві години і сорок шість хвилин я вийду на велику здобич. На графське полювання. Мені недоплачують, ну то й що. Бачив я у домовині і Стокгольм, і старшого інспектора Бреде, адже я — цар гори.

Я йшов і насвистував. І листя шурхотіло у мене під ногами.

5. Зізнання

Як уже згадувалося, американські слідчі Інбау, Рейд і Баклі, видавши у 1962 році книжку «Criminal Interrogation and Confessions»,[10] заклали основи того, що пізніше стало панівною технікою ведення допитів у західному світі. Звісно, насправді ця техніка стала панівною набагато раніше, а Інбау, Рейд і Баклі у своїй методиці дев’яти кроків тільки узагальнили сторічний досвід отримання зізнань від підозрюваних, накопичений у ФБР. Метод продемонстрував свою нечувану ефективність як на винних, так і на невинних. Після того, як аналізи ДНК зробили можливою додаткову перевірку, з’ясувалося, що тільки у США було засуджено сотні невинних. Приблизно чверть цих несправедливих вироків базувалася на зізнаннях, отриманих дев’ятикроковим методом. Що само по собі вже дещо говорить про цей неперевершений інструмент.

Моя мета — змусити кандидата зізнатися, що його байдужість до запропонованої роботи — це блеф. Якщо ж він пройде усі дев’ять кроків й так і не зізнається, то я матиму підстави вважати, що кандидат і справді вважає себе вкрай кваліфікованим. А я шукаю саме таких. Я досі кажу «він», оскільки методика дев’яти кроків орієнтована в першу чергу на чоловіків. Мій чималий досвід свідчить про те, що жінки рідко шукають роботу, для якої вони не мали б достатньої чи навіть надмірної кваліфікації. Хибні зізнання частіше трапляються теж, звісно, у чоловіків, але нічого страшного в цьому немає. Все-таки вони не у в’язницю потрапляють, а просто втрачають шанс отримати керівну посаду, для якої уміння витримувати стреси — саме та риса, яку ми шукаємо.

Я використовую Інбау, Рейда і Баклі без особливих докорів. Це як скальпель хірурга на противагу хілерам, лікуванню травами і пустопорожній балаканині психоаналітиків.

Крок перший — це пряма конфронтація, і дехто розколюється вже на цьому етапі. Ти ясно даєш кандидатові зрозуміти, що сидиш на купі доказів того, що кваліфікація претендента недостатня.

— Можливо, я погарячкував, проявивши цікавість до вашої кандидатури, Граафе, — сказав я і відхилився на спинку крісла. — Я дещо перевірив, і виявилося, що акціонери «ХОТЕ» вважають, що ви як директор не виправдали їхніх сподівань. Що ви проявили слабкість, відсутність інстинкту кілера і що саме ви винні в тому, що компанію було поглинуто. «Патфайндер» якраз і остерігається такого самого поглинення, отже, самі бачите, що вас складно розглядати як серйозного кандидата. Але… — Я, посміхаючись, підняв горнятко кави. — Давайте краще вип’ємо доброї кави і побалакаємо про інші речі. Як там ремонт?

Клас Грааф сидів по інший бік кавового столика, підробного Ногучі, випроставшись і дивлячись мені у вічі. Він посміхався.

— Три з половиною мільйони, — сказав він. — Плюс, звісно, опціон на акції.

— Що-що?

— Якщо правління «Патфайндера» боїться, що опціон здатен мотивувати мене займатися підприємством в інтересах можливого перекупника, то можеш заспокоїти їх, ми внесемо в угоду умову, за якою право опціону втрачає силу у разі поглинення компанії. І щоб там без жодного «парашута». До того ж, у нас із правлінням спільний стимул. Побудувати міцне підприємство, яке неможливо поглинути, але яке поглинає саме. Вартість опціону розраховується за Блеком-Шоулзом і додається до зарплатні після того, як ти отримаєш від неї свою третину.

Я посміхнувся так дружньо, як тільки міг.

— Боюся, усе не так просто, як вам тепер видається, Граафе. Тут багато різних моментів. Майте на увазі — ви іноземець, а норвезькі підприємства надають перевагу співвітчизникам, які…

— А вчора в галереї своєї дружини ти просто слиною стікав. І правильно робив. Після твоєї пропозиції я поставив себе на ваше з «Патфайндером» місце. І швидко зрозумів, що нехай я і громадянин Нідерландів, та їм буде непросто підібрати більш підходящого кандидата, ніж я. Та за дванадцять годин чого тільки не передумаєш. Наприклад, що займатися ремонтом у тривалій перспективі може виявитися не так уже й цікаво. — Клас Грааф склав коричневі видублені долоні. — Я просто дуже вчасно з’явився на сцені. «Патфайндер», можливо, не найліпша фірма, але у них є потенціал, і людина, здатна передбачати майбутнє і наділена довірою правління, зуміла б вибудувати на її основі щось дійсно цікаве. Водночас ще не факт, що я і правління бачимо майбутнє однаково, тож твоя справа — зробити так, щоб ми зустрілися якомога швидше, аби з’ясувати, чи є сенс продовжувати знайомство.

— Послухайте, Граафе…

— Не сумніваюся, що на багатьох твої методи діють, Роджере, але переді мною немає потреби розігрувати спектакль. І давай знову на «ти». Ми збиралися просто приємно потеревенити, правда ж?

І він підняв горнятко ніби для тосту. Я вхопився за можливість тайм-ауту й підняв своє горнятко у відповідь.

— Ти, я бачу, нервуєш, Роджере. У вас, вочевидь, є конкуренти на це замовлення?

У моєї гортані є властивість рефлекторно реагувати кашлем на здивування. Довелося примусити себе глитнути, аби не викашляти каву на «Сару, що роздягається».

— Бачу, Роджере, тобі це дорого коштуватиме, — посміхнувся Грааф і нахилився поближче до мене.

Я відчував тепло його тіла і слабкий запах, що асоціювався з кедром, юхтою і цитрусом. «Декларасьйон» від Картьє? Або щось із цього ж цінового діапазону.

— Я зовсім не ображаюся, Роджере. Ти профі, я теж. Ти просто хочеш добре виконати роботу для замовника, адже за це саме він тобі платить. І що привабливіший кандидат, то важливіше перевірити його як слід. Припущення, що акціонери «ХОТЕ» були мною не задоволені, саме по собі не дурне, але на твоєму місці я навів би хоч якісь докази.

Я не вірив власним вухам. Він просто жбурнув мені в пику мій крок номер один, давши мені зрозуміти, що мене викрито і спектаклі зайві. А тепер перейшов до кроку номер два, який у Інбау, Рейда і Баклі називається «виявити симпатію до підозрюваного, щоб повернути бесіду у нормальне русло». Але найнеймовірніше те, що всередині мене, при тому що я достеменно знав, що робить Грааф, наростало те саме відчуття, про яке я читав: потреба підозрюваного розкрити свої карти. Я ледь розсміявся.

— Не розумію, Класе, про що ти. — Як би я не намагався видаватися невимушеним, я чув у своєму голосі металеві нотки і відчував, як мої думки в’язнуть у сиропі. Не встиг я мобілізуватися та перейти у контрнаступ, як почув наступну репліку:

— Гроші для мене — не мотивація, Роджере. Але якщо ти хочеш, давай спробуємо підняти мені платню. Третина від більшого…

…теж більша. Тепер ініціатива у допиті була на його боці, і від другого кроку він перейшов одразу ж до сьомого: запропонувати альтернативу. В цьому випадку — запропонувати підозрюваному альтернативну мотивацію для зізнання. Пречудово спрацьовано. Він, звісно, міг би ще зачепити мою родину, сказавши щось на кшталт того, як пишалися б мої покійні батьки або моя дружина, дізнавшись, як я проштовхнув підвищення окладу і, відповідно, збільшив свої комісійні. Але Клас Грааф розумів, що це вже буде занадто, звісно, він знав усе. Тому я просто визнав його переможцем.

— Гаразд, Класе, — почув я власний голос. — Усе саме так, як ти кажеш.

Грааф знову відхилився на спинку крісла. Він виграв і тепер полегшено зітхнув і посміхнувся. Не переможною, а просто задоволеною посмішкою — просто від того, що все позаду.

ЗВИК ПЕРЕМАГАТИ, занотував я на аркуші, розуміючи, що одразу ж викину його.

Цікаво, однак, що це не сприймалося як поразка, скоріше як полегшення. Справді, настрій у мене був пречудовий.

— Утім, замовник вимагає визначеності, — сказав я. — Не заперечуєш, якщо ми продовжимо розмову?

Клас Грааф заплющив очі, з’єднав кінчики пальців і кивнув.

— Чудово, — сказав я. — Тоді я хотів би, щоб ти розповів мені про своє життя.

Поки Клас Грааф розповідав, я занотовував. Він був найменшим з трьох дітей у родині. Народився і виріс у Роттердамі. Це портове місто із жорстким норовом, але його родина належала до привілейованого стану суспільства, батько займав високий пост у «Філіпсі». Норвезьку мову Клас і обидві його сестри опанували завдяки тому, що кожне літо проводили на дачі у бабусі й дідуся в Суні. Стосунки із батьком були напружені — той вважав, що найменшого розпестили і йому не вистачає дисципліни.

— І він мав рацію, — посміхнувся Грааф. — Я звик досягати результатів і в спорті, і в школі без особливих зусиль. Але років у шістнадцять мені все це набридло, і я завів знайомство із, як то кажуть, сумнівними компаніями, в Роттердамі їх знайти не складно. Старих друзів у мене тоді не було, але і нових теж не з’явилося. Але у мене були гроші. І я почав систематично пробувати все, що заборонено. Алкоголь, марихуану, повій, дрібні крадіжки і дещо гірше. Удома батько вважав, що я займаюся боксом і тому приходжу додому з розпухлим обличчям, роз’юшеним носом чи підбитим оком. А я дедалі більше часу проводив у місцях, куди мене пускали, а головне — не лізли в душу. Я не знаю, чи подобалося мені моє нове життя, оточуючі бачили в мені такого собі дивака, самотнього підлітка, який взявся незрозуміло звідки. Та саме це мене приваблювало. Минув певний час, і мій спосіб життя почав даватися взнаки на оцінках, утім, я не особливо хвилювався з цього приводу. Але батько раптом схаменувся. І таким чином я ніби досяг того, чого хотів завжди: його уваги. Він говорив зі мною спокійно і серйозно, а я у відповідь огризався. Декілька разів здавалося, що він от-от не витримає і зірветься. Я був у захваті. Він відправив мене в Осло до бабусі з дідусем, де я три роки доучувався в школі. А як складалися твої стосунки з батьком, Роджере?

Я записав три слова, що починалися на «САМ». САМОВПЕВНЕНІСТЬ. САМОСТІЙНІСТЬ. САМОАНАЛІЗ.

— Ми з ним інколи говорили, — сказав я. — Ми були досить різні.

— Як? Тобто він помер?

— Вони з мамою загинули в автомобільній катастрофі.

— А чим він займався?

— Дипломатичною роботою. У британському посольстві. З мамою познайомився в Осло.

Грааф розглядав мене, схиливши голову набік.

— Сумуєш за ним?

— Ні. А твій батько живий?

— Навряд чи.

— Навряд чи?

Клас Грааф стримався, щоб не зітхнути, притиснув одну долоню до іншої.

— Він зник, коли мені було вісімнадцять. Не прийшов додому вечеряти. На роботі сказали, що він пішов, як завжди, о шостій. Усього за кілька годин мати зателефонувала в поліцію. Вони одразу ж підключились — якраз у той час в Європі лівацькі терористичні угруповання викрадали багатих бізнесменів. Але в той вечір не траплялося жодних аварій на шосе, нікого не доставляли «швидкою допомогою». Його не виявилося у жодному із списків авіапасажирів, і його машину теж не було ніде зареєстровано. Батька так і не знайшли.

— Що трапилось, як ти думаєш?

— А я ніяк не думаю. Можливо, поїхав у Німеччину, оселився в мотелі під чужим ім’ям, не зумів застрелитися, вирушив далі глибокої ночі, знайшов глибоке лісне озеро і в’їхав у нього на повній швидкості. Або його було викрадено на автостоянці навпроти офісу «Філіпса» двома озброєними чоловіками, що сиділи на задньому сидінні. Батькова машина тієї ночі могла зіткнутися з іншою машиною і вщент розплющитися у залізний млинець, а потім її могли розрізати на шматки автогеном. А може статися, що він сидить зараз десь, тримаючи келих з коктейлем однією рукою, а повію іншою.

Я намагався принаймні щось прочитати в обличчі Граафа чи почути в його голосі. Нічого. Або він надто часто про це думав, або цей чорт абсолютно безсердечний. І я навіть не знав, що краще.

— Отже, тобі вісімнадцять років, ти живеш в Осло, — сказав я. — Твій батько зник. Ти — складний підліток. Що далі?

— Я закінчив із відзнакою середню школу і подав заяву в Нідерландський королівський корпус морських піхотинців.

— Морпіхи — це звучить. Такі елітні мачо?

— Саме так.

— Здається, туди беруть одного із сотні.

— Приблизно. Мене запросили на вступний іспит — там тебе місяць систематично ламають. А потім — якщо виживеш — чотири роки відновлюють.

— Бачив щось подібне у кіно.

— Повір мені, Роджере, у кіно ти такого не бачив.

Я поглянув на нього. Я йому вірив.

— Потім я служив в антитерористичній групі ВВЕ у Дорні. Вісім років. Увесь світ об’їздив. Суринам, Нідерландські, Антильські острови, Афганістан, Індонезія, зимові навчання у Харстаді і Воссі. Мене захоплювали в полон і катували під час антинаркотичної кампанії у Суринамі.

— Яка екзотика! І ти не сказав ані слова?

Клас Грааф посміхнувся.

— Ані слова? Та я не закривав рота, як баба на ринку. Допит у кокаїнових баронів — це вам не іграшки.

Я нахилився вперед:

— Еге ж? А що це?

Грааф довго і вдумливо дивився на мене, піднявши брову, перш ніж відповісти:

— Насправді я не думаю, що тобі варто це знати, Роджере.

Я трохи зніяковів, але кивнув і знову випростався.

— А всіх твоїх товаришів, певно, вбили?

— Ні. І коли вони вдарили по виявлених мною позиціях, ці, звісно, розбіглися. Я провів два місяці у підвалі, де харчувався гнилими фруктами і пив воду, повну комариних личинок. Коли ВВЕ мене звільнили, я важив сорок п’ять кіло.

Я дивився на нього. Намагався уявити собі, як саме його катували. Як він це виносив. І як виглядав Клас Грааф вагою сорок п’ять кілограмів. Інакше, звісно. Але не так, щоб геть інакше.

— Не дивно, що ти полишив цю справу, — сказав я.

— Ні, не тому. Ті вісім років у ВВЕ були найкращими в моєму житті, Роджере. Перш за все, через усі ті штуки, які ти бачив тільки в кіно. Товариськість і відчуття ліктя. Але на додачу я навчився там того, що потім стало моїм ремеслом.

— А саме?

— Знаходити людей. У ВВЕ був підрозділ під назвою TRACK.[11] Група, що займалася відстежуванням людей у всіх можливих ситуаціях і точках земної кулі. Це вони знайшли мене в тому підвалі. Я попросився до них, і мене було прийнято. Там я і навчився всього. Від доісторичного індіанського мистецтва читати сліди до методів ведення допиту свідків і користування найсучаснішими електронними приладами стеження, які тільки є. Там я і зустрівся з «ХОТЕ». Вони зробили передавач розміром з ґудзик на сорочці. Ідея полягала в тому, щоб причепити його на сорочку людини і відстежувати всі її пересування, приблизно як у шпигунських фільмах шістдесятих років, тільки її ніяк не могли налаштувати, щоб працювала як слід. До того ж, ґудзик виявився непрактичним — не витримував поту, температури, нижчої за мінус десять, а сигнал проходив лише крізь найтонші стіни. Але керівникові «ХОТЕ» я сподобався. У нього не було синів…

— А у тебе батька.

Граф відповів зверхньою посмішкою.

— Зрозуміло, — сказав я.

— Після восьми років військової служби я пішов учитися на інженера в Гаазі, за навчання сплачувала «ХОТЕ». За перший рік моєї роботи в «ХОТЕ» ми розробили пристрій стеження, що міг працювати в екстремальних умовах. За п’ять років я був другим номером у командній ланці. За вісім років став керівником, а решту ти знаєш.

Я відкинувся на спинку стільця і ковтнув кави. Ми майже досягли мети. У нас був переможець. Я навіть записав це. ПРИЙНЯТИ. Напевне, тому я зволікав, так, ніби щось усередині мене говорило: слід вчасно зупинитися. А можливо, тут було дещо інше.

— У тебе такий вигляд, наче ти хочеш ще про щось запитати, — сказав Грааф.

Я зайшов із флангу.

— Ти нічого не казав про свій шлюб.

— Я говорив про важливі речі, — сказав Грааф. — Ти хочеш послухати про мій шлюб?

Я похитав головою. І вирішив закруглятися. Але тут у нашу розмову втрутилась доля. Вустами самого Класа Граафа.

— У тебе тут гарна картина, — сказав він і, піднявши голову, глянув на стіну. — Опай?

— «Сара, що роздягається», — відповів я. — Діана подарувала. Ти збираєш предмети мистецтва?

— Ось почав потрошку.

Щось усередині мене сказало «ні», але було пізно — я вже спитав:

— Чим можеш похвалитися?

— Є одна робота — олія, полотно. Знайшов його якраз у тій потаємній кімнаті, за кухнею. Ніхто у нашому роду не знав, що моя бабуся володіла такою картиною.

— Цікаво, — сказав я, відчувши, як затріпотіло серце.

З мене було досить ранкового хвилювання.

— То що ж це за картина?

Він подивився на мене довгим поглядом. Легка посмішка промайнула на його губах.

Вони ворухнулися для відповіді, і мене охопило передчуття. Таке, від якого напружилися м’язи живота, як у боксера, що очікує удару в корпус. І ось його губи змінили форму, і виявилося, що жодне передчуття у світі не змогло б підготувати мене до того, що він відповів:

— «Полювання на калідонського вепра».

— «Полювання…» — На дві секунди у мене в роті пересохло. — Те саме «Полювання»?

— Ти знаєш її?

— Ти хочеш сказати, це картина… картина…

— Пітера Пауля Рубенса, — сказав Грааф.

Я зосередився на єдиній речі. Тримати обличчя.

Але перед моїми очима майнуло, наче на світловому табло в лондонському тумані на Лофтус-роуд: «Куїнз Парк Рейнджерз» випадково забиває несподіваний гол у сітку воріт. Життя стало догори дриґом. Ми на шляху до Уемблі.

Частина друга

КОЛО ЗВУЖУЄТЬСЯ

6. Рубенс

— Пітер Пауль Рубенс.

На мить здалося, що будь-який порух, будь-який звук у приміщенні завмер. «Полювання на калідонського вепра» Пітера Пауля Рубенса. Найлогічнішим було б припустити, що йдеться про копію, про винятково якісну підробку, яка сама по собі коштує мільйон або два. Але було щось у голосі, щось у виразі обличчя, щось у самій цій людині — Класі Граафі, що я не сумнівався, що це оригінал, кривавий мисливський сюжет з грецької міфології — фантастичний звір, простромлений списом Мелеагра, — полотно, яке зникло після пограбування у 1941-му галереї рідного міста художника, Антверпена і, як багато хто сподівався, до самого завершення війни зберігалося в одному з берлінських бункерів. Я не такий уже знавець мистецтва, але в силу зрозумілих причин заходив в Інтернет і натрапляв там на перелік зниклих витворів мистецтва, що знаходяться у розшуку. Полотно Рубенса очолювало список уже протягом шістдесяти років, останнім часом скоріше як жарт, оскільки усі вирішили, що воно напевне згоріло разом з половиною німецької столиці. Мій язик шукав хоча б краплі вологи на піднебінні.

— То ти просто знайшов полотно Пітера Пауля Рубенса у потаємній кімнаті за кухнею у твоєї покійної бабусі?

Грааф кивнув посміхаючись:

— Таке трапляється, я чув. Це, звісно, не найкраща і не найвідоміша його річ, але вона дечого коштує.

Я мовчки кивнув. П’ятдесят мільйонів? Сто? Як мінімум. Інша знайдена картина Рубенса, «Побиття немовлят», усього кілька років тому пішла з аукціону за п’ятдесят мільйонів. Фунтів стерлінгів. Півтора мільярда крон.

— Це, ясна річ, сталося не просто так — те, що моя бабуся почала ховати у себе предмети мистецтва, — сказав Грааф. — Розумієш, моя бабуся у молодості була розкішною красунею і, як казали у світському товаристві Осло, приятелювала з вищими німецькими офіцерами під час окупації. Особливо з одним полковником, поціновувачем мистецтва, вона часто про нього розповідала, коли я у них жив. Вона казала, що він передав їй деякі роботи, щоб вона сховала їх до мирних часів. Як на лихо, його було страчено учасниками руху Опору в один з останніх днів війни. За іронією долі, в числі цих учасників було чимало тих, кого він пригощав шампанським, коли справи німців йшли краще. Насправді я не дуже вірив бабусиним оповідкам — так, відсотків на п’ятдесят. Поки ці майстри-поляки не знайшли тих дверей за книжковою шафою в кімнаті прислуги поза кухнею.

— Неймовірно, — мимоволі прошепотів я.

— Правда ж? Я ще не перевіряв, чи оригінал це, але…

Оригінал-оригінал, думав я. Німецькі полковники копій не збирали.

— А твої робочі — вони освічені люди? — спитав я.

— Так, але навряд чи вони зрозуміли, що це таке.

— Не кажи їм. Сигналізація в квартирі є?

— Розумію, про що ти. І відповім — так, усі квартири нашого будинку мають спільну угоду на охорону. І ніхто з майстрів не має ключів, оскільки вони можуть працювати лише з восьмої до четвертої, як того вимагають правила розпорядку нашого будинку. А коли майстри там, я, звісно, знаходжуся поряд.

— Гадаю, так слід чинити і далі. А ти не знаєш, яке агентство охороняє ваш будинок?

— «Тріо» чи якось так. Я думав якраз спитати у твоєї дружини, чи не знає вона когось, хто зможе визначити, чи справжній це Рубенс. Ти перший, з ким я про це говорю, тож сподіваюсь, що ти нікому не розповіси.

— Звичайно, ні. Я спитаю у неї й одразу ж тобі передзвоню.

— Спасибі, буду тобі дуже вдячний. Поки що я знаю тільки те, що навіть якщо це оригінал, картина не входить до числа його найвідоміших полотен.

Я поспішив посміхнутися.

— От шкода. Але повернемося до твого призначення. Я люблю робити все швидко. Що скажеш, коли б ти зміг зустрітися з «Патфайндером»?

— У будь-який день.

— Гаразд. — Я квапливо думав, поки шукав щоденник. Майстри з восьмої до четвертої. — «Патфайндерам» зручніше приїхати в Осло після завершення робочого дня. Від «Хортена» їхати кілька годин. Що, як ми домовимося на якийсь із днів на цьому тижні, десь близько шостої? Підходить? — сказав я якомога природніше, але фальшиві ноти різали мені слух.

— Звичайно, — сказав Грааф, який начебто нічого не помітив. — Тільки не завтра, добре? — додав він і підвівся.

— Я маю їм повідомити, — сказав я. — Я тоді передзвоню тобі за номером, який ти мені залишив.

Я провів його у фойє.

— Таксі не замовиш, До?

Я намагався прочитати за виразом Оди чи Іди, чи погоджується вона на таке скорочення, але Грааф мене перервав:

— Дякую, я на своїй машині. Вітання дружині — і чекаю на твій дзвінок.

Він простягнув мені руку, і я схопив її, широко посміхаючись.

— Я спробую з’ясувати це сьогодні ввечері, бо завтра ти зайнятий, чи не так?

— Так.

Не знаю, чому я не зупинився на цьому. Ритм бесіди, відчуття, що розмову не закінчено, підказували, що тут іще слід сказати заключне «До зв’язку». Але, можливо, це було спричинено якимось особливим відчуттям у животі, може бути, уже в той момент у мені зародилося відчуття тривоги, що потребувало додаткової перевірки.

— Так, ремонт віднімає страшенно багато часу, — сказав я.

— Завтра я лечу ранковим рейсом у Роттердам. Забираю свого собаку з карантину. Повернуся пізно ввечері.

— Добре, — сказав я і відпустив його руку, щоб він не відчув, як напружилося моє тіло. — А який у тебе собака?

— Нідертер’єр. Шукач. Ще й на додачу агресивний, як бійцівські собаки. Підходящий вибір для будинку, де знаходяться такі картини, чи не так?

— Ще б пак, — сказав я. — Ще б пак.

Собака. Терпіти не можу собак.

— Так-так, — прозвучав голос Уве Чикерюда на тому кінці телефонної лінії. — Клас Грааф, Оскарс-гате, двадцять п’ять. Ключі у нас. Передам у «Суші & Кава» за годину. Сигналізацію відімкнемо о сімнадцятій нуль-нуль. Що-небудь вигадаю і вийду ввечері на роботу. А чому такий поспіх, до речі?

— А тому, що завтра у квартирі з’явиться собака.

— Зрозуміло, а чому не у робочий час, як завжди?

Повз телефонну будку пройшов той самий чувак у костюмі від Корнеліані та у дорогих ботанських окулярах. Я повернувся до нього спиною, щоб не вітатися, і приклав слухавку ближче до рота:

— Я хочу бути на сто відсотків упевнений, що майстри вже пішли. А ти просто зараз зателефонуй у Ґетеборг, нехай добудуть якісну копію Рубенса. Їх багато, але ти скажи, що нам потрібна якісна. І нехай вони зроблять це вже до сьогоднішнього вечора, щоб ти забрав її сьогодні, коли привезеш їм Мунка. Часу мало, але мені важливо мати репродукцію вже завтра, ти мене зрозумів?

— Зрозумів, зрозумів.

— І можеш сказати у Ґетеборзі, що наступного дня доправиш їм оригінал. Назву картини пам’ятаєш?

— Так, пам’ятаю. «Каталонське полювання на кабана», Рубенс.

— Приблизно так. А ти на сто відсотків упевнений, що на цих бариг можна покластися?

— Бог з тобою, Роджере! Усоте повторюю тобі — залізно!

— Я просто уточнив.

— Ти мене послухай. Цей тип знає, що коли він хоча б раз когось кине, то вже довічно буде поза грою. Ніхто не карає за крадіжки так, як самі крадії.

— Зрозуміло.

— Тут така справа — ту наступну поїздку в Ґетеборг доведеться відкласти на добу.

Це не було проблемою, ми і раніше так робили; Рубенс полежить у надійному місці, — та тим не менш я відчув, як волосся на потилиці заворушилося.

— Чого це?

— У мене завтра ввечері гості. Дама.

— Нічого, зачекає.

— Пардон, не вийде.

— Не вийде?

— Це Наташа.

Я не вірив своїм власним вухам:

— Російська курва?

— Не називай її так.

— А хіба ні?

— Я ж не називаю твою дружину силіконовою Барбі.

— Ти порівнюєш мою дружину з цією шльондрою?

— Я ж сказав, що не називаю її силіконовою Барбі.

— На твоє щастя. Діана повністю натуральна.

— Брешеш.

— Ані краплі.

— О’кей. I’m impressed.[12] Та у будь-якому випадку завтра ввечері я нікуди не поїду. Я висів у Наташі в листі очікування три тижні й зніматиму весь сеанс. На відео.

— Зніматимеш? Що за маячня?

— Мені ж треба щось дивитися до наступного разу. Хто його знає, коли він іще буде.

Я розсміявся:

— Ти збожеволів.

— Чому ти так кажеш?

— Ти кохаєш повію, Уве! Жоден нормальний чоловік не може кохати повію.

— А ти звідки знаєш?

Я застогнав:

— А що ти скажеш своїй коханій, коли витягнеш свою бісову відеокамеру?

— Вона нічого не знає.

— Прихована камера у шафі?

— Та в якій шафі? Мій будинок, до твого відома, повністю знаходиться під відеонаглядом.

З того, що розповідає мені Уве Чикерюд, мене вже нічого не дивує. Він казав, що, коли не зайнятий, він в основному сидить перед телевізором у своєму маленькому будиночку на лісовій галявинці в Тонсенхагені. І що він любить стріляти в екран, коли по ящику показують не те, що йому подобається. Він вихвалявся своїми австрійськими пістолетами «Глок», або «дамками», як він їх називав, оскільки у них немає курка, який треба було б зводити для подальшого, так би мовити, виверження. Для стрільби по ящику Уве зберігав холості патрони, але якось одного разу забув, що у нього повен магазин бойових, і розніс на друзки новий плазмовий «Піонер», вартістю тридцять тисяч. Коли він не стріляв по телевізору, він гатив з вікон по пташиній дуплянці, яку сам повісив для сов за будинком. А одного вечора, сидячи перед телевізором, він почув, як затріскотіли дерева біля будинку, відчинив вікно, прицілився з гвинтівки «Ремінгтон» і вистрілив. Куля пробила звірові голову між рогами, й Уве довелося звільняти морозилку від стосу «Піци грандіози». Наступні півроку він їв тільки біфштекси з лося, лосячі карбонади, тушковану лосятину, лосячі котлети і тефтелі, доки міг на них дивитися. А потім він знову звільнив морозильник і знову завантажив «Грандіозою». Усі ці історії здавалися мені цілком правдоподібними. Але ця…

— Під повним відеонаглядом?

— Працюючи в «Триполісі», можна і собі щось ухопити, чи не так?

— І ти зможеш просто увімкнути ці камери так, що вона не помітить?

— Саме так. Я приводжу її, ми заходимо в будинок. За п’ятнадцять секунд, якщо я не вимикаю сигналізацію за допомогою пароля, вмикаються камери в «Триполісі».

— І у тебе вдома завиє сирена?

— Ні, беззвучна тривога.

Технічно задум я, звісно, розумів. Тривога вмикалася тільки у «Триполісі».

Суть у тому, щоб не злякати крадіїв, поки «Триполіс» телефонує у поліцію і виїжджає сам, протягом п’ятнадцяти хвилин. Мета — схопити крадіїв на місці злочину, перш ніж вони втечуть разом із краденим, на той випадок, якщо їх не вдасться ідентифікувати за відеозаписом.

— Я сказав хлопцям на чергуванні, щоб не відправляли машини, зрозумів, еге ж? Нехай просто сядуть біля моніторів і насолоджуються.

— Ти хочеш сказати, що ці твої хлопці будуть сидіти і дивитися на тебе і твою російську… Наташу?

— Радістю треба ділитися. Шкода, що камера не відстежує ліжко, це приватний простір. А я попрошу її роздягатися у кріслі біля телевізора, зрозумів? Вона не проти моїх вказівок, що цінно. Посаджу її там, нехай сама себе попестить пальчиком. Там класний кут зйомки, треба тільки попрацювати з освітленням. А дрочити я буду за кадром, зрозумів?

З мене було достатньо інформації.

Я кахикнув:

— У такому разі ти відвозиш Мунка сьогодні вночі. А Рубенса післязавтра, згода?

— Домовились. А з тобою нічого не сталося, Роджере? Голос у тебе якийсь дивний.

— У мене все нормально, — відповів я і витер чоло тильним боком долоні. — Усе в повному порядку.

Я поклав слухавку і вийшов з телефонної будки. Сутеніло, але я цього не помічав. Адже все було у повному порядку. Я стану мультимільйонером. Відкуплюся від усього і буду вільним. Світ і все у ньому — включаючи Діану — буде моїм.

Удалині гуркотів грім, схожий на розгонистий низький сміх. Упали перші краплі дощу, і підошви моїх туфель весело застукотіли бруківкою на бігу.

7. Вагітність

Була шоста вечора, дощ скінчився, і небо на заході над Осло-фіордом було вкрите золотим серпанком. Я завів «вольво» у гараж, вимкнув двигун, зачекав. Коли двері за мною опустилися, я ввімкнув світло у салоні, відкрив чорну теку і дістав сьогоднішню здобич. «Брошка». Єва Мудоччі.

Я дозволив погляду ковзнути її обличчям. Мунк, напевне, був у неї закоханий, інакше не зміг би намалювати її такою. Схожою на Лотте. Вловити мовчазний біль, тихе божевілля. Я вилаявся собі під ніс і важко, зі свистом втягнув повітря через передні зуби. А потім відтягнув оббивку подвійної стелі над головою. Це був мій власний винахід для того, щоб ховати картини, перетинаючи з ними кордон. Я тільки звільнив передній край даху салону, як висловлюються автомобілісти, — його притискала верхня частина облямівки вітрового скла. Потім я приклеїв до зворотного боку дві стрічки-липучки й, акуратно надрізавши оббивку навколо освітлювального плафона, отримав пречудову схованку. Проблема транспортування великих картин, особливо старих пересохлих полотен, у тому, що везти їх треба горизонтально, у розкладеному стані, не скручуючи, інакше живописний шар може потріскатися і картину буде зіпсовано. Перевезення потребує місця, а вантаж надто помітний. Але на чотирьох квадратних метрах стелі вистачало місця для найбільших картин, і їх було чудово сховано від запопадливих митників із собаками, які, на щастя, не мали нюху на фарбу і лак.

Я запхав Єву Мудоччі під оббивку, закріпив дах салону липучками, вийшов з машини і попрямував до будинку.

На холодильнику було причеплено записку від Діани, що вона пішла на зустріч зі своєю подругою, Катріне, і повернеться близько півночі. Лишалося іще шість годин. Я відкрив пляшку «Сан-Мігеля», сів за стіл біля вікна і почав чекати. Потім приніс наступну пляшку, згадавши раптом фразу з книги Юхана Фалькбергета,[13] яку мені читала Діана, коли я хворів свинкою. «Всі ми п’ємо, бо всі є спраглими». Я лежав тоді у ліжку з температурою, боліли щоки і вуха, і я був схожий на спітнілу рибу-фугу, але лікар глянув на термометр і сказав: «Нічого страшного». Та воно й не відчувалося як страшне. Тільки коли Діана натиснула на нього, він знехотя вимовив такі жахливі слова, як менінгіт та орхіт, і ще менш охоче пояснив — запалення мозкових оболонок та запалення яєчок. Але одразу ж додав, що це «в даному випадку вкрай малоймовірно».

Діана читала мені вголос і клала на чоло холодні компреси. Книга була «Четверта нічна варта», а оскільки мені було більше нічим зайняти свій мозок, якому загрожувало запалення оболонок, то слухав я дуже уважно. Особливо мені запам’яталися два моменти. По-перше, це пастор Сигізмунд, що прощав пияка словами: «Всі ми п’ємо, бо всі є спраглими». Напевне, тому, що я знаходив розраду у такому погляді на людину: така твоя природа, і це чудово.

По-друге — це цитата з приміток Понтоппідана,[14] де він стверджує, що одна людина може занапастити душу іншої, може заразити її, затягнути із собою у гріх так глибоко, що її вже не врятувати. У цьому я вже аж ніяк не знаходив розради. І страх забруднити крила янгола стримував мене від того, щоб розповісти Діані про те, чим я займався для отримання додаткового заробітку.

Шість діб вона не відходила від мене, і для мене це було і щастям, і мукою. Позаяк я знав, що ніколи не зробив би цього для неї, принаймні не у разі свинки. Тож коли я нарешті спитав її, навіщо вона це робить, це була просто цікавість. Її відповідь була простою:

— Тому що я кохаю тебе.

— Але ж це лише свинка.

— Можливо, у мене більше не буде нагоди показати тобі це. Адже ти здоровий.

Здавалося, вона виправдовується.

А наступного дня я спокійнісінько встав з ліжка і вирушив на інтерв’ю у рекрутингову компанію під назвою «Альфа», де пояснив, що вони будуть ідіотами, якщо не візьмуть мене. І я знаю, чому я переконував їх із такою непохитною самовпевненістю. Бо ніщо не змусить чоловіка вирости над собою більше, ніж признання жінки в тому, що вона його кохає. І хай навіть вона при цьому бреше, якоюсь частинкою своєї душі він буде їй вдячний, буде хоча б крапельку кохати її у відповідь.

Я взяв одну з Діаниних книжок з мистецтва, почитав про Рубенса, вивчив ту мізерну кількість відомостей про «Полювання на калідонського вепра» й уважно роздивився картину. Потім відклав книгу і спробував обміркувати майбутню операцію на Оскарс-гате, крок за кроком.

Квартира у багатоквартирному будинку, звісно, означає ризик зустрітися у під’їзді з кимось із сусідів. З потенційним свідком, який зможе роздивитися мене зблизька. Щоправда, впродовж лише кількох секунд. Але це не повинно викликати у них підозр і змусити придивитися до мого обличчя — людина у комбінезоні прямує у квартиру, де йде ремонт. То чого ж мені боятися?

Я знав, чого я боюся.

Під час інтерв’ю він читав мене як розкриту книгу. Та скільки сторінок він устиг прочитати? Чи може бути, що він щось запідозрив? Незрозуміло. Він упізнав техніку ведення допиту, якої сам навчився на військовій службі, та й усе.

Я взяв мобільник і зателефонував Граафу, щоб сказати, що Діани немає вдома і що з координатами можливого експерта, який оцінить справжність картини, доведеться зачекати до його повернення із Роттердама. Автовідповідач на телефоні Граафа запропонував мені залишити повідомлення, що я і зробив. Пивна пляшка була порожньою. Мені хотілося віскі, але я собі цього не дозволив, я не мав права прокинутися завтра з дурною головою. Ще пляшка пива, і все.

Я випив ще півпляшки, коли усвідомив, що роблю. Я забрав слухавку від вуха і поспішив перервати виклик. Я набрав номер Лотте, що зазначався у списку контактів під секретною назвою «А», буквою, яка щоразу змушувала мене підстрибувати, висвічуючись під час вхідного дзвінка. За нашою з нею домовленістю, дзвонити міг тільки я. Я ввійшов у перелік контактів, знайшов «А» і натиснув «видалити».

«Ви хочете видалити цей номер?» — уточнив телефон.

Я втупився поглядом в альтернативу, що мені відкрилася. Боягузливе, віроломне «ні» і брехливе «так».

Я натиснув «так». Знаючи, що її номер уп’явся в мій мозок так, що видалити його неможливо. Що б це могло означати, я не знав і не хотів знати. Нічого, він поступово згасне. Згасне і зникне. Так має статися.

Діана повернулася за п’ять хвилин до півночі.

— Ну, що ти робив, коханий? — спитала вона, підійшла до крісла, всілася на поруччя й обійняла мене.

— Нічого особливого, — сказав я. — Провів інтерв’ю з Класом Граафом.

— І як?

— Він те, що треба, не враховуючи того, що іноземець. «Патфайндери» чітко сказали, що їм потрібен керівник-норвежець, вони навіть офіційно заявили, що мають намір поставити норвежців на усі керівні посади. Тож їх ще вмовляти доведеться.

— Ну, в цьому тобі рівних немає. — Вона поцілувала мене у чоло. — У тебе, кажуть, унікальна репутація.

— В якому сенсі?

— Репутація людини, яка завжди домагається призначення того, кого пропонує.

— Справді? — Я зобразив подив.

— Тож і тепер впораєшся.

— Як там Катріне?

Діана провела рукою по моєму волоссю.

— Чудово. Як завжди. Точніше, навіть ще краще, ніж завжди.

— В один прекрасний день вона може померти від щастя.

Діана занурила обличчя в моє волосся і прошепотіла просто у нього:

— Вона щойно дізналася, що вагітна.

— Отже, якийсь час усе буде не так уже й чудово.

— Дурниці, — промовила вона. — Ти що, випив?

— Трішечки. Вип’ємо, може, за здоров’я Катріне?

— Я вже піду ляжу, дуже втомилася від її радісного цвірінчання. Ти прийдеш?

Коли я лежав, вигнувшись, позаду неї, обіймав її, відчуваючи її спину грудьми і животом, до мене раптом дійшло те, про що мені слід було подумати одразу ж після інтерв’ю з Граафом. Що тепер я можу запліднити її. Що я нарешті впевнений у майбутньому, що я відчуваю ґрунт під ногами і що дитина тепер не зможе зіштовхнути мене з моєї платформи. Тому що за допомогою Рубенса я стану тим левом, володарем прайду, з яким Діана мене порівнювала. Який здатен прогодувати свою зграю. Не те щоб Діана у цьому сумнівалася — але сумнівався я сам. Що зможу оберігати домашнє гніздечко саме так, як на те заслуговує така жінка, як Діана. До того ж, саме дитина може вилікувати її від тієї благословенної сліпоти. Але тепер вона має право бачити, нехай бачить мене всього.

З відчиненого вікна потягло пронизливим холодком, шкірою побігли пухирці, і я відчув ерекцію.

Але Діана дихала глибоко і рівно.

Я відпустив її. Вона перевернулася на спину, спокійна і беззахисна, як дитина.

Я зіслизнув з ліжка.

Вівтаря міцуко, судячи з усього, не торкалися з учорашнього дня. Зазвичай не минало і доби, щоб там не відбулося бодай якихось видимих змін. Діана чи то міняла воду, чи ставила нову воскову свічу, чи нові квіти. Я піднявся у вітальню, налив собі віскі. Паркет біля вікна холодив підошви. Віскі був «Макаллан», тридцятирічної витримки, пляшку подаровано одним задоволеним замовником. Я дивився вниз на гараж, що купався у місячному сяйві. Уве вже їде сюди. Він зачиниться у гаражі і відчинить машину, у нього є запасний ключ. Вийме Єву Мудоччі, покладе у теку і вирушить до своєї машини, яку лишив на значній відстані, щоб ніхто не помітив зв’язку між нею і нашим будинком. Він поїде до перекупника у Ґетеборг, передасть картину і повернеться на світанку. Але Єва Мудоччі мені більше не цікава — так, вимушена халтурка. Коли Уве повернеться з Ґетеборга, то, сподіваюся, привезе мені пристойну копію рубенсівського «Полювання» і сховає під дахом мого «вольво» перш, ніж прокинемося ми або сусіди.

Раніше Уве користувався для своїх ґетеборзьких рейсів моєю машиною. Я сам жодного разу не розмовляв з перекупником, тож, сподіваюсь, з усіх, хто є у цій справі, він знайомий лише з Уве. Саме це мені й було потрібно — якомога менше точок дотику, якомога менше тих, хто в якусь мить зможе вказати на мене пальцем. Злочинців рано чи пізно піймають, і тоді я мушу бути від них якнайдалі. Саме тому я ніколи не зустрічався з Уве Чикерюдом на людях і тому телефонував йому тільки з автомата — не хочу, щоб якийсь з моїх номерів фігурував у роздруківці його телефонних дзвінків, коли Уве заарештують. Поділ грошей і стратегічне планування відбувалися далеко від Осло — у лісній хатинці в околицях Елверума. Уве знімав його в одного самотнього фермера, і ми завжди приїздили туди кожен на своїй машині.

Так ось дорогою до цієї хатинки до мене і дійшло, на який ризик я наражаюся, коли Уве на моїй машині відвозить картини у Ґетеборг. Я саме проїхав радар, коли помітив його майже тридцятилітній «мерседес», чорний і солідний «280SE», припаркований поряд із поліцейською машиною. Тут до мене і дійшло, що Уве Чикерюд — один із тих незграбних водіїв, які просто не в змозі дотримуватися швидкісного режиму. Свого часу я втовкмачив йому, щоб він завжди прибирав мою електронну платіжну картку з вітрового скла, коли їде на моєму «вольво» в Ґетеборг: якщо проїжджати пункт збору грошей за платіжною карткою, вона щоразу фіксується, а мені немає жодної радості пояснювати потім поліції, з якої це такої причини я декілька разів на рік їжджу туди-сюди трасою Е-6 вночі. Але побачивши Уве на пункті контролю швидкості, я зрозумів, у чому найбільший ризик: у тому, що поліція зупинить злісного порушника і свого давнього знайомого Уве Чикерюда дорогою до Ґетеборга і стане вивідувати, що ж це він робить у машині респектабельного цього, як його, а, хедхантера, Роджера Брауна. Нічого хорошого з цього не вийде. Бо результат зустрічі Уве Чикерюда з Інбау, Рейдом і Баклі може бути тільки один.

Мені привиділись якісь рухи в темряві біля гаража.

Завтра — день Д. Дивовижний день. Довгий день. День днів.

Бо якщо все піде за планом, це буде останній удар. Я досягну мети, звільнюся і зав’яжу із цією справою.

Місто внизу піді мною багатообіцяюче блимало вогниками.

Лотте відповіла після п’ятого гудка:

— Роджере?

Обережно, з осторогою.

Наче це вона мене розбудила, а не навпаки.

Я поклав слухавку.

І одним духом допив решту віскі.

8. Gllsus4

Я прокинувся із жахливим головним болем.

Піднявшись на лікті, я побачив на першому плані апетитні Діанині сіднички, — вона порпалася у сумці і кишенях одягу, який вдягала вчора.

— Ти щось загубила? — спитав я.

— Доброго ранку, коханий, — сказала вона, але я зрозумів, що її ранок був не таким уже й добрим. Що ж, у цьому вона не самотня.

Я виліз з ліжка і поплівся до ванної. Побачив себе у дзеркалі і зрозумів, що майбутній день мусить бути кращим за ранок, мусить — хоч помри. Зобов’язаний бути кращим. І буде. Я відкрутив кран душу і стояв під крижаними струменями, було чутно, як Діана тихо лається у спальні.

— «And it’s gonna be… — фальшиво виспівував я усупереч всьому, — PERFECT!»[15]

— Все, тікаю! — гукнула Діана. — Кохаю тебе.

— І я тебе кохаю, — крикнув у відповідь я, але не був певен, що вона почула, оскільки саме у цю мить двері за нею зачинилися.

О десятій я вже сидів в офісі, намагаючись зосередитися. Свою голову я відчував як прозорого пульсуючого пуголовка. Я відзначив, що Фердинанд уже кілька хвилин розкриває рота і по-всякому ворушить губами, вочевидь промовляючи якісь слова різної міри цікавості. І що потім він, не закривши рота, припинив ворушити губами, а замість того утупився в мене поглядом, який я розтлумачив як очікування моєї відповіді.

— Повтори питання, — сказав я.

— Я кажу, що я проводжу заключне інтерв’ю з Граафом і замовником, але ти мусиш мені спочатку трохи розповісти про «Патфайндер». Мені треба хоч щось знати, аби не виглядати такою вже блондинкою! — І тут його голос перетворився на недоумкуватий фальцет.

Я зітхнув:

— Вони виробляють крихітні, майже невидимі передавачі, які можна прикріпити на людину, щоб потім її можна було знайти за допомогою приймача, підключеного до найпросунутішої системи GPS. Пріоритетне використання супутників, співвласниками яких вони є, і так далі. Передові технології, тобто ці «патфайндери» — кандидат на поглинення. Почитай їхній річний звіт. Щось іще?

— Та читав я його! Усе, що стосується їхнього продукту, — повито млою невідомості. До того ж цей Клас Грааф іноземець. Як зробити так, щоб наш суто націоналістичний замовник це проковтнув?

— У це не лізь, я сам цим займуся. Та не переймайся ти так, Ферді.

— Ферді?

— Ну так, я тут подумав: Фердинанд — це задовго. Правда ж, класно?

Він недовірливо подивився на мене:

— Ферді?

— Ну не у присутності клієнтів, звісно. — Я посміхнувся, відчуваючи, як відступає головний біль. — Ну що, ми готові, Ферді?

Так, ми були готові.

Аж до обіду я жер парацетамол і поглядав на годинник. Під час обідньої перерви я пішов у ювелірний магазин навпроти «Суші & Кава».

— Ось ці, — сказав я і вказав пальцем на діамантові сережки на вітрині. Грошей на картці вистачило. Поки ще дещо лишалося. А темно-червоний оксамит, яким було обтягнуто коробочку, був ніжним на дотик, як хутро цуцика.

Після перерви я продовжував жерти парацетамол і дивитися на годинник.

Близько п’ятої я зумів припаркуватися біля тротуару на Інкогніто-гате. Мені пощастило — і ті, хто тут працює, і ті, хто живе, вочевидь знаходилися в дорозі. Пішов дощ, і мої підошви чвакали по асфальту. Тека була легкою. Копія виявилася вельми посередньої якості, і, ясна річ, за неї запросили незбагненні п’ятнадцять тисяч шведських крон, але зараз це було не дуже суттєво.

Якщо в Осло і є вишукана вулиця, то це Оскарс-гате. Будинки на ній являють собою усе багатство архітектури з переважанням неоренесансу. Неоготичні фасади, доглянуті палісаднички — саме тут у кінці XIX століття оселялися директори компаній і вищі чиновники. Назустріч мені йшов чоловік із пуделем на повідку. Серйозних собак у центрі немає. Чоловік дивився крізь мене. Центр. Я звернув до будинку 35, описаного в Інтернеті як «ганноверський варіант середньовічного стилю». Цікаво інше — там само зазначалося, що іспанське посольство вже переїхало звідти, тож мені, слід сподіватися, пощастить уникнути нав’язливої уваги їхніх зовнішніх відеокамер. Біля будинку я нікого не помітив — тільки темні вікна надсилали мені мовчазне вітання. За словами Уве, під’їзд і квартира відмикаються тим самим ключем. До дверей під’їзду він принаймні підійшов. Я попрямував сходами нагору. Рішучим кроком. Не гупаючи і не крадькома. Кроком людини, яка знає, куди вона йде, і якій нема чого ховатися. Ключ при мені, тож не доведеться стояти на майданчику у під’їзді і морочитися із замком, поки всі звуки гучною луною відбиваються у цій старій порожній будівлі.

Третій поверх. Жодної таблички з іменем на дверях немає, але я знаю, що це тут. Двійчасті двері з рельєфним склом. Я не був таким спокійним, як сподівався, — серце калатало по ребрах, і я не потрапив ключем в отвір. Уве якось казав, що перше, що порушується від страху, — це дрібна моторика. Він вичитав це у книжці про ближній бій — людина втрачає здатність перезарядити зброю, коли сама знаходиться під прицілом. Утім, з другої спроби ключ увійшов у замок і повернувся в ньому легко, беззвучно і м’яко. Я натиснув на дверну ручку і потягнув двері на себе. Штовхнув уперед. Але вони не відчинялися. Якого дідька? Невже Грааф врізав додатковий замок? І через цей бісів замок розіб’ються усі мої мрії і плани? Майже у паніці я щосили смикнув двері на себе. Вони з гуркотом розчинилися, і скло задеренчало на весь під’їзд. Я прослизнув усередину, обережно причинив за собою двері і видихнув. Згадалася вчорашня безглузда думка. А що як потім мені не вистачатиме оцієї напруги, до якої я звик?

При першому ж подиху ніс, рот і легені наповнилися запахом розчинників — для латексної фарби, лаку і клею.

Я переступив через відерця з фарбою і сувої шпалерів і увійшов у квартиру.

Дубова клітчаста підлога, застелена крафт-папером, дерев’яні панелі, будівельний пил, старі вікна, які однозначно буде замінено. Анфілада парадних кімнат, кожна розміром з бальну залу. Я знайшов напівоздоблену кухню по інший бік центральної вітальні. Строгі лінії, метал і масив дерева, коштує неймовірно, я бачив у каталозі «Поггенполя». Увійшовши в кімнату прислуги, я побачив двері за книжковою шафою. Я цілком припускав, що їх може бути зачинено, та напевне знав, що у квартирі знайдеться інструмент, аби їх відчинити.

Цього не знадобилося. Вони самі прочинилися — петлі стиха скрипнули, ніби попереджаючи про щось.

Я зробив крок у темну порожню видовжену кімнату, вийняв ліхтарик з-під підкладки комбінезона і провів блідо-жовтим променем по стінах. Там висіло чотири картини. Три з них були мені не знайомі. А четверта… Я встав перед нею і відчув ту ж сухість у роті, як і тоді, коли Грааф уперше промовив її назву.

«Полювання на калідонського вепра».

Здавалося, світло пробивається з-під нижніх, майже чотирьохсотлітніх, шарів фарби — Діана називала це світлотінню.

Картина справляла майже фізичне враження, затягала всередину, як магніт, — це було схоже на зустріч із харизматичною особистістю, яку знав до того тільки з фотографій та розповідей. Але ця краса заскочила мене зненацька. Палітра, щоправда, була мені знайомою з його більш відомих, пізніше створених картин, які я бачив у Діаниному альбомі, — «Полювання на левів», «Полювання на гіпопотама і крокодила», «Полювання на тигрів і левів». У книзі, яку я читав учора, ще зазначалося, що це полотно — перша картина Рубенса із мисливським сюжетом — є джерелом його наступних шедеврів. Лютого калідонського вепра було наслано богинею Артемідою на околиці міста Калідона за неповагу місцевих жителів. Але найкращому у Калідоні мисливцеві, смертному юнакові Мелеагру, вдалося врешті-решт заколоти чудовисько списом. Я дивився на Мелеагра, на його оголене мускулясте тіло, на його обличчя, сповнене гніву, яке щось віддалено нагадувало мені, на спис, готовий проштрикнути тіло звіра. Так напружено і водночас урочисто! Так оголено і водночас таємничо! Так просто. І так безцінно.

Я зняв картину, виніс на кухню і поклав на стіл. Під старовинною рамою, як я і здогадувався, знаходився підрамник, до якого кріпилося полотно. Я дістав два найпростіших і найнеобхідніших інструменти, які взяв із собою: шило і кусачки. Відкусив майже усі гвіздки, окрім тих, що знадобляться мені знов, витягнув їх, звільнив підрамник і за допомогою шила почав розхитувати штифти у пазах. Порався я довше, ніж завжди, все-таки Уве має рацію щодо дрібної моторики. Але за двадцять хвилин копія вже була у мене в рамі, а оригінал у теці.

Я повісив картину на місце, зачинив за собою двері, перевірив, чи не залишив слідів, і вийшов з кухні, стискаючи папку у спітнілій руці.

Проходячи вітальнею, я кинув погляд у вікно і побачив крону дерев, наполовину обірвану вітром. Вогняно-червоне листя, що не встигло облетіти, підсвічувалося косими променями сонця, яке пробивалося крізь хмари, так, що здавалося, гілки охоплено полум’ям. Рубенс. Фарби. Це його колорит.

Це була магічна мить. Мить перемоги. Мить перевтілення. Така мить, коли виразно бачиш, як рішення, котрі здавалися такими складними, раптом виявляються очевидними. Я хочу стати батьком, я збирався сказати їй це ввечері, але відчув це саме зараз. Тут і тепер, на місці злочину, з Рубенсом під пахвою і цим чудовим величним деревом перед очима. Ось мить, яку варто було б увічнити в бронзі, — як пам’ять, як вічний сувенір, що належить нам із Діаною, щоб інколи діставати його у дощові дні. Це рішення, подумає вона, незаплямована, було прийнято у мить просвітлення і без будь-якої іншої причини, окрім любові до неї і наших майбутніх дітей. І тільки я, лев, голова прайду, знатиму сувору правду: що горло зебри було перегризено після стрибка їй на зашийок, що пагорб було залито кров’ю заради них, моїх невинних левенят. Так, саме так зміцниться наше кохання. Я дістав мобільних, зняв рукавичку і набрав її номер телефону. Я намагався сформулювати фразу, поки очікував з’єднання. «Люба, я хочу подарувати тобі дитину…» Або «Кохана, дозволь мені подарувати тобі…»

І тут пролунав акорд Gllsus4 Джона Леннона: «It’s been a hard day’s night…»[16]

Що правда, то правда. Я схвильовано посміхався.

Аж поки до мене не дійшло.

Адже я чую це тут!

Нісенітниця якась.

Я опустив слухавку.

І вдалині, але досить чітко, почув, як «Бітлз» починають грати «А Hard Day’s Night». Її рингтон.

Мої ноги, немов залиті бетоном, застигли на крафт-папері, що вкривав підлогу.

Ось вони почали рухатися на звук, поки серце стукало важко і повільно, як б’ють у литаври. Звук лунав з-за дверей, трохи прочинених у коридор із внутрішнього боку парадних кімнат.

Я відчинив двері.

Це була спальня.

Ліжко посеред кімнати було охайно складене, але ним явно користувалися.

У ногах лежала валіза, а збоку стояв стілець, на спинці якого висів якийсь одяг. З незачиненої шафи визирав костюм на вішалці. Той самий, у якому Клас Грааф був на інтерв’ю. Десь тут, у спальні, співали у два голоси Леннон і Маккартні — з тою енергетикою, якої на більш пізніх дисках уже ніколи не було. Я озирнувся. Став на коліна. Нахилився. І побачив його. Телефон від «Прада» лежав під ліжком. Мабуть, випав з кишені її штанів. Можливо, коли він їх з неї зривав. А вона не почала шукати його, поки… поки…

Перед очима зринув її звабливий зад, коли вона сьогодні вранці гарячково копирсалася у своєму одязі і сумочці.

Я піднявся з колін. Надто швидко, мабуть, тому що кімната заходила ходором. Я зіперся об стіну.

Увімкнувся автовідповідач, пролунало її цвірінчання:

— Привіт, це Діана. Зараз я не можу підійти до телефону…

Ага, звісно.

— Але ж ви знаєте, що робити…

Так. Знаю. Краєчком свідомості я зафіксував, що схопився за стінку голою рукою і треба не забути її витерти.

— Вдалого дня!

А це вже навряд чи вийде.

Відбій.

Частина третя

ПОВТОРНЕ ІНТЕРВ’Ю

9. Повторне інтерв’ю

Мій батько, Ієн Браун, був затятим, хоча й не дуже обдарованим, шахістом. Він навчився грати у п’ятирічному віці у свого батька, а потім читав книги з теорії шахів та вивчав партії. Однак мене він гри у шахи не навчав, поки мені не виповнилося 14 й оптимальні роки для навчання лишилися позаду. Але я мав схильність до шахів і у шістнадцять років уперше його переміг. Він посміхався так, ніби пишається мною, але я знав, що насправді приховує ця посмішка — ненависть. Він знов розставив фігури на дошці, і ми почали матч-реванш. Я грав, як завжди, білими фігурами, він переконував мене, що таким чином віддає мені перевагу. Після кількох ходів він вибачився і пішов на кухню, де, як я знав, хильнув з пляшки джину. Поки його не було, я встиг переставити дві фігури, але він не помітив. Ще за чотири ходи він, розкривши рота, дивився на мого білого ферзя навпроти свого чорного короля. Він зрозумів, що при наступному ході я оголошу йому мат. Вигляд у батька був такий кумедний, що я не зміг стримати посмішки. По його обличчю я бачив — він розуміє, що відбулося. Він підвівся і скинув усі фігури з дошки. І вдарив мене. Коліна мої підігнулися, і я впав — радше від страху, ніж від удару. До того він мене ніколи не бив.

— Ти переставив фігури, — прошипів він. — Мій син не шахраює!

У роті я відчував смак крові. Білий ферзь, моя біла королева, лежала біля моїх ніг. Її корона розкололася. Ненависть, наче жовч, пекла мені горло і груди. Я підняв понівечену королеву і поставив на дошку. А після і решту фігур.

— Твій хід, батьку.

Бо саме так чинить гравець, сповнений духом крижаної ненависті, — коли його супротивник несподівано б’є його по обличчю у двох кроках до перемоги, він угадує страх і б’є по найболючішому місцю. Гравець тримає дошку у полі зору, але, сховавши страх, розробляє новий план. Зводить дух, відновлюється, досягає перемоги. І йде, не показуючи свого тріумфу.

Я сидів у торці столу і дивився, як ворушаться губи Класа Граафа. Як напружуються і розслабляються щоки, виліплюючи слова, зрозумілі, вочевидь, для Фердинанда і двох представників «Патфайндера», — у всякому разі всі троє кивали, не приховуючи задоволення. Як я ненавидів цей рот. Ненавидів сірувато-рожеві ясна, зуби, міцні як могильні плити, саму форму цього огидного тілесного отвору, схожого на відкриту рану з кривими краями, з піднятими куточками, що означали посмішку — посмішку-проріз, якою Бйорн Борг[17] свого часу зачаровував світ. І якою тепер Клас Грааф зваблював своїх майбутніх роботодавців із «Патфайндера». Але більш за все я ненавидів його губи. Губи, що торкалися губ моєї дружини, її шкіри, можливо, її рожевих сосків і напевне — її вологого, трохи відкритого лона. Мені здалося навіть, що я бачу біляву лобкову волосинку, що прилипла до складочки на його відкопиленій нижній губі.

Я сидів мовчки майже півгодини, поки Фердинанд ставив одне за одним дурні запитання, взяті із книги з рекрутингу з таким дебільним піднесенням, ніби сам їх вигадав.

На початку інтерв’ю Клас Грааф відповідав, повернувшись у мій бік. Та поступово він збагнув, що я неофіційний пасивний глядач, що його місія тепер — нести спасенну вістку, Євангеліє від Граафа, цим трьом. Однак він раз у раз кидав на мене запитальні погляди, ніби очікуючи натяку на мою роль у всьому цьому.

Через якийсь час ті двоє з «Патфайндера», голова правління і менеджер з громадських комунікацій, почали ставити Граафу свої запитання, які стосувалися, звісно, його роботи в «ХОТЕ». І Грааф звітував, як він і «ХОТЕ» взяли на себе випробування «Трейсу» — густої рідини, схожої на лак чи гель, в одному мілілітрі якої міститься близько сотні передавачів і яку можна нанести майже на будь-який об’єкт. Цей блискучий лак майже невидимий і, як і звичайний лак, настільки добре сполучається з поверхнею, що його можна видалити лише малярним шкребком. От тільки потужність у передавачів маленька і сигнал від них такий слабкий, що не проходить крізь речовини, густіші за повітря, — скажімо, крізь воду, кригу, мул чи то навіть густий шар пилу, що вкриває транспортний засіб під час війни у пустелі. Зате стіни, навіть товста кам’яна кладка для таких передавачів, як правило, не є перепоною.

— Були випадки, коли солдати, на яких ми наносили «Трейс», зникали зі зв’язку через бруд на власному тілі, — сказав Грааф. — У нас немає технології, що дозволяла б зробити мікроскопічні передавачі достатньо потужними.

— Вона є у «Патфайндера», — сказав голова правління. Це був чоловік років п’ятдесяти з рідким волоссям. Він постійно крутив шиєю, наче остерігаючись, що вона затерпне, або наче він ковтнув щось, що ніяк не пролізе у горло. Напевне, це був мимовільний м’язовий спазм, викликаний таким захворюванням, яке має лише один кінець. — Але у нас, на жаль, немає технології «Трейс».

— З точки зору технології, «ХОТЕ» і «Патфайндер» — чудова родина, — сказав Грааф.

— Безумовно, — обережно відповів голова правління. — Причому «Патфайндер» виступає у ролі безробітної домогосподарки, якій видають дріб’язок на шпильки.

— Десь так, — усміхнувся Грааф. — До того ж, «Патфайндеру» буде легше засвоїти технології «ХОТЕ», ніж навпаки. Інакше кажучи, я бачу для «Патфайндера» єдиний реальний шлях. А саме — вирушити у самостійну подорож.

Я помітив, як «патфайндери» перезирнулися.

— Зрозуміло, Граафе, що ваша біографія вражає, — сказав голова, знехтувавши випадковою грою слів.[18] — Але ми у «Патфайндері» бачимо свого керівника таким, як би сказати, чи то стаєром, таким… Як ви це називаєте на вашому рекрутерському жаргоні?

— «Мужичок», — одразу ж підказав Фердинанд.

— Так, таким собі мужичком. Хороший образ. Тим, хто цінує те, що вже є, і будує далі, камінчик до камінчика. Витривалий і терплячий. А ваш послужний список, він такий… е-е-е, яскравий і драматичний, але не свідчить про витримку та наполегливість — якості, необхідні керівникові.

Клас Грааф, який уважно слухав голову, повернувся до нього із серйозним виразом обличчя і кивнув.

— По-перше, одразу ж скажу, що розділяю вашу думку — «Патфайндеру» потрібен саме такий керівник, як ви описали. По-друге, я б не виявив цікавості до вашої пропозиції, якби не вважав себе саме такою особистістю.

— А ви й справді така особистість? — обережно поцікавився другий представник «Патфайндера», миршавий тип, у якому я іще до знайомства впізнав менеджера з громадських комунікацій. Декого з них я сам же і влаштовував на роботу.

Клас Грааф посміхнувся. Щирою посмішкою, від якої не тільки пом’якшилися його жорсткі, як кремінь, риси, але й повністю змінилося обличчя. Я вже бачив кілька разів цей його викрутас, який перетворював його на пустотливого хлопчика — ось він, може бути і таким теж. Прийом, схожий за впливом на фізичний дотик, про що пишуть Інбау, Рейд і Баклі, — інтимний жест, заявка на щирість, зараз, мовляв, я відкрию вам душу.

— Дозвольте розповісти вам одну історію, — посміхнувся Грааф, — повірити в яку, як мені видається, буде непросто. У ній ідеться про те, що насправді я вічний невдаха. Лузер, який засмучується, навіть програючи в «орла і решку».

У відповідь почулося хмикання.

— Але сподіваюся, вона дещо скаже вам про терпіння і наполегливість, — продовжив він. — Під час служби у ВВЕ я якось полював за одним досить дрібним наркодилером у Суринамі…

Я помітив, як обидва «патфайндери» нахилилися вперед. Фердинанд підлив їм кави, одночасно поглянувши на мене з переможною посмішкою.

І от, рот Класа Граафа зарухався. Губи ворушилися, випинаючись уперед. Вони випиналися і поверталися назад там, де не мали права цього робити. Цікаво, чи кричала вона? Звичайно ж кричала. Діана зазвичай не могла стримати крику — легка здобич власної хтивості. Коли ми з нею вперше кохалися, я згадав скульптуру Берніні у капелі Корнаро, «Екстаз святої Терези». Частково через напіввідкритий рот Діани і цей вираз страждання і навіть болю, напнутої жилки на лобі і зморшки зосередження між бровами. А частково тому, що Діана кричала. Мені завжди здавалося, що охоплена екстазом свята кармелітка у Берніні кричить, коли ангел витягає золоту стрілу з її грудей, щоб проштрикнути її знову. У всякому разі, мені це так уявлялося, туди-сюди, образ божественного проникнення, злягання, у найпіднесенішому значенні, та однаково злягання. Але жодна свята не змогла б кричати так, як Діана. У Діаниному крику було нестерпне задоволення, він, як стріла, встромлявся у барабанну перетинку, що аж тіло вкривалося сиротами. Жалібний і довгий, її крик то наростав, то притишувався, як звук авіамоделі, що летить. Він був таким пронизливим, що після першого ж акту кохання я прокинувся від дзвону у вухах, а за три тижні кохання виявив, що у мене з’явилися перші симптоми шуму у вухах — звук водоспаду, чи принаймні водоспадика, що ставав дедалі гучнішим, під акомпанемент флейти, що грала то крещендо, то димінуендо.

Якось до слова я сказав, що побоююся за свій слух, пожартував, звісно, але Діана сприйняла це без гумору. Навпаки, злякалась і ледь не розплакалася. І коли ми кохалися наступного разу, я відчув на своїх вухах її ніжні руки і спершу зрозумів це як своєрідні пестощі. Та коли її долоні обхопили мої руки, перетворившись на два теплих навушника, до мене дійшло, що це — вияв щирої любові. Дієвість його, з акустичної точки зору, була невеликою — звук просвердлював тепер одразу кору мозку, але тим більшим був емоційний вплив. Я не з тих чоловіків, які плачуть, та збагнувши, розревівся, як дитина. Очевидно, тому, що знав — тепер ніхто і ніколи не покохає мене так, як ця жінка.

І тепер, дивлячись на Класа Граафа і не сумніваючись, що в його обіймах вона теж кричала, я марно намагався позбутися питання, що мене переслідувало. І так само, як Діана не могла стримати крику, так і я не міг не питати себе: невже і йому вона теж закривала вуха?

— Слід вів у заболочені хащі джунглів, — говорив Клас Грааф. — Марш-кидки, вісім годин на день. І ми при цьому вмудрялися запізнюватися, завжди з’являлися трохи пізніше, ніж треба. Врешті-решт, уся група зламалася, один за одним. Лихоманка, дизентерія, укуси змій чи просто звичайна втома. При тому що той тип не був, як я вже сказав, якоюсь там величиною. Джунглі поглинають твій розум. Я був наймолодшим, та наприкінці саме мені довірили керування. І мачете.

Діана і Грааф. Коли я поставив свій «вольво» в гаражі, повернувшись з квартири Граафа, то в якусь мить мені захотілося опустити вікна, ввімкнути мотор і вдихати вуглекислий газ, чадний газ і що там іще люди вдихають — хай там як, це легка смерть.

— Коли ми йшли його слідом уже шістдесят три дні, здолавши триста двадцять кілометрів найогиднішої місцевості, яку тільки можна собі уявити, наш загін скоротився до мене й одного молокососа з Гронінгена, надто тупого, щоб збожеволіти. Я вийшов на зв’язок із штабом і попросив надіслати нам нідертер’єра. Знаєте таку породу? Ні? Найкращий у світі шукач. І нескінченно відданий — нападає на будь-кого, на кого вкажеш, незалежно від розмірів. Друг на все життя. У буквальному розумінні цього слова. Вертоліт скинув собаку, однорічного цуцика, просто посеред джунглів величезного округу Сипалівіні. Так само, до речі, і кокаїн скидають. Точка, де він приземлився, була на відстані десяти кілометрів від місця, де знаходилися ми. Здавалося, не те що відшукати нас буде неможливо, але й вижити у джунглях, принаймні добу, вже буде дивом. Так ось, він знайшов нас менш ніж за дві години.

Грааф відкинувся на спинку крісла. Тепер він повністю володів ситуацією.

— Я назвав його Сайдвіндер — як ракету, що знаходить джерело тепла, знаєте? Я полюбив цього собаку. І тому завів собі нідертер’єра, вчора привіз його з Нідерландів — це насправді онук Сайдвіндера.

Коли я повернувся після вторгнення до квартири Граафа, Діана сиділа у вітальні і дивилася новини по телевізору. Ішов репортаж з прес-конференції старшого інспектора Бреде Сперре, перед ним стирчав ліс мікрофонів. Він розповідав про вбивство. Розкрите вбивство. Убивство, яке він розкрив самотужки, принаймні відчуття було саме таке. Сперре брутально ковтав приголосні, як радіоприймач під час грози, один за одним, як друкарська машинка, на котрій стерлися деякі букви. «Винний завт-а предста-е перед су-ом. Ще питання?» Усі ознаки східнонорвезької говірки було начисто витравлено з його мови — при тому, що він, якщо вірити гуглу, вісім років грав у баскетбол за Аммерюд. Закінчуючи поліцейську академію, був другим за кількістю балів. У портретному інтерв’ю для жіночого журналу відмовився відповісти, чи є у нього коханка на роботі. Мовляв, ймовірна коханка приверне увагу як ЗМІ, так і тих елементів, яких він ловить. Утім, ніщо на глянцевій фотографії у тому самому журналі — напіврозстебнута сорочка, напівзаплющені очі, двозначна посмішка — не вказувало на наявність коханки.

Я встав позаду Діаниного крісла.

— Він тепер у КРИПОСі, — сказала вона. — Вбивства і таке інше.

Я це і сам, звісно, знав, я гуглив Бреде Сперре щотижня, аби знати, що він поробляє і чи не сказав чогось у газетах про зграю викрадачів предметів мистецтва. Окрім того, я ще й розпитував про нього при нагоді: Осло — місто маленьке. Я був у курсі.

— Співчуваю, — сказав я невимушено. — Тепер він не часто зможе заглядати до тебе у галерею.

Вона посміхнулась і поглянула на мене знизу вгору, а я поглянув на неї згори й усміхнувся — тепер наші обличчя знаходилися у зворотному від звичайного співвідношенні. І на якусь мить мені подумалося, що нічого у них з Граафом не було, що я просто уявив це занадто живо і яскраво, як інші час від часу уявляють найгірше, що може статися в їхньому житті, щоб відчути це і зрозуміти, чи варто жити далі. І ніби бажаючи отримати підтвердження, що це лише фантазія, я сказав, що варто було б насправді замовити подорож у Токіо у грудні. Але вона, попри те, що до того так прагнула поїхати туди, здивовано подивилася на мене і сказала, що не може закрити галерею на Різдво, адже це високий сезон. І що ніхто не їздить у Токіо в грудні, бо ж там холоднеча. Тоді я спитав щодо весни — може, вже час забронювати квитки? Та вона відповіла, що не варто так далеко загадувати, краще почекати і подивитися, як усе складеться. Звичайно, відповів я і сказав, що піду спати, адже дуже стомився.

Спустившись униз, я зайшов у дитячу кімнату, підійшов до міцуко-дзідзо і схилив коліна. Вівтаря і досі ніхто не торкався. Не варто так далеко загадувати. Краще зачекати і подивитися. Я вийняв з кишені маленький темно-червоний футляр, погладив пальцем його шовковисту поверхню і поставив поряд з кам’яним Буддою, що оберігав наше водяне дитя.

— За два дні ми таки знайшли цього наркодилера в одному сільці. Його переховувала юна дівчинка-іноземка, котра, як з’ясувалося, стала його коханкою. Ця публіка зазвичай знаходить ось таких дівчат невинного вигляду і використовує їх як кур’єрів. Поки дівчат не схоплять на митниці і не засудять до довічного ув’язнення. На цей час минуло вже 65 днів від початку пошуків. — Клас Грааф приглушив зітхання. — Щодо мене, то я був готовий ганятися за ним ще стільки ж.

Мовчання врешті порушив менеджер з громадських комунікацій:

— І ви його затримали?

— Не тільки його. Він і його коханка дали свідчення, що дозволили нам затримати ще двадцяти трьох його співучасників.

— Але як… — почав голова правління, — як відбувається захоплення таких… гм, десперадо?

— У цьому випадку досить спокійно, — сказав Клас Грааф і заклав руки за голову. — Як для Суринаму. Коли ми взяли будинок штурмом, він, поклавши на стіл зброю, допомагав коханці крутити м’ясо через м’ясорубку.

Голова правління зареготав і глянув на менеджера з громадських комунікацій, а той покірно підтримав шефа боязким смішком. Потім дует перетворився на тріо, коли до нього додався високий пискливий сміх Фердинанда. А я розглядав їхні безглузді обличчя, думаючи, що мені б зараз не завадила ручна граната.

Після того, як Фердинанд закінчив інтерв’ю, я пішов провести Класа Граафа, поки решта троє взяли паузу для підбиття підсумків.

Я довів Класа Граафа до ліфта і натиснув кнопку.

— Більш ніж переконливо, — сказав я, склавши руки на животі і дивлячись, як перемикаються цифри поверхів на табло. — Як спокусник ти робиш успіхи.

— Спокуса від спокуси різниться. Сподіваюся, Роджере, ти не вважаєш нечесним прагнення продати себе якнайдорожче.

— Звичайно, ні. На твоєму місці я вчинив би так само.

— Дякую. Коли буде підписано призначення?

— Сьогодні ввечері.

— Чудово.

Двері ліфта прочинилися, ми увійшли в нього, стояли й чекали.

— Я просто подумав, — сказав я. — Цей дилер, якого ви переслідували…

— Що?

— Це випадково не той, що катував тебе в підвалі?

Грааф посміхнувся:

— Як ти здогадався?

— Просто припустив.

Двері знову зачинилися.

— І ти вдовольнився простим затриманням?

Грааф підняв одну брову.

— Тобі важко у це повірити?

Я знизав плечима. Ліфт поїхав униз.

— План був — позбавити його життя, — сказав Грааф.

— Отже, було за що помститися.

— Так.

— А до якої відповідальності засуджують у нідерландській армії за навмисне вбивство?

— Завжди є спосіб зробити все так, що ніхто ні про що не дізнається. Курацит.

— Отрута? Якою намащують стріли?

— Ним користуються мисливці за головами у нашій частині світу.

Навмисна двозначність, я зрозумів.

— Розчин курациту у каучуковій капсулі, розміром з виноградину, з гострою, майже невидимою голкою. Поміщається у матрац об’єкта. Коли об’єкт лягає, голка простромлює тіло, яке своєю вагою вичавлює отруту з гумової капсули.

— Але ж він був у будинку, — сказав я. — І до того ж мав свідка в обличчі цієї дівчини.

— Саме так.

— То як ти примусив його здати своїх?

— Я запропонував йому угоду. Наказав моєму товаришеві тримати його, а сам засунув його руки у м’ясорубку і сказав, що ми прокрутимо їх і згодуємо фарш собаці у нього на очах. Тут він і заговорив.

Я мовчки кивнув, уявивши собі цю сцену. Двері ліфта розсунулися, і ми пішли до виходу. Я відчинив перед Граафом вхідні двері.

— А що було потім, коли він усе сказав?

— В якому сенсі? — сказав Грааф, зіщулено дивлячись на небо.

— Чи виконав ти свою частину угоди?

— Я ж бо… — мовив Грааф, дістав з нагрудної кишені темні окуляри «Мауї Джим-Титаніум» і одягнув їх. — Я завжди виконую свою частину угоди.

— Отже, простий арешт? Чи варто було заради цього два місяці полювати на цього типа, та ще й ризикуючи життям?

Грааф тихо розсміявся.

— Ти не розумієш, Роджере. Для таких, як я, припинити полювання неможливо. Я, як і мій собака, — результат селекції і дресури. Ризику для нас просто не існує. Я — як запущена ракета з тепловим наведенням — її не зупинити, вона сама, в силу своєї будови, націлена на саморуйнування. Ось тобі й нагода перевірити свої знання з психології. — Він узяв мене за лікоть, посміхнувся тонкою посмішкою і прошепотів: — Тільки цей діагноз тримай при собі.

Я продовжував стояти, притримуючи двері.

— А дівчина? Її ти як примусив говорити?

— Їй було чотирнадцять років.

— І?

— А сам як думаєш?

— Я не знаю.

Грааф глибоко зітхнув.

— Я не розумію, чому у тебе склалася така думка про мене, Роджере. Я не допитую неповнолітніх дівчат. Я взяв її із собою до Парамарібо, купив їй квиток на літак із власного солдатського жалування і найближчим рейсом відправив додому до батьків, поки суринамська поліція не встигла встромити у неї свої кігті.

Я дивився йому вслід, поки він швидким кроком йшов до свого сріблястого «лекcyca-GS430» на парковці.

Цей осінній день був сліпучо прекрасним. А у день мого весілля йшов дощ.

10. Вада серця

Я утретє натис на кнопку Лотте Мадсен на щитку домофону. Щоправда, таблички з іменем поряд не було, та я вже стільки разів у житті дзвонив у ці двері на Ейлерт-Сундс-гате, що навряд чи міг переплутати.

Споночіло і похолоднішало рано і різко. Я зіщулився. Лотте довго зволікала із відповіддю, коли я подзвонив їй з роботи після обідньої перерви і спитав, чи можна зайти до неї після восьмої. Коли ж вона нарешті погодилася вшанувати мене аудієнцією, я зрозумів, що це було, вочевидь, порушення даної собі клятви: ніколи більше не мати справи з людиною, яка так безжалісно її кинула.

Домофон заспівав, і я смикнув на себе двері під’їзду, наче боявся впустити останній шанс. І пішов сходами, не скориставшись ліфтом, щоб не зіткнутися із якимось цікавим сусідом, що почне роздивлятися мене, упізнає і зробить висновки.

Лотте ледве прочинила двері, і я зміг побачити її бліде обличчя.

І зробив крок усередину, зачиняючи за собою двері:

— Ось і я.

Вона не відповіла. Як завжди.

— Ну, як живеш? — спитав я.

Лотте Мадсен здвигнула плечима. Вигляд у неї був такий самий, як коли я вперше її побачив, — перелякане цуценя, маленьке, кошлате, з розгубленими карими очима. Масне волосся, що звисало по боках обличчя, сутулі плечі, безформний одяг невизначеного кольору справляли враження, що ця жінка скоріше намагається сховати, аніж продемонструвати своє тіло. Для чого у неї не було жодних підстав. Лотте була стрункою, гарної статури, з чудовою чистою шкірою. Але вона випромінювала покірність, як, певно, всі жінки певного типу, яких постійно б’ють, постійно кидають і які ніколи не отримують того, на що заслуговують. Напевне саме цим вона і пробудила в мені те, про існування чого я ніколи не здогадувався: покровительський інстинкт. На додачу до майже платонічних почуттів, що поклали початок нашому недовговічному зв’язку. Або інтрижці. Інтрижці, певно. Зв’язок — це теперішній час, інтрижка — минулий. Уперше я побачив Лотте Мадсен на вернісажі у Діани минулого літа. Вона стояла в іншому кінці зали, не зводячи з мене погляду, і схаменулася запізно. Заскочити жінку на місці злочину завжди приємно, а оскільки я був не певен, що вона знову зверне на мене свій погляд, то сам попрямував до тієї картини, яку вона роздивлялася, і відрекомендувався. Скоріше з цікавості, ясна річ, оскільки і досі був — у силу своєї натури — патологічно відданим Діані. Злі язики, можливо, стверджували, що це був скоріше результат оцінки ризиків, аніж данина коханню. Адже я знав: у тому, що стосується привабливості, Діана — гравець вищого дивізіону, ніж я, а отже, я не можу користуватися подібними нагодами, не ризикуючи втрапити в дивізіон нижче.

Усе може бути. Та Лотте Мадсен була з мого дивізіону.

У неї був вигляд дивакуватої художниці, і я за інерцією вирішив, що так воно і є, — або ж вона коханка дивакуватого художника. Інакше я ніяк не міг пояснити того, що ці розтягнуті коричневі вельветові штани і цей млявий затісний сірий светрик пропустили на вернісаж. Та вона виявилася покупцем. Не за власні кошти, звісно, — а для однієї датської фірми, яка облаштовувала свій новий офіс в Оденсі. Лотте була перекладачем-фрілансером, перекладала з норвезької та іспанської: брошури, статті, інструкції, фільми і деяку професійну літературу. Датська фірма була одним з її постійних замовників.

Лотте розмовляла тихо і з невпевненою, боязкою посмішкою, наче не розуміла, як хтось може витрачати час на розмову з нею. Я одразу ж захопився Лотте Мадсен. Так, напевне, «захопився» — відповідне слово. Вона була чарівною. І маленькою. Метр п’ятдесят дев’ять. І питати не було потреби — на зріст у мене непоганий окомір. Виходячи з вернісажу того вечора, я вже мав її телефонний номер — аби передати їй фотографії інших робіт художників, що там виставлялися. На той момент я ще вважав цю причину справжньою.

Наступного разу ми зустрілися з нею випити кави в «Суші & Кава». Я пояснив, що не маю наміру показувати їй жодних знімків, а тим паче надсилати їх електронною поштою, оскільки картинки на екрані, як і я сам, — брешуть. Швиденько проскочивши тему картин, я розповів їй, що нещасливий у шлюбі, але скутий відчуттям обов’язку, оскільки жінка безмежно мене кохає. Найстаріший у світі штамп для схеми «одружений чоловік — незаміжня жінка» і навпаки. Але у мене склалося враження, що вона раніше ні від кого його не чула. Я, власне, на той момент теж, та принаймні чув про нього, тому і припустив, що він має спрацювати. Вона поглянула на годинника і сказала, що їй час іти, а я спитав, чи не можна мені заскочити до неї якось увечері й показати іншого художника, який, на мій погляд, становить великий інвестиційний інтерес для її замовника в Оденсі. Після коливань вона погодилась.

Я прихопив кілька поганеньких картин з галереї і пляшку вина з нашого підвалу. Що Лотте піддасться, було видно з першої ж миті, коли вона відчинила мені двері того спекотного літнього вечора. Я розповідав їй усілякі смішні байки про власні промашки, з тих, що начебто виставляють тебе у невигідному світлі, хоча насправді показують, що ти достатньо успішний і впевнений для самоіронії. Вона розповідала, що була єдиною дитиною в родині, що у дитинстві їздила з батьками по всьому світу, що її батько був головним інженером у міжнародній водопровідній компанії. Що вона не дуже прив’язана до місця, і Норвегія не гірша і не ліпша за інші країни. Як для людини, що володіла стількома мовами, говорила вона не дуже багато. Перекладачка, думав я. Віддає перевагу чужим історіям, а не власним.

Вона спитала мене про мою дружину. «Твоя дружина», — вона так і сказала, хоча мала б знати ім’я Діани, якщо отримала запрошення на вернісаж. Чим полегшила мені розмову. І собі.

Я пояснив, що наш шлюб дав тріщину, коли «моя дружина» завагітніла, а я не хотів дитини. І тому, як вона вважає, вмовив її зробити аборт.

— Що, правда? — спитала тоді Лотте.

— Припустимо.

Я помітив, як змінилося її обличчя, і спитав, у чому справа.

— Батьки вмовили мене зробити аборт. Бо я була ще підлітком, а у дитини не було б батька. Я досі ненавиджу їх за це. Їх і себе.

Я глитнув. Глитнув і пояснив:

— У нашому випадку у плоду був синдром Дауна. Вісімдесят п’ять відсотків батьків, дізнавшись про це, обирають аборт.

І я одразу ж пошкодував про сказане. Про що я думав? Що після того, як я розповім про синдром Дауна, Лотте стане зрозуміло, чому я не схотів мати дитини від власної дружини?

— З великою вірогідністю твоя дружина однаково б втратила цю дитину, — сказала Лотте. — Синдром Дауна часто супроводжується вадою серця.

«Вада серця», — подумав я і в душі подякував їй за допомогу, за те, що вона знову все спростила для мене. Для нас обох.

За годину ми вже зняли із себе весь одяг, і я святкував перемогу, яку чоловік, більш звичний до перемог, вважав би залегкою, — однак я ширяв потім у небесах цілісінькими днями. Тижнями. Точніше, три з половиною тижні. Адже в мене з’явилася коханка. Яку я кинув за двадцять чотири дні.

Тепер, коли вона стояла переді мною в дверях, усе це здавалося нереальним.

У Ґамсуна десь сказано, що нам, людям, кохання швидко обридає. Що нам не хочеться того, що дістається нам завеликими порціями. Невже ми і справді настільки банальні? Вочевидь, так. Однак зі мною трапилось інше. Зі мною трапилося те, що називається нечисте сумління. Не від того, що я міг відповісти на закоханість Лотте, а від того, що я кохав Діану. Не визнати цього було неможливо, однак приводом для розриву став безглуздий дурний епізод. Було пізнє літо, двадцять четвертий день нашої розпусти, і ми лягли в ліжко у тісній двокімнатній квартирці Лотте на Ейлерт-Сундс-гате. До того ми теревенили цілий вечір — а точніше, теревенив я. Змальовуючи й описуючи життя таким, яким я його бачу. Це я вмію, у манері Пауло Коельйо, яка зачаровує інтелектуально поступливих людей, але дратує більш вибагливих. Погляд печальних карих очей Лотте не відривався від моїх губ, ловлячи кожне слово, — я буквально бачив, як вона усім єством уплітається в домоткане полотно моїх думок, як її мозок перетворює мої міркування на її власні, як вона закохується у мій розум. Сам я давно вже закохався у її закоханість, у віддані очі, у мовчазну натуру й тихі, ледь чутні стогони кохання, зовсім не схожі на завивання Діаниної циркулярної пили. Від цієї закоханості я три з половиною тижні перебував у стані безперервного збудження. Тож коли я час від часу переривав свій монолог, то нахилявся до неї, клав долоню їй на груди, і тремтіння охоплювало Лотте — чи то мене — і ми кидалися до дверей спальні, з ікеєвським ліжком шириною у сто один сантиметр і багатообіцяючою назвою «Брекке».[19] У той вечір стогони були голосніші, ніж завжди, і вона шепотіла мені на вухо щось датською, чого я не зрозумів, датська мова взагалі складна — датські діти навіть говорити починають пізніше інших європейських дітей, — та що тим не менш страшенно мене збуджувало, і я збільшив швидкість. Зазвичай Лотте з обережністю ставилася до такого наростання темпу, але цього разу вп’ялася мені у сідниці і притисла мене до себе, що я зрозумів як бажання збільшити потужність та частоту. Я підкорився, змушуючи себе думати про батька у відкритій труні під час похорону — перевірений рецепт від передчасного сім’явипорскування. Або у цьому випадку — від сім’явипорскування взагалі. Хоча Лотте і говорила, що п’є протизаплідні пігулки, від думки про її вагітність у мене зупинялося серце. Я не знаю, чи досягала Лотте оргазму, коли ми кохалися, її зазвичай тиха і стримана поведінка змушувала мене припускати, що її оргазм буде не сильнішим, ніж брижі на поверхні води, як дещо, чого я просто можу не помітити. А її, таку вразливу, я просто не міг мучити розпитуванням. Я відчув, що час зупинитися, але дозволив собі ще один потужний поштовх. І відчув, як натрапив на щось там усередині. Її тіло напружено застигло, а очі і рот відкрилися так широко, як тільки могли. Потім її тіло здригнулося, а погляд зробився таким диким, що я вирішив, ніби спровокував епілептичний напад. І тут я відчув, як щось гаряче, ще гарячіше, ніж її лоно, охоплює мій член, і наступної миті хвиля обдала мені живіт, стегна і мошонку. Піднявшись на ліктях, я з недовірою і жахом поглянув у ту точку, де з’єднувалися наші тіла. Її лоно стискалося так, наче хотіло виштовхнути мене, і стогін її був глибоким, ревучим, яким я ніколи його не чув. І тут прийшла друга хвиля. Волога виплеснулася з неї, просочилася між наших стегон і витекла на матрац, який ще не встиг увібрати першої хвилі. Господи, подумав я, я пробив у ній дірку. Мозок у паніці шукав причини. Вона вагітна, подумав я. І я якраз пробив дірку у її навколоплідному міхурі, і тепер її води витікають просто сюди, на ліжко. Господи, та ми зараз спливемо до дідька, це водяне дитя, ще одне водяне дитя. Гаразд, припустимо, я читав про так званий «струменевий оргазм» у жінок і навіть бачив його у кількох порнофільмах, але відносився до цього як до обману, вигадки, чоловічої фантазії. Єдине, про що я міг думати, це була розплата, божа кара за те, що я умовив Діану зробити тоді аборт: тепер я убив дитину своїм необережним членом.

Я сповз на підлогу і зірвав з ліжка ковдру, Лотте зіщулилася, але я не звертав уваги на її стиснуте голе тіло, тільки дивився не відриваючись на темну пляму, що розповзалася простирадлом. Поступово до мене доходило, що сталося. Або, точніше, чого, на щастя, не сталося. Та невиправне вже відбулося, тепер запізно і немає шляху назад.

— Я маю піти, — сказав я тоді. — Так не може тривати.

— Що? — ледь чутно прошепотіла Лотте, і досі лежачи у позі ембріона.

— Мені страшенно шкода, — сказав я. — Але я маю йти додому і просити вибачення у Діани.

— Ти однаково його не отримаєш, — прошепотіла Лотте.

Я не чув ані звуку зі спальні, поки змивав у ванній її запах з долонь і губ, а потім пішов, та цей запах попри все переслідував мене.

І тепер, три місяці по тому, я знов стояв у її передпокої, усвідомлюючи, що тепер не вона на мене, а я на неї дивлюся собачими очима.

— Чи можеш ти пробачити мені? — спитав я.

— А що, вона не змогла? — спитала Лотте без жодної інтонації. Чи, можливо, це була датська інтонація.

— Я не розповідав їй про те, що сталося.

— А чому?

— Сам не знаю, — сказав я. — Є велика вірогідність, що у мене вада серця.

Вона подивилася на мене довгим поглядом. І я вловив тінь посмішки у цих її карих, дуже печальних очах.

— Чому ти прийшов?

— Бо не можу тебе забути.

— Чому ти прийшов? — повторила вона із жорсткістю, якої я раніше не чув.

— Просто подумав, що ми могли б… — почав я, але вона перебила:

— Чому, Роджере?

Я зітхнув.

— Я більше не винний перед нею. У неї є коханець.

Запала довга тиша.

Вона трохи відкопилила нижню губу:

— Вона розбила твоє серце?

Я кивнув.

— А тепер ти хочеш, щоб я тобі його склеїла?

Раніше я не чув від цієї мовчазної жінки таких легких і образних формулювань.

— Це тобі не під силу, Лотте.

— Звісно ж ні. А хто її коханець?

— Та один тип, що шукав через нас роботу і який тепер її, скажімо так, не отримає. Може, поговоримо про щось інше?

— Просто поговоримо?

— Тобі вирішувати.

— Так, вирішуватиму я. Ми просто поговоримо. Говорити будеш ти.

— Авжеж. Я приніс вина.

Лотте ледь помітно похитала головою. І відвернулася. Я пішов за нею.

Я теревенив, доки не скінчилося вино у пляшці, і заснув на дивані. А прокинувся в її обіймах, вона лагідно гладила моє волосся.

— Знаєш, на що я в першу чергу звернула увагу, коли побачила тебе? — спитала вона, помітивши, що я прокинувся.

— На волосся, — сказав я.

— Я що, вже казала?

— Ні, — сказав я і поглянув на годинник. Пів на десяту. Час вертатися додому. Точніше, до того, що від нього лишилося. Мене охопив жах.

— Можна мені знову прийти? — спитав я.

І помітив, що вона коливається.

— Ти потрібна мені, — сказав я.

Я знав, що це не досить вагомий аргумент, що його запозичено у жінки, яка віддала перевагу «Куїнз Парк Рейнджерз» тому, що цей клуб змусив її почуватися затребуваною. Та це був мій єдиний аргумент.

— Не знаю, — сказала вона. — Давай я трішки подумаю.

Коли я повернувся, Діана сиділа у вітальні і читала велику книгу. Ван Моррісон співав: «…someone like you / You make it all worthwhile»,[20] і вона не почула мене, поки я не встав перед нею і не прочитав уголос назву на обкладинці:

— «У нас буде дитина»?

Вона підскочила, потім, зрадівши, знічено запхала книгу у шафу за спиною.

— Ти сьогодні пізно, коханий. Займався чимось приємним — чи все працював?

— І те й інше, — сказав я і підійшов до вікна. Гараж купався у місячному сяйві, але мине ще багато годин, перш ніж Уве забере полотно.

— Я тут зробив кілька дзвінків і трохи подумав про призначення кандидата у «Патфайндер».

Вона у захопленні сплеснула у долоні:

— Чудово! То це буде той самий, якого я підказала, цей… як же його?

— Грааф!

— Клас Грааф. От склероз! Сподіваюсь, коли він дізнається, то купить у мене якусь картину подорожче — адже я заслужила?

Вона збуджено посміхнулася, випростала підібгані під себе стрункі ноги і витягнула вперед, потягнулася і позіхнула. І наче кігті охопили моє серце і стисли, як пузир з водою, і мені довелося квапливо повернутися назад до вікна, щоб вона не прочитала біль на моєму обличчі. Жінка, якій я довіряв, не просто зрадила мене, не просто звично носила маску — вона професійно грала роль. Я глитнув, чекаючи, поки знову володітиму власним голосом.

— Кандидатура Граафа не підходить, — сказав я, роздивляючись її обличчя у віконному склі. — Я запропоную їм іншого.

Ні. Усе-таки недостатньо професійно. Бо їй виявилося складно це проковтнути. Я бачив, як у неї відвисла щелепа.

— Ти жартуєш, коханий. Він такий чудовий. Адже ти сам казав…

— Я помилився.

— Помилився? — Я із задоволенням почув пронизливі нотки в її голосі. — Господи, та що ж ти маєш на увазі?

— Грааф — іноземець. Він нижчий за метр вісімдесят. І страждає на певний розлад особистості.

— Нижче за метр вісімдесят? Господи, Роджере, але ж ти сам нижче за метр сімдесят. Це у тебе розлад особистості.

Удар виявився влучним. Не у тому, що стосується розладу моєї особистості, хоча в цьому вона, певна річ, має рацію. Я зібрався — голос не повинен тремтіти:

— А в чому річ, Діано, чому така бурхлива реакція? Я теж покладав надії на Класа Граафа, але ж часто й густо трапляється, що людина розчаровує нас, не виправдовуючи сподівань.

— Але… але ти помилився. Невже ти не розумієш? Він саме той, хто потрібен!

Я повернувся до неї, намагаючись зобразити зверхню посмішку.

— Слухай, Діано, я один з найкращих професіоналів у своїй справі. Це я оцінюю людей і вирішую. Трапляється, що я помиляюся з оцінками у приватному житті…

Я помітив, як її обличчя трохи ворухнулося.

— Але ніколи — по роботі. Ніколи.

Вона мовчала.

— Я страшенно втомився, — сказав я. — Погано спав минулої ночі. На добраніч.

Лежачи у ліжку, я чув її кроки нагорі. Невгамовні, туди-сюди. Голосу я не чув, але знав, що вона зазвичай так ходить, коли розмовляє по мобільному. Тут мені подумалося, що цим ми відрізняємося від покоління, що виросло при бездротовому зв’язку, ходимо, розмовляючи по телефону, наче досі перебуваючи у захваті від того, що це можливо. Я десь читав, що сучасні люди витрачають часу на спілкування у шість разів більше, ніж наші діди. Тож ми спілкуємося більше, але чи краще? Чому я, наприклад, не сказав Діані відверто: мені, відомо, що вони були вдвох з Класом Граафом у його квартирі. Чи не тому, що я знав, що вона не зможе до пуття нічого пояснити, а я однаково залишуся наодинці зі своїми здогадками та припущеннями. Вона може, наприклад, сказати, що це була випадкова зустріч, помилка, та я тим не менш знатиму, що це не так. Жодна жінка не маніпулюватиме чоловіком, щоб той влаштував на високооплачувану посаду чоловіка, з яким у неї був лише швидкоплинний зв’язок.

Та у мене були, звичайно, й інші причини замовчувати те, що я знав. Поки я роблю вигляд, що нічого не знаю про Діану та Граафа, ніхто не зможе докоряти мені тим, що я оцінюю його не за професійними якостями і, замість того щоб передоручити це призначення Фердинанду, сам займаюся своєю маленькою нікчемною помстою. До того ж, питання ще у тому, як пояснити, що навело мене на підозри. У будь-якому разі, я зовсім не збирався відкривати Діані те, що я крадій і регулярно вдираюся у чужі квартири.

Я повернувся на інший бік і слухав, як її підбори-шпильки безперервно вистукують свою монотонну, незрозумілу морзянку — вниз. Мені хотілося спати. Хотілося бачити сни. Хотілося геть звідси. А потім прокинутися й усе забути. Бо насправді саме це — головна причина, чому я їй нічого не сказав. Поки слово не вимовлено вголос, лишається ще хоч якась можливість його забути. Взяти й заснути і бачити сни, а прокинувшись, зрозуміти, що все зникло, стало абстракцією, сценою із чогось, що є тільки у тебе в голові, на кшталт тих зрадницьких думок і фантазій, які є щоденною зрадою у будь-якому, навіть всеосяжному коханні.

Тут я подумав, що коли вона розмовляє по телефону, то, певно, обзавелася новою трубкою. І наявність цього нового телефону стане конкретним, простим, незаперечним доказом — те, що трапилося, не було сном. Коли вона нарешті прийшла до спальні і роздяглася, я удав, що сплю, але у блідій смужці місячного сяйва, що сочилося крізь гардини, я зумів розгледіти, як вона відімкнула мобільний, перш ніж сховати його у кишеню штанів. І що телефон був той самий. Чорний «Прада». Отже, можливо, це тільки сон. Я відчував, як дрімота долає мене, як я поринаю у неї дедалі глибше. Чи, можливо, вона купила такий самий. Занурення припинилося. Чи, можливо, він знайшов її телефон, і вони зустрілися знов. Я встав, розбивши поверхню дрімоти, що набігала, і розуміючи, що цієї ночі я вже не засну.

Близько півночі я досі лежав не зімкнувши очей і крізь відчинене вікно нібито почув слабкий звук, що донісся знизу, із гаража, — можливо, це Уве приїхав за Рубенсом. Та як не напружував слух, я так і не почув, як він виїхав. Напевне, я все-таки заснув. Мені снився світ на дні моря. Щасливі усміхнені чоловіки, мовчазні жінки і діти, що випускали з рота туркотливі словесні бульбашки. Нічого не віщувало того страхіття, яке очікувало мене по інший бік цього сну.

11. Курацит

Я прокинувся о восьмій і поснідав на самоті. Як для людини з нечистою совістю, Діана спала досить міцно. Сам я зумів увірвати собі щонайбільше пару годин. За чверть до дев’ятої я спустився в гараж і зачинився ізсередини. З відчиненого вікна по сусідству лунав важкий рок, і я упізнав «Турбонегер» — не за музикою, а за англійською вимовою. Світло на стелі увімкнулося автоматично й освітило мій «вольво-880», який велично, проте віддано очікував свого володаря. Я схопився за ручку й одразу ж відскочив. На передньому сидінні сиділа людина! Коли минув перший переляк, я роздивився довге, як лопать весла, обличчя Уве Чикерюда. Далося, вочевидь, взнаки нічне навантаження за останню добу, бо Уве сидів там із заплющеними очима і відкритим ротом. І спав він, певно, міцно, бо коли я відчинив дверцята, він і досі не реагував. Тоді я гаркнув голосом, відпрацьованим на тримісячних сержантських курсах, які закінчив усупереч батьковій волі: «Доброго ранку, Чикерюд!» У нього навіть повіки не ворухнулися. Я вже зробив вдих, щоб зіграти побудку, коли побачив, що оббивку на стелі відкрито і звідти стирчить край картини Рубенса. Раптовий холодок, як ніби легенька хмарка закрила весняне сонце, змусив мене здригнутися. І замість того, щоб і далі видавати усілякі звуки, я взяв його за плече і трохи струснув. Досі жодної реакції.

Я струснув сильніше. Його голова безвільно метлялася туди-сюди.

Я взявся великим і вказівним пальцями за те місце на шиї, де, як я вважав, проходить артерія, але не міг зрозуміти, що я відчуваю — його пульс чи відгомін калатань мого власного серця. Та Уве був холодний. Надто холодний, адже такого не може бути? Пальцями, що тремтіли, я підняв йому повіки. Й одразу все стало зрозумілим. Я рефлекторно відстрибнув, коли на мене мертво витріщилися його чорні зіниці.

Я завжди вважав себе людиною, здатною міркувати логічно у критичній ситуації, людиною, якій не властиво впадати у паніку. Напевне, тому, що у мене в житті практично не виникало ситуацій, критичних настільки, щоб вони могли викликати паніку. Якщо не враховувати того разу, коли Діана завагітніла, — тоді я піддався-таки певній паніці. Тож насправді я, напевне, панікер. У всякому разі, тепер про себе заявили різноманітні малораціональні думки. Що машину не завадило б помити. Що цю сорочку — з вишитим логотипом Діора — Уве Чикерюд, напевне, купив, коли їздив у відпустку в Таїланд. І що «Турбонегер» насправді є тим, чого про них ніхто не скаже, — а саме група сумирних і старанних зубрил. Та я розумів, до чого все це йшло — до того, що я втрачаю контроль над ситуацією, і тут я замружив очі і прогнав до дідька цю думку. Потім я знову розплющив очі, і, маю зізнатися, в ту мить я намагався принадити хоча б крихітну надію. Та ні ж бо, реальність лишилася такою самою, труп Уве Чикерюда нікуди не подівся.

Перший висновок був простим: Уве Чикерюда слід позбавитися. Якщо хтось знайде його тут, то випливе на світ і все інше. Я рішуче підштовхнув Чикерюда до керма, нахилився над ним ззаду і потяг назовні. Уве виявився важким, а руки його задралися, ніби він намагався вирватися з моєї хватки. Я знову підняв його і перехопив, але все повторилося — його долоні здійнялися до мого обличчя, а палець навіть зачепив куточок рота. Відчувши, як обгризений ніготь шарпнув мого язика, я почав відчайдушно плюватися, та гіркий нікотиновий присмак у роті однаково лишився. Я опустив його на підлогу, відкрив багажник, але коли спробував затягти його туди, то у мене в руках зосталися його куртка і сорочка, а сам він лишився сидіти на цементній підлозі. Вилаявшись, я схопився однією рукою за ремінь на його штанях, рвонув і закинув його головою вперед у моє багажне відділення місткістю чотириста вісімдесят літрів. Голова глухо вдарилася об дно багажника. Я зачинив кришку й обтрусив долоню об долоню, як людина, що вправно виконала фізичну роботу.

Потім я знов підійшов до водійського місця. Жодних слідів крові на накидці з дерев’яних намистинок, якими вкривають сидіння водії усього світу. І від чого ж тоді помер Уве, чорт забирай? Від інфаркту? Чи інсульту? Від передозу якою-небудь гидотою? Зрозумівши, що непрофесійна діагностика зараз — лише марне витрачання часу, я усівся за кермо і відчув, що дерев’яні кульки сидіння ще, як не смішно, теплі. Ця накидка була єдиним, що я отримав у спадок від батька, він користувався нею через геморой, а я — щоб уникнути цієї погані, до якої мав генетичну схильність. Раптовий біль у сідниці змусив мене смикнутися так, що я боляче вдарився коліном об кермо. Я виліз із машини. Біль зник, це, безсумнівно, був укус комахи. Я нахилився над сидінням, але приглушене світло у салоні нічого не дозволяло розгледіти. Можливо, я сів на напівдохлу осу, що потім відповзла? Але для ос уже начебто запізно. Щось блиснуло між дерев’яних кульок. Я нахилився нижче. Із сидіння стирчало тонке, ледь помітне вістря. Трапляється, що мозок спрацьовує швидше, ніж отримує необхідні відомості. Тільки цим можна було пояснити непевне передчуття, від якого серце ледь не вискочило з грудей, перш ніж я підняв накидку і зрозумів, що під нею лежить.

За розміром капсула була якраз із виноградину. І каучукова, точно як описував Грааф. Не зовсім кругла: дно було пласким, вочевидь для того, щоб голка шприца завжди стирчала точно вгору. Я підніс гумову кульку до вуха і потрусив, але нічого не почув. На щастя для мене, увесь вміст вичавився в Уве Чикерюда, коли він сів на цю капсулу. Я потер сідницю і прислухався до відчуттів. Голова трохи паморочилася, але у кого б вона не паморочилася після того, як він затяг би у багажник труп напарника, а потім усадовив би свій зад на капсулу з курацитом — смертельну зброю, яка, цілком очевидно, очікувала саме на мене? Мені стало смішно — так на мене інколи діє страх. Я заплющив очі і зітхнув.

Глибоко. Зосереджено. Сміх пішов, розум повернувся. Це якась чортівня, бути такого не може. Або? Адже саме такого можна було б чекати від такої психопатичної і жорстокої особистості, як Клас Грааф, якби він хотів прибрати з дороги? Я копнув ногою покришку. Один раз, другий. На миску мого черевика — від Джона Лобба — з’явилася сірувата пляма.

Але як Грааф отримав доступ до моєї машини? Як, чорт його забирай, він…

Двері гаража ковзнули вгору, і відповідь сама зробила крок мені назустріч.

12. Наташа

Діана стояла в дверях і дивилася на мене. Вдягалася вона явно поквапом, волосся стирчало врізнобіч. А голос був ледь чутним шепотінням.

— Любий, що сталося?

Я глянув на неї, і у мене в голові промайнуло те саме питання. І я відчув, як від відповідей скалки мого вже розбитого серця стираються у порошок.

Діана. Моя Діана. Це не міг бути ніхто інший. Це вона помістила отруту під сидіння. Вони з Граафом діяли разом.

— Я хотів сісти і побачив, що з-під сидіння стирчить оця голка, — сказав я і простягнув їй гумову кульку.

Вона підійшла і взяла у мене знаряддя вбивства. Обережність її викривала.

— Яке щастя, що ти не сів на неї, — сказала вона, роздивляючись дрібничку. — Що це взагалі таке?

О ні, грала вона дуже професійно!

— Та не знаю, — сказав я зневажливо. — А навіщо ти прийшла?

Вона подивилася на мене, рот її трохи відкрився, і впродовж якоїсь миті я бачив перед собою геть пусте, позбавлене будь-якого виразу, обличчя.

— Я…

— Що, люба?

— Я лежала у ліжку і почула, як ти спустився в гараж, але не почула, як від’їжджає машина. І вирішила, звісно, що щось сталося. І злякалася, звичайно.

— Та що там сталося, якась голка, та й усе, люба.

— Такі голки можуть бути небезпечними, коханий!

— Та невже?

— А ти хіба не знаєш? СНІД, сказ, різні віруси та інфекції.

Вона зробила крок до мене, і я впізнав ці рухи, м’який погляд, витягнуті губи — вона збиралася обійняти мене. Та не обійняла, щось зупинило її — напевне, щось у моєму погляді.

— А, звісно, — сказала вона, поглянула на гумову капсулу і поклала на верстат, яким я ніколи не користувався. Потім стрімко підійшла, обвила мене руками, трохи нахилившись, щоб скоротити різницю у зрості, притислась підборіддям до мого горла і провела рукою крізь моє волосся.

— Я трохи боюся за тебе, розумієш, золотко моє?

Здавалося, мене обіймає чужа людина. Усе в ній змінилося, навіть запах. Чи це був його запах? Пахло огидно. Її рука ходила туди-сюди й робила масажні рухи, ніби вона мила мені голову, ніби її захоплення моїм волоссям досягло цієї миті нового піку. Мені схотілося ударити її, усією долонею, навідмах. Щоб долоня відчула дотик, удар шкіри об шкіру, відчула біль і шок.

Замість цього я заплющив очі і дозволив їй займатися цим далі, масажувати мене, пом’якшувати, улещувати. Напевне, я важко хворий.

— Мені час на роботу, — сказав я, коли відчув, що закінчення масажу не передбачається. — Наказ про призначення має бути готовий до дванадцятої години.

Та вона все не відпускала мене, і врешті-решт мені довелося вивільнитися з її обіймів. Я помітив, як у куточку її ока щось блиснуло.

— Що таке? — спитав я.

Але вона не відповіла, тільки похитала головою.

— Діано…

— Щасти тобі, — прошепотіла вона, голос її трохи тремтів. — Я кохаю тебе.

І вийшла.

Мені хотілося кинутися слідом, але я лишився стояти. Втішати свого вбивцю — який у цьому сенс? І який тепер сенс хоча б у чомусь? Тож я всівся у машину, повільно видихнув і глянув на себе у дзеркало заднього виду.

— Це треба пережити, Роджере, — прошепотів я. — Зібратися і пережити.

І я запхнув Рубенса назад під оббивку, застебнув її, завів двигун, почув, як позаду опустилися двері гаража, випростався і повільно поїхав униз, у бік центру, дорогою, що петляла.

Машина Уве стояла метрів за чотириста від нашого гаража. Та й нехай собі — вона може простояти тут не один місяць, аж до снігу і снігоприбиральної техніки. Більше мене засмучувала наявність трупа в багажнику — його треба якось здихатися.

Я замислився. Парадокс: моя обережність у спілкуванні з Уве Чикерюдом принесла свої плоди саме тепер. Щойно я позбудусь цього трупа, ніхто не знайде між нами жодного зв’язку. Але куди мені його викинути?

Першою думкою була сміттєспалювальна піч у Грьонму. Запакувати труп у що-небудь, потім під’їхати до сміттєспалювальної печі, відкрити багажник і вивалити труп просто на скат і вниз, в іскристе море вогню. Недоліком цього плану було те, що поруч могли опинитися інші сміттєвози, а також персонал самої печі. Може, спалити його самостійно в якомусь безлюдному місці? Але людська плоть горить досить погано, я читав, що в Індії таке вогняне поховання займає в середньому дві години. А якщо повернутися в гараж, коли Діана вже піде до себе в галерею, і нарешті скористатися верстатом та електролобзиком, які без жодних потайних думок мені подарував колись тесть на Різдво? Порізати труп на шматки потрібного розміру, покласти кожний у поліетиленовий пакет, туди ж кілька каменів, — і втопити пакети у сотні різних лісних озер в околицях Осло? Я постукав себе кулаком по лобі. Порізати на шматки, і як я це собі уявляю? По-перше, хіба я сам не бачив у серіалі «Місце злочину», як працює слідство? Тут крапля крові, там слід зубця, що вказує на електролобзик тестя, і все — мене пов’яжуть. По-друге, навіщо напружуватися і знищувати тіло? Чому б не знайти якогось відлюдного місточка і не зіштовхнути тлін Уве Чикерюда з парапету? Труп напевне спливе, і його буде знайдено — ну то й що? Адже мене нічого не пов’язує з убитим, я ніколи не знав ніякого Уве Чикерюда і навіть точно не знаю, як пишеться слово «курацит».

Я спинив вибір на Марідален. Їхати до цього селища усього хвилин десять, у тих місцях повно усіляких озер та річок і досить нелюдно, принаймні у першій половині дня. Я зателефонував Іді-Оді й сказав, що сьогодні прийду пізніше.

За півгодини я проїхав кілька мільйонів кубометрів лісу і два діснейленди, розташовані у непристойній близькості до столиці Норвегії. І ось на одній з бічних, засипаних гравієм стежинок я знайшов той місток, який шукав. Я вимкнув мотор і почекав хвилин з п’ять. Ані людей, ані машин, ані будинків поблизу видно не було, жодних звуків, окрім моторошного пташиного крику, що кілька разів почувся мені. Ворон? Хтось чорний, у будь-якому разі. Такий самий чорний, як це нерухоме і таємниче водяне плесо всього за метр від дерев’яного містка. Пречудово.

Я вийшов і відкрив багажник. Уве лежав у тій самій позі, в якій я туди його запхнув, обличчям додолу, руки вздовж тіла, тіло вигнуто так, що зад стирчить догори. Я востаннє озирнувся довкола, аби пересвідчитися, що я сам. Потім зробив кидок. Швидкий і точний.

Сплеск, що почувся, коли тіло розбило поверхню води, виявився на диво тихим, як легке схлипування, ніби озерце вирішило стати моїм співучасником у цій темній справі. Зіпершись на парапет, я дивився на ці тихі непроглядні води. І думав, що мені робити тепер. І поки я думав, я раптом побачив, як Уве Чикерюд підіймається мені назустріч: зеленувате обличчя з виряченими очима, спливаючий мрець з мулом у роті та водоростями у волоссі. Я встиг подумати, що не завадило б хильнути віскі, щоб заспокоїти нерви, коли обличчя піднялося над поверхнею води і наблизилось до мене.

Я закричав. І мрець закричав, хриплим голосом, наче в повітрі раптом не лишилося кисню.

Тут він знову зник — його знов поглинула чорна вода.

Я вдивлявся вниз, у підводну темряву. Невже це насправді було? Та точно було, чорт забирай, луна і досі перекочується між вершинами дерев.

Я переліз через парапет. Затримав дихання, перед тим як занурити тіло у крижану воду, і стрибнув. Удар по п’ятках віддався аж у потилицю. Я зрозумів, що стою на твердому дні і вода досягає мені трохи вище пояса. Точніше кажучи, дно, на якому я стояв, було не дуже твердим — під однією ногою щось ворушилося. Я понишпорив у каламутній воді, схопив щось, що видалося мені водоростями, бо під ними я відчував тверде дно, і потягнув нагору. Обличчя Уве Чикерюда з’явилося знову, він змигнув воду з вій і знову низько і хрипло зойкнув, як людина, що задихається.

Це було вже занадто. Наступної миті я не мав іншого бажання, окрім випустити Уве і вистрибнути з води.

Та хіба я міг так вчинити?

У всякому разі я мусив спершу витягти його на сушу біля містка.

Свідомість Уве знову взяла тайм-аут, і я насилу тримав його голову над водою. Кілька разів я підковзнувся на м’якому слизькому дні, що ходило ходором під моїми назавжди зіпсованими туфлями від Джона Лобба. Але за кілька хвилин я таки виволік нас обох на берег, а звідти втягнув у машину.

Я ліг лобом на кермо і віддихався.

Бісовий птах глузливо зареготав, коли колеса відштовхнулися від містка, і ми поїхали геть.

Я вже казав, що ніколи раніше не бував у Уве вдома, проте адреса у мене була. Я відкрив бардачок, вийняв чорний GPS-навігатор і набрав вулицю і номер будинку, водночас по можливості ухиляючись від зустрічних машин. GPS порахував, подумав і оптимізував шлях. Логічно і без емоцій. Навіть м’який, стриманий жіночий голос, який вів мене тепер, звучав незворушно, наче нічого й не трапилось.

Так і треба, сказав я собі, діяти, як машина, уникаючи дурних помилок.

За півгодини я вже прибув за адресою. Стара крихітна хатинка стояла на вершині пагорба, притиснувшись до стіни темно-зеленого ялинника. Я зупинив машину біля ґанку, оглянув будинок і одразу ж зачинив дверцята, хоча потворну архітектуру, звісно, вигадали не сьогодні.

Уве сидів на передньому сидінні поруч зі мною, теж страшний, як водяний чорт, і такий мокрий, що одяг на ньому хлюпав, поки я перевіряв його кишені і нарешті відшукав зв’язку ключів. Від торсання він трохи ожив і тепер дивився на мене каламутним поглядом.

— Іти можеш? — спитав я.

Він втупився у мене, ніби я був потойбічним створінням.

Нижня щелепа стирчала вперед ще сильніше, ніж звичайно, тож він виглядав як помісь кам’яної статуї з острова Пасхи та Брюса Спрінгстіна.

Я обійшов машину, випустив його і підштовхнув до дверей. Відчинив їх уже першим ключем і подумав, що тепер нарешті все добре, тепер лишилося усього тільки затягти його всередину. Я вже увійшов у дім, коли схаменувся. Сигналізація. Зовсім немає потреби, щоб зараз сюди приїхала купа охоронців з «Триполіса» або щоб камери зафіксували мене тут з напівмертвим Уве Чикерюдом.

— Який пароль? — гаркнув я Уве на вухо.

Він здригнувся і почав вивертатися з моїх рук.

— Уве! Пароль!

— А?

— Мені потрібно відімкнути сигналізацію, щоб увійти.

— Наташа… — пробелькотів він із заплющеними очима.

— Уве! Візьми себе в руки.

— Наташа…

— Пароль!

Я дав йому ляпаса, що він аж очі вирячив:

— Та кажу ж тобі, йолопе. НАТАША!

Я відпустив його, почув, як він гепнувся на підлогу, і під’їхав до воріт. Панель сигналізації було сховано за дверима, я вже засвоїв, що монтери з «Триполіса» завжди намагаються повісити її саме там. Маленька червона лампочка миготіла, показуючи, що пішов зворотний відлік до спрацювання тривоги. Я набрав ім’я російської шльондри. І згадав, перш ніж натиснути останнє «а»: Уве, у нього ж дислексія. Дідько його знає, як він пише це ім’я. Та п’ятнадцять секунд, що мені лишалися, вже майже вийшли, і питати в нього вже пізно. Я натиснув «а» і заплющив очі, приготувавшись до звуку сирени. Трохи зачекав. Тиша. Я знову розплющив очі. Червона лампочка перестала миготіти. Я перевів дух — нарешті можна не думати про те, скільки секунд мені лишилося.

Коли я знову ввійшов у будинок, Уве не було там, де я його залишив. По його мокрих слідах я пройшов у вітальню. Яка, судячи з усього, використовувалася одночасно для відпочинку, роботи, харчування та сну. У всякому разі, в одному її кінці, біля вікна, стояло двоспальне ліжко, в іншому — висів плазмовий телевізор, а посередині стояв журнальний столик із залишками піци у картонній коробці. Уздовж довгої стіни стояв гвинторізний верстат, а на ньому — відпиляне дуло дробовика, який Уве, вочевидь, збирався вдосконалити. Сам він заповз на ліжко і тепер лежав там і стогнав. Від болю, слід розуміти. Я погано уявляв собі, що робить курацит із людським тілом, та підозрював, що нічого хорошого.

— Ну як ти? — спитав я і підійшов поближче.

І зачепив щось ногою, воно викотилося на потертий паркет, — я глянув собі під ноги і побачив, що підлогу навколо ліжка всіяно стріляними гільзами.

— Я вмираю, — стогнав Уве. — Що сталося?

— У машині ти сів на шприц з курацитом.

— КУРАЦИТ? — Він підвів голову і втупився у мене. — Ти маєш на увазі отруту курацит? Тобто цей довбаний курацит тепер у мені?

— Так. Але його очевидно виявилося там замало.

— Замало?

— Замало, щоб позбавити тебе життя. З дозою він дав маху.

— Він? Хто?

— Клас Грааф.

Голова Уве впала назад на подушку.

— От лайно! Не кажи тільки, що ти нас злив! Ти що, здав нас, Брауне?

— Звісно, ні, — відповів я і присунув стілець до ліжка. — Цей шприц на сидінні — це дещо… дещо інше.

— Дещо інше? Не те, що ми обчистили його квартиру? Як у дідька таке можливо?

— Я не хочу про це говорити. Коротше, це він на мене полює.

— Курацит! — заревів Уве. — Мені потрібно до лікарні! Брауне, я помираю! Якого хріна ти привіз мене сюди? Телефонуй один-один-три, негайно! — Він кивнув у бік чогось там на тумбочці, що я спершу прийняв за пластмасову статуетку, що являла собою двох оголених жінок у так званій позиції шість-дев’ять, та це виявилося телефоном.

Я глитнув.

— Тобі не можна до лікарні, Уве!

— Не можна? Мені потрібно! Ти чуєш, ідіоте? Я ж помру! Здохну!

— Послухай мене. Коли вони дізнаються, що тебе отруєно курацитом, то одразу ж зателефонують у поліцію. Курацит просто так в аптеці не купиш, це одна з найсильніших у світі отрут, типу синільної кислоти. Ти одразу ж загримиш на допит у КРИПОС.

— То й що? Я буду мовчати, я — могила!

— Ну і як ти все це поясниш?

— Вигадаю що-небудь.

Я похитав головою:

— У тебе немає шансів, Уве. Принаймні не тоді, коли вони використають Інбау, Рейда і Баклі.

— Що?

— Ти зламаєшся. Тобі краще лишатися тут, розумієш чи ні? Он, тобі вже краще.

— Та що ти в цьому розумієш, Брауне? Може, ти лікар? Дідька лисого! Ти бісів хедхантер, а у мене зараз легені горять вогнем. У мене дірка в селезінці, а за півгодини відмовлять нирки. Мені треба, сука, в госпіталь! НЕГАЙНО!

Він трохи піднявся на ліжку, але я підскочив і знову притис його до матраца.

— Слухай, я піду пошукаю молоко в холодильнику. Молоко нейтралізує отруту. Нічого іншого з тобою в лікарні однаково не робитимуть.

— Тільки вливатимуть у мене молоко?

Він знову спробував встати, але я відштовхнув його назад, і мені раптом здалося, що він припинив дихати. Очі закотилися, рот відкрився, голова завалилася назад на подушці. Я схилився до його обличчя і констатував, що він таки дихає мені в рота смердючим тютюном. Тоді я заметушився по будинку в пошуках чогось, що полегшило б його страждання.

Єдине, що я зміг знайти, — це кулі та порох. В аптечці, прикрашеній, як годиться, червоним хрестом, було повно коробочок, в яких, згідно з написом на них, знаходилися патрони з кулями калібру 9 мм. У шухлядах на кухні теж виявилося чимало коробок з боєприпасами, деякі коробки були підписані «blanks» — холості патрони, те, що ми на сержантських курсах називали «фуфло». Це ними Уве, як видно, відстрілював телепрограми, які йому не подобалися. Хвора людина. Я відкрив холодильник, там — на тій же поличці, що й пакет знежиреного молока «Тіне», — лежав сріблястий пістолет. Я дістав його. Рукоятка була крижаною. З вигравіюваною на сталі маркою — «Глок-17». Я зважив пістолет на руці. Курка у нього, вочевидь, не було, а у стволі цілком могла знаходитися куля. Інакше кажучи, діставай і стріляй, наприклад, якщо ти сидиш на кухні, а до тебе раптом приходить непроханий гість. Я поглянув на камеру спостереження на стелі. Напевне, Уве Чикерюд набагато більший параноїк, ніж я припускав, при тому що ми начебто обговорювали його діагноз.

Я взяв із собою пістолет та пакет молока. Принаймні, можна буде приборкати Уве, якщо знову відіб’ється від рук. Заглянувши у вітальню, я побачив, що він знову сидить на ліжку. Непритомність, отже, була симуляцією. В руці він тримав вигнуту пластмасову жінку з висунутим язиком.

— Пришліть за мною машину «швидкої допомоги», — вимовив він голосно й чітко і поглянув на мене з викликом. Він, безумовно, міг собі це дозволити, оскільки в іншій руці він тримав зброю, яку я начебто пригадував з фільмів. «Худ» із «Провісників бурі», бандитська розправа. Коротше, це був «Узі». Зручний маленький пістолет-кулемет, страшна і смертельна зброя, достатньо страшна, щоб мені стало не смішно. Та ще й наставлена на мене.

— Ні! — крикнув я. — Не роби цього, Уве! Вони ж подзвонять у поліц…

Він вистрілив.

Наче кукурудзяні зерна застрибали на сковорідці. Попкорн. Я встиг подумати це, встиг подумати, що от під яку музику я помру. І, відчувши дещо у животі, глянув на підлогу. Побачив цівку, що витікає з мого боку і струменить по коробці з молоком. Біла кров? Тут до мене нарешті дійшло, що все навпаки, що він прострелив якраз-таки молочний пакет. Машинально і з деякою покірністю я підняв пістолет, дещо дивуючись, що я на це здатен, і натиснув на спуск. Звук підхльоснув мою лють: постріл виявився у всякому разі набагато гучнішим, ніж у цього бісового «Узі». Тут цей довбаний кулемет різко замовк. Я опустив пістолет і встиг побачити, як Уве дивиться на мене, наморщивши лоба. А у лобі, просто над зморшкою, чорніє охайненька дірочка. Наступної миті його голова безшумно відкинулася назад і гепнулась на подушку. Моєї люті як і не було, я кліпав і кліпав, здавалося, у мене на сітківці повторюється й повторюється телевізійна картинка. Щось підказувало мені, що Уве Чикерюд навряд чи повернеться ще раз.

13. Метан

Я гнав по шосе Е-6, тиснучи на газ під постукування дощу по вітровому склу і відчайдушні змахи двірників «мерседеca-280SE», що належав Уве Чикерюду. Було чверть на другу. Минуло всього лише п’ять годин відтоді, як я прокинувся, а я вже встиг, цілий і неушкоджений, вдало уникнути замаху, підлаштованого моєю дружиною, зіштовхнути труп напарника в озеро, потім, не відходячи від каси, врятувати цей труп, що виявився живісіньким, тільки для того, щоб цей живісінький спробував пристрелити мене самого. А потім, після несподівано влучного пострілу, я встиг ще й засмутитися, що він знову труп, а я — вбивця. А до Елверума лишалося ще півшляху. Бризки дощу висіли над асфальтом молочною завісою, і я машинально нахилився вперед, щоб не проскочити вказівник повороту. Позаяк місце, куди я їхав тепер, не мало адреси, яку можна було б вбити у патфайндерівський GPS-навігатор.

Перш ніж від’їхати від будинку Уве Чикерюда, я витяг із шафи сухий одяг, який знайшов, узяв ключі від його машини і вигріб у нього з гаманця всі картки та готівку. Його самого я так і лишив лежати на ліжку. Навіть якщо сигналізація увімкнеться, його ліжко — єдине місце, що не потрапляє в поле спостереження жодної з камер. Окрім того, я прихопив пістолет «Глок», позаяк нема чого залишати знаряддя вбивства на місці злочину. І зв’язку ключів із ключем від будинку в околицях Елверума, де ми зазвичай зустрічалися. Це було місце для медитації, планів та осяянь. А ще — місце, де мене ніхто не побачить, бо ніхто не знає, що я знаю, що це місце існує. До того ж, це було єдине місце, куди я міг податися тепер, якщо не хотів затягти Лотте у всю цю історію. А історія, яка, чорт забирай, історія? Та така, що я раптом став мішенню для скаженого голландця, чиєю професією якраз і є полювання на людей. А цілком можливо, що й мішенню для поліції, якщо вона раптом виявиться кмітливішою, ніж мені здається. Мій єдиний шанс — ускладнити їм життя. Я маю, наприклад, змінити машину, позаяк мало що ідентифікує особистість так однозначно, як семизначний реєстраційний номер. Почувши звук автоматичного увімкнення сигналізації після того, як я зачинив за собою двері будинку Уве, я поїхав назад, у бік власного будинку. Було зрозуміло, що Грааф може там на мене очікувати, тому я припаркувався на бічній дорозі, трохи віддалік. Поклав свої мокрі речі у багажник, витягнув Рубенса з-під оббивки салону і поклав у теку, зачинив машину і пішов собі геть. Машину Уве я знайшов на тому ж місці, де бачив її вранці, кинув папку на сидіння поруч з водієм і взяв курс на Елверум.

І ось він, поворот на бічну дорогу. Він з’явився раптово, слід було сконцентруватися, аби вчасно пригальмувати. Жахлива видимість, слизький асфальт, один рух — і машина вилетить у кущі на узбіччі, а от саме тепер ані зустріч з копами, ані скручені в’язи мені ні до чого.

І ось я вже в сільській місцевості. Клапті туману висіли над фермами і горбистими луками обабіч дороги, яка поступово ставала дедалі вужчою і більш звивистою. Мене поливали фонтани з-під коліс фури з написом «Кухні „Сигдал“», поки, на моє щастя, не з’явився з’їзд на путівець, де я міг уже їхати сам по собі. Вибоїни на асфальті ставали глибшими і численнішими, а ферми навпаки — меншими і траплялися рідше. Знову з’їзд на путівець. Гравійний. І ще один. Триклята глухомань. Важке від дощу низьке гілля шкребло по машині, як пальці сліпця, що намагається упізнати незнайомця. За двадцять хвилин руху зі швидкістю слимака я зупинився. І лише тоді побачив будинок.

Я натягнув на голову капюшон светра, що перше належав Уве, і підтюпцем побіг до комори з прибудовою, що помітно покосилася. На думку Уве, це пояснювалося тим, що Синдре О, фермер-відлюдько, що тут живе, настільки скупий, що вибудував її без фундаменту і вона щороку дедалі глибше вгрузає в глину, сантиметр за сантиметром. Сам я жодного разу не спілкувався із цим типом, Уве це взяв на себе, та я бачив його кілька разів здалеку і впізнав тепер його сутулу хирляву фігуру, що стояла на ґанку. Одному Богу відомо, як йому вдалося розпізнати шум машини у такий дощ. Об його ноги терся жирний кіт.

— Добридень! — гукнув я, ще не добігши до ґанку. Відповіді не було.

— Доброго дня, О! — повторив я. Та він, як і раніше, мовчав.

Я стояв під дощем біля підніжжя ґанку і чекав. Кіт попрямував до мене, м’яко ступаючи сходами. А я був вважав, що коти терпіти не можуть дощу. У нього були мигдалеподібні очі, як у Діани, і він притиснувся до мене, як старий приятель. Чи, можливо, наче я був йому зовсім чужим. Фермер опустив гвинтівку. За словами Уве, О користувався оптичним прицілом старої гвинтівки, щоб бачити, хто прийшов, бо він надто жадібний, аби купити собі нормального бінокля. Але з тих же міркувань він не міг дозволити собі патронів, тож остерігатися не було чого. Я вважав, що такий ритуал, окрім усього іншого, сприяв зниженню кількості гостей. О сплюнув через поруччя ґанку.

— А де ж то Чикерюд, га, Браун? — Голос у нього був скрипучий, як незмащені двері, а ім’я Чикерюд він виплюнув, як лайку. Звідки він знав моє прізвище, я не уявляв, але у всякому разі не від Уве.

— Приїде пізніше, — сказав я. — Можна я поставлю свою машину у вас у сараї?

О знову сплюнув.

— Це тобі стане. Тіко машина-то не твоя, а того, Чикерюда. На чому він сюдой доїде?

Я глибоко зітхнув:

— На лижах. Скільки треба?

— П’ятсот на добу.

— П’ят… сот?

Він зневажливо посміхнувся:

— Чи нехай стоїть на дорозі. За безкоштовно.

Я відрахував три двохсотки з гаманця Уве і піднявся на ґанок, де Синдре О вже тримав напоготові кістляву долоню. Він запхав купюри у пухкий гаманець і знову сплюнув.

— Решту можна і потім, — сказав я.

Він, не відповідаючи, зайшов у будинок і гримнув за собою дверима.

Заднім ходом я заїхав у сарай і у темряві ледь не врізався у гострі сталеві зуби косарки. На щастя, косарка, причеплена до синього трактора «Мессі Фергюсон», знаходилася у піднятому положенні. Тож замість того, щоб проштрикнути мені задній бампер чи проколоти покришки, вона тільки дряпонула мені кришку багажника, вчасно попередивши, а інакше десять сталевих списів прошили б мені заднє скло.

Я поставив «мерседес» біля трактора, вийняв теку і побіг нагору до будиночка. На щастя, ялинник був таким густим, що майже не пропускав дощу, і коли я нарешті зачинився у простому дерев’яному зрубі, волосся моє було на диво сухим. Я подумав був розпалити піч, але відмовився від цієї думки. Витратити стільки зусиль на те, щоб сховати машину, а потім сигналізувати за допомогою диму, що у будинку хтось є, — це нерозсудливо. Аж тільки тепер я відчув, наскільки зголоднів.

Я зняв із себе джинсову куртку Уве і повісив на спинку стільця на кухні, продивився усі шафки і знайшов нарешті єдину консервну банку м’ясної тушонки з картоплею, що лишилася ще з минулого разу, коли ми з Уве тут були. У шафках не виявилося ані столових приборів, ані відкривачки, та я зумів пробити дірку у жерстяній кришці стволом «Глока». Я всівся і став пхати в себе пальцями з бляшанки її масний солоний вміст. Потім задивився на дощ за вікном, що поливав ліс і маленький двір між будинком і вбиральнею. Зайшовши до спальні, я сховав теку з Рубенсом під матрац і влігся на нижню полицю двоярусного ліжка — подумати. На довгі роздуми мене не вистачило. Вочевидь, вийшов весь адреналін, вироблений організмом за сьогоднішній день, бо я раптом розплющив очі і зрозумів, що спав. Я глянув на годинник. Четверта година дня. Витягши мобільник, я побачив вісім пропущених викликів. Чотири від Діани, що напевне розігрує роль турботливої дружини, поки Грааф, перехилившись і дивлячись їй через плече, цікавиться, де мене носять чорти. Три від Фердинанда, який, скоріше за все, очікує наказу про призначення, чи принаймні інструкції, як далі діяти із «Патфайндером». А один номер я впізнав не одразу, бо свого часу видалив його зі списку. Але, як виявилося, не з пам’яті і не з серця. І я, дивлячись на цей номер, подумав, що у мене — людини, яка за свої тридцять із чимось років на цій планеті зібрала навколо себе стільки однокашників, колишніх пасій, колег і ділових знайомих, що вони займають два мегабайти на «Аутлуку», є насправді лише одна-єдина душа, якій точно можна довіритися. Дівчина, з якою я був знайомий протягом трьох тижнів. Гаразд, трахався протягом трьох тижнів. Кароока датчанка, яка вдягається як опудало, відповідає односкладово і чиє ім’я, якщо вимовляти по-датськи, складається усього з трьох звуків — Лод. І я не знав, для кого з нас це сумніше.

Я зателефонував до довідкової і попросив дати мені один номер. Більшість комутаторів у Норвегії закриті вже о четвертій, очевидно, тому, що всі вже пішли додому, судячи зі статистики — до своєї хворої половини, у країні із найкоротшим робочим днем, найбільшим бюджетом охорони здоров’я і найдовшим лікарняним. Але комутатор «ХОТЕ» відповів, як так і треба. Я не знав ані імені, ані назви відділу, та вирішив випробувати долю.

— Can you put me through to the new guy, dear?

— New guy, Sir?

— You know. Head of technical division.

— Felsenbrink is hardly new, Sir.

— To me he is. So, is Felsenbrink in, dear?[21]

За чотири секунди мене з’єднали з голландцем, який не тільки виявився на роботі, але й говорив бадьоро та люб’язно, попри те, що була вже одна хвилина по четвертій.

— I’m Roger Brown from Alfa Recruting.[22]

Це правда.

— Mister Clas Greve has given us your name as a reference.[23]

Брехня.

— Right,[24] — сказав мій співрозмовник без жодного подиву в голосі.

— Clas Greve is the best manager I’ve ever worked with.[25]

— So you…[26] — почав я.

— Yes, Sir, my most sincere recommendations. He is the perfect man for Pathfinder. Or any other company for that matter.[27]

Я почекав. І передумав.

— Thank you, Mister Fenselbrink.

— Felsenbrink. Any time.[28]

Я запхав телефон у кишеню штанів. Незрозуміло чому виникло відчуття, що я зробив щось не так. На вулиці дощ лив як з цебра, і, не маючи кращого заняття, я витяг Рубенса і став роздивлятися при світлі від кухонного віконця. Люте обличчя Мелеагра, який простромлює здобич. І раптом я зметикував, кого він нагадав мені, коли я вперше побачив картину: Класа Граафа. Тут до мене начебто дійшло. Збіг, звісно, але Діана якось казала мені, що її ім’я — це римське найменування Артеміди, грецької богині полювання. І це саме Артеміда послала мисливця Мелеагра, адже так? Я позіхнув і став шукати себе на цій картині, перш ніж зрозумів, що переплутав. Усе навпаки, Артеміда якраз наслала страхітливого вепра. Я тер очі, втома, як і раніше, відчувалася.

Раптом я відчув: щось трапилось, щось змінилось, але я за розгляданням картини цього не помітив. Я визирнув у вікно. Це звук. Дощ скінчився.

Я прибрав картину назад у теку і вирішив сховати її як слід. Мені доведеться вийти з хатинки — треба сходити в магазин, та й ще є справи, а цьому слизькому Синдре О я аніскілечки не довіряю.

Я озирнувся — погляд зупинився на вбиральні за вікном. Дах з нечастих дощечок. Ідучи двором, я подумав, що дарма не одяг куртки. Перший нічний мороз може вдарити коли завгодно.

Вбиральня являла собою будівлю з односхилим дахом і мінімумом комфорту: чотири стіни, через щілини в яких здійснювалася природна вентиляція, і дерев’яний стільчак з круглою діркою, прикритою чотирикутною, грубо збитою кришкою. Я зняв зі стільчака три порожні картонні трубки від рулонів туалетного паперу, телевізійний щотижневик, з титульної сторінки якого дивилися крихітні зіниці Руне Рюдберга,[29] і заліз на стільчак. Підтягнувся до стельових дощок, що лежали неприкріплені на балках, і вкотре пожалкував, що мені не вистачає кількох сантиметрів зросту. Нарешті я підчепив одну з дощок, заштовхав під неї теку і поклав дошку на місце. І стоячи там, на стільчаку, широко розставивши ноги, я раптом закляк і вп’явся поглядом в отвір між дошками стіни. Зовні було абсолютно тихо, якщо не зважати на звук крапель, що падали з дерев. Окрім цього я не чув ані звуку, ані тріску гілля, ані чвакання ніг мокрою стежиною. Нічого, окрім скавуління собаки, що стояв на галявині поряд зі своїм господарем. Сидячи у вбиральні, я б їх не помітив: вони стояли так, що не потрапляли в поле огляду з вікна. Собака був литим снарядом з м’язів, щелепів та зубів, запакованим у тіло боксера, тільки трохи меншим і кремезнішим. Дозволю собі нагадати: я терпіти не можу собак. Клас Грааф був у камуфляжному плащі і зеленій кепці. Жодної зброї в руках він не тримав, але що було у нього під плащем — лишалося тільки здогадуватися. Раптом я зрозумів, що для Граафа це оптимальне місце. Відлюдне, жодних свідків, сховати трупа нічого не варто. Раптом господар і собака одночасно поворушилися, наче підкоряючись нечутній команді. Серце стукотіло від страху, та я все ж таки не міг відвести від них захопленого погляду — як вони швидко і досконало рухаються з галявини, вздовж стіни будинку і далі — хутко — крізь двері, які лишили навстіж прочиненими.

Я знав, що мені лишаються секунди, потім Грааф виявить, що в хатинці нікого немає. Знайде куртку на спинці стільця, яка свідчить, що я десь поблизу. І… от дідько!.. побачить «глок» на кухонному столі поряд з порожньою бляшанкою. Мозок працював повільно і дійшов єдиного висновку: у мене немає нічого — ані зброї, ані шляхів для відступу, ані плану, ані часу. Варто лишень кинутися навтьоки, і максимум за десять секунд на горлі у мене опиниться двадцять кілограмів голландської собачатини, а у потилиці дев’ятиміліметрова куля. Якщо коротко, я у повному лайні. У зв’язку з цим мій мозок мав би впасти у паніку. Та замість цього він зробив те, чого я від нього зовсім не очікував. Думка завмерла і повернулася назад. До оцього «повного лайна».

План. Відчайдушний і огидний у всіх розуміннях. Та у нього, однак, була визначна перевага: він був єдиним.

Я взяв одну з трубок від туалетного паперу і засунув у рота. Перевірив, наскільки щільно я можу обхопити її губами. І підняв кришку. Сморід вдарив в обличчя. На глибині півтора метра виднівся септик, в якому стояла рідка суміш випорожнень, сечі, туалетного паперу і дощової води, що стікала вниз по стінках. Щоб вивезти септик до лісу на відкачку, необхідно мінімум двоє, і робітка ця — жахлива. У буквальному розумінні цього слова. Ми з Уве якось спробували це зробити, і потім три ночі поспіль мені снилося лайно, що хлюпотить. Сам Синдре О від цієї справи явно ухилявся: півтораметровий септик був повен до країв. Що за даних обставин мене украй влаштовувало. Навіть нідертер’єру нічого не почути тут, окрім нечистот. Я поклав кришку стільчака собі на голову, вхопився обома руками за краї дірки і повільно опустився всередину. Відчуття було нереальне — занурюватися у лайно, відчувати легке тиснення фекалій, поки я вгвинчувався у них, натягнувши носки. Кришка увесь цей час лежала у мене на голові, поки та не опинилася нижче краю дірки. Мій нюх, напевне, від перенавантаження, начисто відключився, і я лише відчував, як посилено працювали слізні залози. Верхній, найрідший, шар септика був крижаним, але нижче було насправді доволі тепло — напевне, через усілякі там хімічні реакції. Здається, я десь читав, що в отаких от сільських нужниках накопичується метан, що ним можна на смерть отруїтися, надихавшись як слід. Нарешті я відчув тверде дно під ногами і присів навпочіпки. Сльози текли по щоках, з носа теж текло. Я закинув голову, щоб картонна трубка стирчала чітко вгору, заплющив очі і спробував розслабитися, щоб подолати блювотний рефлекс. А потім знову обережно опустив голову.

Слухові проходи заповнили тиша і лайно. Я змушував себе дихати через картонну трубку. Нічого, виходило. Тільки потихеньку, неглибоко. Позаяк було б символічно — наковтатися цієї гидоти і померти, захлинувшись у наших з Уве власних екскрементах, але подібна іронічна смерть зовсім мене не приваблювала. Я хотів жити.

Здалеку почувся звук — хтось відчинив двері.

Ось воно.

Вібрація важких кроків. Глухий удар. І все стихло. Стукіт лап по підлозі. Собака. Кришку підняли. Я знав, що саме зараз Грааф дивиться на мене. Всередину мене. Він дивився на отвір картонної трубки, що вів безпосередньо всередину мене. Я дихав так тихо, як тільки міг. Картон трубки розкис і розм’якнув, я розумів, що скоро він перестане тримати форму і злипнеться.

Тут щось стукнуло. Що це?

Наступний звук неможливо було ні з чим переплутати. Раптовий вибух, що перейшов у свистіння, в жалісний кишковий тон, який незабаром завмер. І як завершення — блаженний стогін.

От дідько, подумав я.

І мав рацію. За кілька секунд я почув вологий сплеск і відчув додаткову вагу на своєму закинутому догори обличчі. На якусь мить смерть видалася мені більш прийнятною альтернативою — та це швидко минуло. Насправді, парадокс: ніколи не було в мене менше сенсу для життя і водночас я ніколи не бажав жити так сильно. Ще один натужний стогін, зараз буде другий залп. Тільки б він не потрапив у отвір трубки!

Мене охопила паніка, я відчув, що повітря у трубці вже не вистачає.

Знову плескіт.

У голові в мене паморочилося. Стегна вже затекли від скарлюченої пози. Я трохи випростався. Трохи виставив обличчя над поверхнею. Кліпав і кліпав. Тепер я дивився просто у білий волохатий зад Класа Граафа. А на тлі білої шкіри чітко вимальовувався солідний, та-ак, більш ніж солідний, вельми і вельми вражаючий член. І оскільки навіть страх смерті не може пересилити у чоловікові заздрість до чужого пеніса, я подумав про Діану. І я зрозумів, там і тоді, що коли Клас Грааф не вб’є мене, то я сам його вб’ю. Грааф піднявся, світло впало в отвір, і я побачив — щось не так, чогось не вистачає. Замруживши очі, я знову пішов на занурення. Запаморочення зробилося нестерпним. Невже я помираю від отруєння метаном? Запала тиша. Що, вже все? Я зробив вдих через трубку, коли відчув, що в ній нічого немає, що я вдихаю порожнечу. Щось перекрило мені повітря. Інстинкт переміг, я почав борсатися. Нагору! Моє обличчя піднялося над поверхнею саме тоді, коли нагорі щось гримнуло. Я знову закліпав. Нагорі було темно. Тут я почув важкі кроки, звук дверей, що прочиняються, стукіт собачих лап, і ось тепер двері знов зачинилися. Я виплюнув картонну трубку і зрозумів, що сталося: щось біле перекрило її отвір — туалетний папір, яким Грааф підтерся.

Я виліз із септика і, дивлячись у шпарину між дошками, побачив, як Грааф пустив собаку до лісу, а сам пішов у будинок. Пес тримав курс на вершину гори. Я слідкував за ним, поки ліс його не поглинув. І цієї миті — напевне, від раптової легкості, від примарної надії на спасіння — я розридався. Ні, сказав я собі. Жодних надій. Жодних почуттів. Бій триває. Аналізуй! Давай, Брауне! Думай. Почни з простого. Оглянь усю дошку. Ось так. Як Грааф тебе знайшов? Звідки, чорт забирай, він дізнався про цю лісову хатинку? Про яку Діана не має ніякісінької тями. У кого він усе випитав? Немає відповіді. Ну, немає, і хай йому грець. Мені треба забиратися звідси, і тут у мене дві переваги. По-перше, почало сутеніти. По-друге, одяг, просякнутий лайном, — чудовий камуфляж. Та головний біль і запаморочення робилися сильнішими, тож чекати, поки остаточно стемніє, стало неможливо. Поковзом я вибрався на край септика, ноги мої опинилися на схилі позаду вбиральні. Присівши, я оглянув лісову галявину. Звідси — в сарай, у машину і забиратися геть. Ключі ж у кишені, еге ж? Я покопирсався в кишенях. У лівій — кілька купюр, кредитні картки, моя та Уве, і зв’язка ключів від мого будинку. Із полегшенням я намацав ключі від машини під мобільником.

Мобільник.

Точно!

Мобільник пеленгується базовою станцією. Напевне, з точністю до району, а не населеного пункту, але коли одна з базових станцій «Теленора» зареєструвала мій телефон у цій місцевості, альтернатив виявилося не так уже й багато: житло Синдре О тут єдине на багато кілометрів. Ясна річ, це передбачає наявність у Класа Граафа зв’язків у «Теленорі». Та мене вже нічого не дивувало. Навпаки, все прояснилося. І цей Фельсенбрінк, який розмовляв так, наче сидів і очікував на мій дзвінок, тільки підтвердив мої підозри. Ні, це не любовний трикутник між мною, моєю дружиною і хтивим голландцем. Якщо я правильно розумію, я втрапив у неприємності набагато серйозніші, ніж міг собі уявити.

14. «Мессі Фергюсон»

Обережно визирнувши із-за вбиральні, я поглянув на будинок. Вікна були чорні, у них нічого не видно. Отже, Грааф вирішив не вмикати світла. Ну то й що. Робити мені тут однаково нічого. Дочекавшись пориву вітру і шурхотіння дерев, я кинувся бігти. За сім секунд я добіг до галявини й опинився під прикриттям дерев. Але ці сім секунд ледь не доконали мене: в голові стукало, і крутилася вона так, як у дитинстві, коли батько першого і єдиного разу повів мене у парк атракціонів. Мені того дня виповнилося дев’ять років, і це якраз був мій подарунок, — окрім нас, у парку атракціонів нікого не було, не враховуючи групи підлітків, що були напідпитку і передавали один одному пляшку з-під коли, наповнену чимось прозорим. Батько своєю відчайдушною ламаною норвезькою шалено торгувався щодо ціни на єдиний атракціон, який працював, — пекельну машину, зроблену, вочевидь, тільки для того, щоб жбурляти тебе туди-сюди коло за колом, поки ти не виблюєш усю з’їдену солодку вату і батьки не втішать тебе потім поп-корном із газировкою. Я відмовлявся ризикувати життям на цій хиткій роздовбаній конструкції, але батько наполіг і сам допоміг застебнути ремені, які мали б врятувати мене у разі чого. І ось тепер, чверть століття по тому, я опинився знову в тому ж паскудному сюрреалістичному парку атракціонів і навкруги так само тхне сечею і блювотиною, а мене душать страх і нудота.

Поруч почулося дзюркотіння струмка. Я дістав мобільник і кинув у воду. Дідька лисого ти мене тепер знайдеш, бісів індіанець з кам’яних джунглів! І я побіг м’якою лісовою підстилкою у бік ферми. Тут під соснами вже впала темрява, але ліс був чистий, без підліска, тож знайти дорогу виявилося нескладно. Уже за кілька хвилин я побачив ліхтар у дворі Синдре О. Я пробіг трохи далі — так, щоб між мною і його будинком знаходився сарай. Були всі підстави припускати, що О захоче пояснень моєму теперішньому стану, а телефонний дзвінок ленсману стане наступним логічним кроком. Я підкрався до дверей сараю і підняв клямку. Штовхнув двері й увійшов усередину. Голова. Легені. Я кліпав у темряві, бо мені несила було розібрати, де машина, а де трактор. Що робить цей проклятущий метан з людьми? Від нього що, сліпнуть? Метан. Метанол. Еге ж, щось у цьому є.

Сопіння і легкий, ледь чутний стукіт лап за моєю спиною. І все стихло. Я одразу зметикував, що до чого, але не встиг обернутися. Пес стрибнув. Усе було тихо, тільки моє серце припинило битися. Наступної миті я впав уперед. Не знаю, чи здатен нідертер’єр стрибнути так, щоб учепитися у зашийок баскетболіста середнього зросту. Але я — про що я, здається, вже згадував, — не баскетболіст. Тож я впав додолу, перш ніж біль вибухнув у моєму мозку. Кігті шарпнули мені шкіру, і я почув, як зуби роздирають м’ясо і як хряскають кістки. Мої кістки. Я намагався схопити тварину, але руки мене не слухались, так, ніби щелепи, що зімкнулися у мене на загривку, блокували зв’язок із мозком — накази звідти просто не могли пройти. Я лежав на животі і не міг навіть виплюнути тирсу, що набилася мені до рота. Артерію було стиснуто. Мозку не вистачало кисню. Поле зору звузилось. Я ось-ось знепритомнію. Вельми прикро, чесно кажучи. До такої міри, що можна й озвіріти. Шкіру обпекло вогнем, крижана ненависть наповнила тіло, досягаючи аж кінчиків пальців. Диявольська радість і раптова вібруюча сила, що дає життя й обіцяє смерть. Я випростався на весь зріст з цим собакою, що висів на мені живим палантином. Похитуючись, спробував відбитися від нього руками, та не зміг його вхопити. Я розумів, що цей приплив енергії — остання відчайдушна спроба мого тіла врятуватися, мій останній шанс, що рахунок пішов уже на миті. Поле зору зіщулилося, як у фільмі про Джеймса Бонда, у вступній заставці, а в моєму випадку — у заключній, — і ось уже все почорніло, окрім дірочки, в яку ти бачиш чувака у смокінгу, що цілить у тебе з пістолета. І саме крізь цю дірочку я побачив синій трактор «Мессі Фергюсон». І остання думка майнула у моєму мозку — терпіти не можу собак. Хитаючись, я повернувся спиною до трактора, переніс вагу собаки з носків на п’яти і гепнувся навзнак. Нас підхопили гострі зуби тракторної косарки. І почувши, як зубці пропорюють собачу шкіру, я зрозумів, що принаймні не покину цей світ на самоті. Тут поле зору згорнулося, і світ став геть чорним.

Напевне, мене в ньому якийсь час не було.

Я лежав на спині і дивився у роззявлену собачу пащеку. Тіло собаки, здавалося, ширяло в повітрі, скорчене, як ембріон. Два сталеві штирі встромилися в спину тварини. Я звівся на ноги, все навкруги попливло, і довелося зробити кілька кроків у пошуках опори. Я помацав долонею шию — з неї струменіла кров у тих місцях, де шкіру прокусили собачі зуби. І тут я зрозумів, що божеволію: замість того, щоб іти до машини, я стояв, не в змозі відвести погляду. Я здійснив диво. Калідонського вепра пробито списом. Справді прекрасне видовище. Особливо тому, що він і мертвий роззявив рота. Напевне, несподіваний біль змусив його розчепити щелепи, а може, ця порода собак тільки так і помирає. Як би не було, я милувався розлюченим і водночас жалюгідним виразом цієї морди, наче пес не тільки встиг зрозуміти, що прожив закоротке собаче життя, але й уповні пережив останнє приниження від такої ганебної смерті. Мені хотілося плюнути на нього, але в роті пересохло.

Замість цього я намацав у кишені ключі і поплівся до «мерседеса» Уве, відчинив двері і повернув ключ запалювання. Безрезультатно. Я спробував знову, натиснувши на газ. Мертвяк. Примружившись, я подивився крізь переднє скло. Застогнав. Вийшов і підняв кришку капота. Було так темно, що я зумів розгледіти тільки обрізані дроти, що стирчали хтозна-як. Я не розумів, куди і звідки вони мають іти, але натомість розумів, що саме вони забезпечують маленьке диво — машина їде. Чорти б його забрали, цього напівнімця! Слід вважати, Клас Грааф і досі сидить у лісовому будиночку й чекає, коли я повернусь. Але напевне вже задумався про те, що сталося з його звіром. Спокійно, Брауне. Гаразд, єдине, на чому я можу звідси вибратися, — це трактор Синдре О. Не надто швидкий транспорт. Грааф швидко мене наздожене. Отже, я маю знайти машину, на якій він сам приїхав, — сріблястий «лексус» напевне стоїть на узбіччі, — і знешкодити його так само, як він це зробив з «мерседесом».

Швидким кроком я попрямував до будинку Синдре О, частково розраховуючи на те, що той вийде на ґанок. Але він цього не зробив. Я постукав і штовхнув двері. В сінях я побачив гвинтівку з оптичним прицілом і забруднені гноєм гумові чоботи.

— О?

Це прозвучало не як прізвище, а як прохання про продовження історії. Яким би воно не було.

Потім я зайшов до будинку, повторюючи це дурне звернення з одного звуку. Я наче вловив якийсь порух і обернувся. І побачив те, від чого кров застигла у жилах. Чорне звіроподібне двоноге страховисько завмерло в ту ж мить, що і я, і тепер дивилося на мене широко розплющеними білими очима, що ніби горіли на фоні чорноти. Я підняв праву руку. Воно підняло ліву. Я підняв ліву, воно — праву. Дзеркало. Я видихнув з полегшенням. Засохле лайно обліпило мене з ніг до голови: туфлі, тіло, обличчя, волосся. Я пройшов далі в дім. Штовхнув двері у вітальню.

Людина сиділа у кріслі-гойдалці і шкірилася. Товстий кіт сидів у неї на руках і дивився на мене, примруживши свої пройдисвітські мигдалеподібні очі, як у Діани. Потім потягнувся і зістрибнув на підлогу. Лапи м’яко торкнулися підлоги, і він попрямував був до мене, виляючи задом, та раптом зупинився. Насправді від мене пахло не трояндами і не лавандою. Після довгих коливань кіт усе-таки підійшов до мене з гучним і наполегливим муркотінням. Пристосуванці вони, ці кішки, і добре розуміють, коли їм знадобиться новий хазяїн, який буде їх годувати. Оскільки на попереднього вже не доводиться розраховувати.

Вищир Синдре О пояснювався тим, що з куточків його рота у різні боки йшли криваві смужки. Синювато-чорний язик стирчав з розрізаної щоки, і мені було видно ясна і зуби на нижній щелепі. Тепер похмурий селянин нагадував Паку-Мана із старезної комп’ютерної іграшки, та навряд чи саме ця широка посмішка стала причиною його смерті. Ще дві короткі смужки перехрещувалися в нього на горлі. Задушення ззаду, гаротою — нейлоновою волосінню чи сталевим дротом. Я зі свистом видихнув через ніс, коли мозок розпочав реконструювати те, що сталося без жодної команди з мого боку: Клас Грааф проїжджав повз ферму і побачив на мокрому глею сліди моєї машини, які повертали у двір. Напевне, він проїхав далі, залишив машину, повернувся пішки, заглянув до сараю і побачив там мій автомобіль. Синдре О, скоріше за все, весь цей час стояв на ґанку. Підозрілий і хитрий. Спльовував й ухилявся од відповідей, коли Грааф почав розпитувати його про мене. Цікаво, чи запропонував йому голландець грошей. Чи увійшли вони в дім. У всякому разі, Синдре О явно лишався напоготові, бо коли Клас Грааф накинув на нього ззаду гароту, фермер примудрився опустити підборіддя, так що петля не потрапила на горло. Вони боролися, волосінь чи дріт зісковзнули на підборіддя, і Грааф потягнув і розірвав Синдре щоки. Грааф був сильним, і смертоносний зашморг нарешті опинився на горлі бідолашного старигана. Німе свідчення німого вбивства. Але чому Грааф не вчинив простіше, скориставшись пістолетом? Хай там як, звідси щонайменше кілометр до найближчого житла. Напевне, щоб не сполохати мене, якщо я десь поруч. Раптом у голові сяйнула думка: та він просто не мав жодної вогнепальної зброї. І я тут же вилаявся про себе. Бо тепер вона у нього є, я сам підніс її йому на блюдечку — лишити «Глок» на кухонному столі у будиночку, це яким треба було бути ідіотом?

Я почув, як щось крапає, і поглянув на кота, що влаштувався між моїх ніг. Рожевий язичок ходив туди-сюди, хлиськаючи кров, що стікала моєю розірваною сорочкою і крапала на підлогу. Я відчув, як мною оволодіває запаморочлива втома. Зробив три глибоких вдихи. Слід зосередитися. Треба думати, діяти, це єдиний спосіб не підпустити до себе страх, що паралізує. Перш за все — знайти ключі від трактора. Я блукав навмання з кімнати в кімнату і відчиняв шафки. У спальні знайшлася єдина коробка від патронів. У коридорі я знайшов шарф і туго намотав на шию, так що кров нарешті припинила крапати. Але ключів не було. Я поглянув на годинника. Грааф міг уже похопитися і почати шукати собаку. Нарешті я знову повернувся до вітальні, нахилився над трупом Синдре і перевірив кишені. Є! Навіть з логотипом «Мессі Фергюсон» на брелоку. Часу мало, але не можна допустити жодної недбалості, все треба робити якомога ретельніше. Отже так: коли знайдуть Синдре О, місце убивства буде детально досліджено, у тому числі на предмет слідів ДНК. Я помчав на кухню, намочив рушника і витер свою кров у всіх кімнатах, куди заходив. Стер усі можливі відбитки пальців з усіх речей, яких торкався. Коли я вже стояв у сінях і збирався йти, мій погляд упав на гвинтівку. А що, як мені нарешті пощастило, що, як там лишився патрон? Я схопив гвинтівку і взявся за те, що, очевидно, було затвором, смикнув, потягнув, почув клацання у цьому, як його, казеннику, певно, і нарешті відкрив патронник. У ньому було видно тільки червонувату іржу.

Патрона не було. Пролунав звук, я звів погляд. Кіт стояв на порозі кухні і дивився на мене печально і жалібно: адже я не лишу його тут? Вилаявшись, я копнув цю зрадливу тварину, та відскочила вбік і кинулася до вітальні. Потім я протер гвинтівку, поставив на попереднє місце і зачинив за собою двері, штовхнувши їх ногою.

Трактор, заводячись, заревів і продовжував ревіти, коли я виїздив із сараю. Я не завдав собі клопоту зачинити за собою двері. Бо чув, як реве двигун: «Класе Грааф! Браун намагається втекти! Скоріше, скоріше!»

Я дав повний газ. Поїхав тією ж дорогою, що й дістався сюди. Тільки тепер була суцільна темрява, і світло фар гопцювало на вибоїнах дороги. Я надаремне шукав «лексус», але ж він має стояти десь тут. Ні, мабуть, я помиляюся, він поставив його десь подалі. Я провів рукою по обличчю. Замружився, видихнув — я не втомився, я не висотаний, ось так!

Повний газ. Наполегливий протяжливий рев. Куди тепер? Геть. Світло фар звузилося, темрява ніби наступала ззовні. Знову відчуття тунелю. Невдовзі свідомість мене покине. Я вдихнув так глибоко, як тільки міг. Кисню в мозок. Рятуйся, не спи, живи!

У монотонному реві з’явився новий обертон.

Я зрозумів, що це, і ще міцніше вчепився у кермо.

Інший мотор.

У дзеркалі заднього виду блиснули фари.

Іззаду неквапливо наближалася машина. А чом би й ні? Ми самі у цій глушині, у нас ціла вічність у запасі.

Єдине, що мені лишалося, — не пропустити його вперед, щоб він не міг стати мені на заваді. Я вирулив на середину гравійної дороги і пригнувся якомога ближче до керма, щоб стати якнайнезручнішою мішенню для «Глока». За рогом дорога раптом зробилася рівнішою і ширшою. І Грааф, ніби знаючи це заздалегідь, додав газу і порівнявся зі мною. Я різко взяв праворуч, щоб зіштовхнути його до кювету, і, відчайдушно крутнувши кермо, знову виїхав на гравій. Я знову був на дорозі. Та попереду горіло червоне світло. Точніше, два. Гальмівні вогні, що свідчили про те, що машина попереду зупинилась. Я теж загальмував, але продовжував сидіти, не вимикаючи мотора. Я не хотів померти тут, у хутірських нетрях. Мій єдиний шанс тепер — дочекатися, щоб він вийшов з машини, і розчавити його на смерть, розкатати гігантськими задніми колесами, як тісто на пряники — качалкою з великим візерунком.

Водійські дверцята відчинилися. Я злегка натис на газ, перевіряючи, як швидко реагує мотор. Не надто швидко. У голові запаморочилося, і поле зору знову почало звужуватися, але я помітив фігуру, що вийшла з машини і наближалася до мене. Я придивився, обома руками чіпляючись за рештки свідомості. Високий, худорлявий. Високий, худорлявий? Клас Грааф не високий і не худорлявий.

— Синдре?

— What?[30] — відізвався я, хоча батько постійно втовкмачував мені, що слід говорити: «І beg you pardon?», «sorry, sir?», «how can I accommodate you, madame?».[31] Я сповз униз по сидінню. Він не дозволяв матері саджати мене на коліна. Щоб хлопець не виріс мазунчиком. Батьку, ти бачиш мене? Ну що, чи не мазунчик я? Можна я посиджу в тебе на колінах, батьку?

І я почув, як чудовою норвезькою говіркою хтось запитав у темряві, трохи затинаючись:

— Are you from the…[32] мм, психлікарня?

— Психлікарня? — перепитав я.

Він підійшов збоку до кабіни, і я дивився на нього скоса, з останніх сил тримаючись за кермо.

— Ой, вибачте, — сказав він. — Але у вас такий вигляд, наче ви, як у… Ви що, впали у вигрібну яму?

— Так, випадково провалився.

— Зрозуміло. Я ж бо зупинив вас, позаяк побачив, що трактор-то Синдрів. А ще у вас собака на косарці висить.

Отже, я все-таки недостатньо зосередився. Хе-хе. Я ж попросту забув про цього собаку, чуєш, батьку? Замало крові у мозку. Забагато…

Пальці втратили чутливість і зісковзнули з керма. Я вирубився.

15. Час для відвідувань

А прокинувся я в раю. Усе було білим, і лагідний янгол схилився наді мною, що лежав на хмаринці, і спитав, чи знаю я, де я. Я кивнув, і янгол пояснив, що дехто хоче зі мною поговорити, але поспіху немає, вони можуть почекати. Так, вирішив я, можуть і почекати. Бо, щойно він почує, що я наробив, він одразу ж викине мене звідси, із цієї розкішної білизни у ковальський цех, у плавильну піч, у вічну кислотну ванну моїх гріхів.

Заплющивши очі, я прошепотів, що не хочу, аби мене зараз турбували.

Янгол із розумінням кивнув, щільніше вкрив мене хмаринкою і пішов, постукуючи дерев’яними підошвами сабо. Перш ніж за янголом зачинилися двері, я почув гамір голосів з коридору.

Я помацав пов’язку на шиї. У пам’яті зринули якісь уривчасті картинки. Обличчя високого худорлявого чоловіка наді мною, заднє сидіння машини, що мчала на повній швидкості звивистою дорогою, якісь двоє у білих халатах, що перекладали мене на ноші. Душ. Я лежав під душем! У теплій чудовій воді, поки знову не знепритомнів.

Мені знову захотілося туди, але мозок підказував, що ці розкоші були нетривалими, що пісок досі біжить у годиннику, земна куля і досі обертається, а хід подій безупинний. Події просто сповільнилися, вирішивши взяти перепочинок.

Думай!

Звичайно, думати — це важко, набагато легше махнути на все рукою, здатися і припинити бунт проти долі і сили її ваги. Та є щось дратівливе в цьому паскудному, тупому ході подій, від якого людина врешті-решт скаженіє.

І врешті починає думати.

Що зустрічі зі мною очікує Клас Грааф — виключено, але це цілком може бути поліція. Я поглянув на годинника. Восьма година ранку. Якщо поліція вже встигла знайти труп Синдре О і запідозрила мене у вбивстві, то малоймовірно, що вони надіслали тільки одну людину, яка скромно сидить і очікує в коридорі. Скоріш за все, це звичайний дізнавач, він просто хоче поставити питання про те, що сталося; напевне, вся справа в тракторі, кинутому посеред дороги, напевне… Напевне, я втішаю себе, сподіваючись, що це поліція. Напевне, з мене досить, напевне, єдине, що мені лишилося, — це рятувати власне життя, напевне, мені слід розповісти їм усе, як є. Я лежав і дослухався до відчуттів. І відчув, як сміх, булькочучи, підіймається зсередини. ЦЕ НЕПЕРЕВЕРШЕНО!

І тут двері прочинилися, я почув звуки з коридору, і в палату зайшов чоловік у білому халаті. Примружився над текою.

— Собачка покусав? — спитав він і, підвівши голову, подивився на мене, посміхаючись.

Я одразу ж його упізнав. Двері зачинилися у нього за спиною, і ми лишилися самі.

— Вибачте мені, я не мав часу чекати.

Клас Грааф був у лікарняному халаті. Одному Богу відомо, звідки він його взяв. Одному Богу відомо, як він знайшов мене, — адже мій мобільник, наскільки я пам’ятаю, лежить на дні струмка. Але і Богу, й мені було відомо, що буде далі. І наче на підтвердження, Грааф засунув руку в нагрудну кишеню і вийняв пістолета. Мого пістолета. Або, точніше, пістолета Уве. Або, якщо вже зовсім точно, «Глок-17» із 9-міліметровими кулями, які розкриваються, потрапляючи в тіло, наче не до кінця розколовшись, так що заряджена порція свинцю захоплює із собою величезну кількість м’яса, м’язів, кісткової маси й мозку, яка, пройшовши крізь твоє тіло наскрізь, прилипає до стінки позаду тебе, в експресіоністичному стилі картин Барнабі Фьорнеса. Дуло пістолета було наставлене на мене. Вважається, що у подібній ситуації одразу ж пересихає у роті. Так воно і є.

— Ти дозволиш мені скористатися твоїм пістолетом, Роджере? — промовив Клас Грааф. — Я не взяв свого до Норвегії. Тепер в аеропорту стільки складнощів з оформленням зброї, та я і не припускав… — він розвів руками, — подібного розвитку подій. А окрім того, зовсім не погано, що слід цієї кулі не веде до мене, правда ж, Роджере?

Я не відповів.

— Правда ж? — повторив він.

— Чому?.. — прохрипів я, наче вітер у пустелі.

Клас Грааф чекав на продовження, на його обличчі відобразилася неприхована цікавість.

— Чому ти все це робиш? — прошепотів я. — Невже заради жінки, яку ти тільки-но зустрів?

Він наморщив чоло:

— Ти про Діану? Ти знав, що ми з нею…

— Так, — перебив його я, аби не чути продовження.

Він коротко посміхнувся:

— Ти ідіот, Роджере? Ти що, справді вважаєш, що вся справа в тобі, мені й у ній?

Я не відповів. Що розумію це. Що справа далеко не у такій банальній маячні, як життя, почуття і люди, яких любиш.

— Діана була лише засобом, Роджере. Мені довелося використати її, щоб вийти на тебе. Оскільки ти не клюнув на першу наживку.

— Вийти на мене?

— Так. Ми чотири місяці це планували, тільки-но дізналися, що «Патфайндер» шукає нового керівника.

— Ми?

— Саме так.

— «ХОТЕ»?

— І наш новий американський власник. Економічно ми виявилися — назвемо речі своїми іменами — у скрутному становищі. Й тому довелося погодитися на деякі їхні умови, що виглядали як покупка, але фактично стали операцією з порятунку. Однією з цих умов було — що ми здобудемо для них і «Патфайндер».

— Здобудете «Патфайндер»? Але яким чином?

— Ми ж з тобою усе розуміємо, Роджере. Хоча формально керівництво підприємства здійснюється акціонерами і правлінням, реально усе в руках директора. Урешті-решт, саме він вирішує, чи продати компанію і кому. Очолюючи «ХОТЕ», я свідомо видавав правлінню мінімум інформації і максимум невизначеності, тож вони самі щоразу надавали мені повноваження для прийняття рішень. Це їх, до речі, цілком влаштовувало. А нам же відомо, що будь-який хоч скільки-небудь компетентний керівник, котрий користується довірою правління, зможе маніпулювати малоінформованими акціонерами і переконати їх робити те, що він хоче.

— Ти перебільшуєш.

— Та невже? Наскільки я розумію, умовляти ці так звані правління — якраз твій хліб.

Ясна річ, він мав рацію. І це підтвердило мої попередні підозри, коли Фельсенбрінк з «ХОТЕ» так однозначно порекомендував Граафа в очільники до найсуворішого конкурента.

— То «ХОТЕ»… — почав я.

— Так, «ХОТЕ» має намір забрати собі «Патфайндер».

— Бо американці погодилися покращити ваші справи лише за таких умов?

— Гроші, що ми отримали як акціонери «ХОТЕ», залишаться на спеціальному рахунку, поки не буде виконано всі умови угоди. Хоча те, про що ми говоримо, ніде, зрозуміло, не зафіксовано.

Я повільно кивнув.

— Отже, вся ця комедія стосовно того, що ти пішов у відставку на знак протесту проти продажу компанії, — лише інсценування, аби показати себе добропорядним кандидатом, якому можна передати управління «Патфайндером»?

— Саме так.

— А очоливши «Патфайндер», ти змусив би акціонерів продатися американцям?

— Змушувати можна по-різному. Коли у «Патфайндері» за кілька місяців зрозуміють, що їхня технологія вже не таємниця для «ХОТЕ», вони самі усвідомлять, що поодинці у них немає шансів, що найкращий вихід — це співпраця.

— Бо ти потихеньку зіллєш цю технологію в «ХОТЕ»?

Усмішка Граафа, тонка і біла, нагадувала стрічкового черв’яка.

— Як уже було зазначено, вони складають чудову пару.

— Але це буде примусовий шлюб, адже так?

— Якщо бажаєш. Але завдяки сполученню технологій «ХОТЕ» і «Патфайндера» ми приберемо до рук усі оборонні замовлення на GPS у Західній півкулі. І прихопимо кілька у Східній… Заради цього варто трішки пошахраювати, тобі так не здається?

— І за вашим планом це призначення мав влаштувати я.

— Але ж я насправді сильний кандидат, чи не так? — Клас Грааф стояв у ногах мого ліжка, з пістолетом у правій руці, спиною до дверей. — Але ми хотіли підстрахуватися. З’ясували, з якими рекрутинговими агентствами вони співпрацюють, і дещо рознюхали. Виявилося, у тебе певна репутація, Роджере Браун. Кажуть, кого ти запропонуєш, того і візьмуть. Ти в цьому розумінні чемпіон. Звісно ж, ми вирішили діяти через тебе.

— Я зворушений. Але чому б не вийти просто на «Патфайндер», коли він так уже вам потрібен?

— Роджере, не забувай — адже я колишній директор великого страшного вовка на ринку GPS! Вони одразу б щось запідозрили, варто було б мені першим до них наблизитися. Ні, це вони мали мене «знайти». Наприклад, за допомогою одного хедхантера. Та й ще щоб він мене вмовляв. Єдиний правдоподібний хід, аби «патфайндери» повірили, що я прийшов без поганих намірів.

— Зрозуміло, але навіщо було використовувати Діану, чому не вийти просто на мене?

— Не вдавай із себе ідіота, Роджере! Ти б теж відчув щось недобре, якби я надумав сам запропонувати свою кандидатуру, й обминав би мене десятою дорогою.

Він мав рацію. Я вдавав ідіота. А справжнім ідіотом був він сам.

Ідіотом, якого розпирає від захоплення власним геніальним, точно розрахованим планом, що він не може втерпіти і буде стояти й хизуватися ним, поки хто-небудь не зайде в палату. А це, напевне, відбудеться досить скоро, я ж типу хворий, якщо вже лежу тут.

— Ти приписуєш мені надто благородні мотиви, Класе, — сказав я, подумавши: як же це можна — стратити людину, перейшовши з нею на «ти». — Я просто пропоную кандидатів, які, на мій погляд, напевне отримають роботу, причому зовсім не обов’язково тих, кого сам вважаю найкращими для певної посади.

— Однак, — Грааф насупився, — хедхантери твого рівня все ж не до такої міри аморальні?

— Погано ти знаєш хедхантерів, як я подивлюся. Не слід було вплутувати сюди Діану.

Граафа це явно потішило:

— Що, правда?

— Як тобі вдалося її звабити?

— Тобі справді цікаво, Роджере? — Він трохи підняв пістолета. Метр. Поміж очі?

— Помираю від цікавості, Класе.

— Як собі знаєш. — Він знову трохи опустив пістолета. — Я неодноразово навідувався до неї в галерею. Купив декілька речей. Не одразу і за її рекомендацією. Запросив її в кафе. Ми говорили на різноманітні теми, на глибоко особисті теми, що можливо тільки між зовсім чужими людьми. Про сімейні проблеми…

— Ви обговорювали наші сімейні проблеми? — вирвалося у мене.

— Ясна річ. Як розведений чоловік, я багато чого розумію. Розумію, наприклад, як це важко для такої вродливої і зрілої жінки, коли чоловік не хоче дітей. Або вмовляє її зробити аборт, бо у дитини начебто синдром Дауна. — Клас Грааф вишкірився, просто як Синдре О у своєму кріслі-гойдалці. — При тому що я дітей просто обожнюю.

Кров разом із глуздом відлила від моєї голови, лишивши там єдину думку: вбити ось цього, того, хто стоїть зараз переді мною.

— Ти… ти сказав їй, що хочеш дитину.

— Ні, — тихо відповів Грааф. — Я сказав їй, що хочу дитину від неї.

Довелося зібрати усі свої сили, щоб відповісти стриманим тоном:

— Діана ніколи 6 не зрадила мене з таким опудалом…

— Я запросив її до себе додому і показав свого так званого Рубенса…

— Так званого? — Я розгубився.

— Так, ця картина, звісно ж, не оригінал, просто дуже якісна і стара копія, написана сучасником Рубенса. Німці, щоправда, досить довго вважали, що це оригінал. Бабуся показувала її мені, ще коли я був підлітком і жив тут. Шкода, що довелося збрехати тобі щодо справжності.

Те, що я почув, напевне, мало б приголомшити мене, та після стількох килимових бомбардувань я просто взяв цей факт до відома. Водночас зметикувавши, що Грааф знає про підміну полотна.

— Тим не менш копія зробила свою справу, — сказав він. — Діана, побачивши її і вважаючи, що це — справжній Рубенс, зробила висновок, що я не тільки хочу зробити їй дитину, але і зможу їх обох забезпечити, інакше кажучи, дати їй те життя, про яке вона мріяла.

— І вона…

— Вона, звісно ж, погодилася подбати, щоб її майбутній чоловік отримав місце керівного директора, що означало респектабельність, і як наслідок — гроші.

— Тобто… тоді ввечері в галереї… усе суцільний балаган від початку до кінця?

— Ну звісно ж. Якщо не враховувати того, що ми не змогли досягнути мети так швидко, як сподівалися. Коли Діана подзвонила мені і розповіла, що ти вирішив не рекомендувати мене… — Він театрально звів очі до неба. — Уявляєш мій шок, Роджере? Розчарування? Лють? Я просто не міг зрозуміти, чим же я тобі не вгодив. Чим, Роджере, що, ну що я тобі зробив?

Я глитнув. Грааф виглядав таким безрозсудно-розслабленим, наче у нього в запасі був увесь час світу для того, щоб всадити мені кулю у череп, серце чи будь-яку іншу ділянку тіла, яку він вибере.

— У тебе замалий зріст, — сказав я.

— Що-що?

— То це ти змусив Діану підкласти в машину ту гумову кульку з курацитом? Щоб він убив мене, перш ніж я напишу, що не рекомендую тебе на посаду?

Грааф насупився:

— Курацит? Цікаво, ти навіть не сумніваєшся, що твоя дружина здатна на вбивство заради дитини і певної суми грошей. І, наскільки я знаю, ти маєш рацію. Але взагалі-то я просив її не про це. Усередині кульки знаходилася суміш кеталара і дормікума — це анестетик миттєвої дії і такої сили, що його застосування не завжди безпечне. За нашим планом, ти мав вирубитися того ранку просто в машині, а Діана — привезти тебе в обумовлене місце.

— Що за місце?

— Будиночок у горах, який я зняв. На кшталт того, де я сподівався знайти тебе вчора ввечері. Тільки з більш симпатичним і менш цікавим хазяїном.

— І там би мене…

— Умовили.

— Яким чином?

— Сам знаєш. Людину можна спокусити. Пристрашити, якщо треба.

— Тортурами?

— У тортурів є свої переваги, але, по-перше, я ненавиджу заподіювати фізичні страждання іншим людям. А по-друге, на певному етапі тортури набагато менш ефективні, ніж зазвичай вважають. Тож ні, тортурів було б не так уже й багато. Рівно стільки, щоб дати тобі їх як слід відчути, щоб пробудити той страх фізичного болю, який ми усі носимо в собі. Саме страх, а не біль, робить людину покірнішою. Тому серйозні професійні спеціалісти по веденню допитів не йдуть далі легких, асоціативних тортурів… — Він вишкірився. — У всякому разі, якщо вірити посібникам ЦРУ Вони кращі, ніж у ФБР, — адже ти користуєшся посібниками ФБР, чи не так, Роджере?

Я відчув, як шия змокла від поту під пов’язкою.

— А чого саме ти хотів досягти?

— Щоб ти склав і підписав рекомендацію — таку, як нам потрібно. Ми вже навіть хотіли наклеїти марки і надіслати її тобі поштою.

— А якби я відмовився? Нові тортури?

— Ми не звірі, Роджере. Якби ти відмовився, то ми б просто залишили тебе там. Поки «Альфа» не призначила б на твоє місце когось із твоїх колег. Скажімо, Фердинанда, здається, так його звуть.

— Ферді, — суворо відізвався я.

— Точно. І він, як мені здалося, налаштований цілком позитивно. Як і правління, і менеджер з громадських комунікацій. Виходить, їхня думка теж не збігається з твоєю, Роджере? Ти ж погодишся, що єдине, що могло мені серйозно завадити, — це негативний відгук, причому від самого Роджера Брауна. Як бачиш, ми не мали жодних підстав завдавати тобі шкоди.

— Брешеш, — сказав я.

— Та невже?

— Ти не збирався лишати мене в живих. Як ти міг відпустити мене, ризикуючи тим, що я можу тебе викрити?

— Я зробив би тобі заманливу пропозицію. Вічне життя за вічне мовчання.

— Скривджені чоловіки — ненадійні контрагенти, Граафе. І тобі це відомо.

Грааф провів дулом пістолета по підборіддю.

— Напевне. Так, ти маєш рацію. Ми справді хотіли тебе прибрати. Та принаймні так звучав план, який я виклав Діані. І вона мені повірила.

— Бо хотіла вірити.

— Естрогени взагалі затьмарюють розум, Роджере.

Я вже не знав, що мені ще сказати… І ніхто ж не зайде, хоч би одна наволоч…

— Я знайшов табличку «Прохання не турбувати» у тій самій шафці, що й цей халат, — сказав Грааф, ніби прочитавши мої думки. — Вочевидь, лікарі вішають їх на двері із зовнішнього боку, коли ведуть огляд пацієнтів.

Дуло тепер вказувало на мене, і я бачив палець на спусковому гачку. Грааф не підняв пістолет, — напевне, вистрелить зі стегна, як з нереальною влучністю стріляв Джеймс Кегні в гангстерських фільмах сорокових і п’ятдесятих. До того ж, щось мені підказувало, що Клас Грааф як стрілок теж нереально влучний.

— Мені це видалося доцільним, — сказав Грааф, трохи звузивши очі в очікуванні звуку пострілу. — Хай там як, та смерть — справа дуже особиста, адже так?

Я заплющив очі. Я не помилявся від самого початку: я в раю.

— Прошу пробачення, лікарю!

Голос відлунням відбився од стін.

Я розплющив очі. І побачив трьох чоловіків, що стояли позаду Граафа, просто навпроти дверей, що зачинялися за ними.

— Ми з поліції, — промовив той самий голос, що належав одному з трьох, одягнутому в цивільне. — Сталося вбивство, тож, на жаль, нам довелося увійти, незважаючи на табличку на дверях.

Я помітив, що мій янгол-охоронець чимось схожий на згадуваного раніше Джеймса Кегні. А можливо, це враження створювалося його сірим плащем. Або ліками, якими мене накачали, бо двоє його колег у чорній поліцейській формі із клітчастими нашивками, що відбивають світло (і викликають у пам’яті дитячі комбінезончики), виглядали так само нереально: схожі, як дві краплі води, гладкі, як поросята, і високі, як вежі.

Грааф застиг, оскаженіло дивлячись на мене, але не обертаючись. Пістолет, який поліцейським не було видно, й досі вказував на мене.

— Сподіваюся, лікарю, ми не дуже вам заважаємо з нашим невеличким убивством? — знову заговорив той, у цивільному, не намагаючись приховати роздратування від того, що людина у білому халаті цілком його ігнорує.

— Аж ніяк, — сказав Грааф, продовжуючи стояти до них спиною. — Ми з пацієнтом якраз закінчили.

Він відвів полу халата і сховав пістолет у кишеню штанів.

— Я… я… — почав я, але Грааф мене перебив:

— А тепер спробуйте заспокоїтися. А я буду тримати вашу дружину Діану в курсі вашого стану. Не хвилюйтеся, довірте цю справу нам. Ви мене розумієте?

Я кліпав і кліпав. Грааф нахилився над моїм ліжком і поплескав мене по коліну під ковдрою.

— Ми будемо дуже обережні. Розумієте?

Я мовчки кивнув. Звісно, це просто ліки так діють, насправді нічого такого не відбувається, просто не може відбуватися.

Грааф випростався і посміхнувся:

— Діана, до речі, має рацію. Волосся у вас і справді розкішне.

Потім повернувся, нахилив голову і, не відриваючи очей від теки, тихо промовив, проходячи повз поліцейських:

— Тепер він ваш. Поки що.

Щойно за Граафом зачинилися двері, «Джеймс Кегні» зробив крок уперед:

— Моє прізвище Сюндед.

Я трохи кивнув, відчуваючи, як пов’язка впинається в шию.

— Ви встигли останньої миті, Сюдент.

— Сюндед, — виправив він серйозним тоном. — Я слідчий Відділу вбивств, і мене направлено сюди з КРИПОСа в Осло. КРИПОС — це…

— Я знаю, що таке КРИПОС.

— Добре. Це Ендріде та Ескіль Монсени, поліцейське управління Елверума.

Я шанобливо поглянув на них. Два моржі-близнюки з однаковими вусами, запаковані в однаковісіньку форму. Тепер удвічі більше поліції за ті ж самі гроші!

— Спершу я хотів би пояснити ваші права, — почав Сюндед.

— Стривайте! — вирвалося у мене. — Це ви до чого?

Сюндед утомлено посміхнувся:

— До того, пане Чикерюд, що вас заарештовано.

— Ч… — я прикусив язика. Сюндед помахав чимось схожим на кредитну картку. Синю кредитну картку. Картку Чикерюда. Картку з моєї кишені. І питально звів брову.

— …Ччортзна-що! — сказав я. — За що ви мене заарештовуєте?

— За вбивство Синдре О.

Я витріщався на Сюндеда, поки він простими дохідливими словами — не напам’ять, не так, як поліцейські в американських фільмах, що відчеканюють «правило Міранди», ніби «Отче наш», — пояснював мені, що я маю право як вимагати адвоката, так і помовчувати. А на завершення сказав, що керівництво дало дозвіл затримати мене, щойно я опритомнію. Урешті-решт у мене всього лише пара стібків на зашийку.

— Чудово! — промовив я. — Особисто я обома руками за!

16. Машина «нуль-один»

Як з’ясувалося, лікарня знаходилася у позаміській місцевості, недалеко від Елверума. Мені полегшало, коли її білі, схожі на матраци, будівлі зникли вдалині. А ще легше було від того, що ніде поблизу не спостерігалося сріблястого «лексуса».

Ми їхали у старому, солідному попри вік «вольво», з таким багатим звуком двигуна, що я вже подумав, що це колишня машина грабіжників, переобладнана на поліцейську.

— Де ми? — спитав я із заднього сидіння, де встромився між корпулентними тілесами Ендріде й Ескіля Монсенів. Мій одяг, точніше сказати, одяг Уве було відправлено до хімчистки, але санітар видав мені тенісні туфлі і зелений спортивний костюм з логотипом лікарні й суворо попередив мене, що все це я маю повернути у випраному вигляді.

Окрім того, мені повернули всі ключі і гаманець Уве.

— Хедмарк, — відізвався Сюндед з місця, яке афроамериканці називають the gunshot seat,[33] — переднє сидіння поряд з водієм.

— А куди ми прямуємо?

— А це вже вас аніскілечки не обходить, — прошипів молодий прищавий водій, кинувши на мене крижаний погляд у дзеркало заднього виду. Bad cop.[34] Чорна куртка з бівернейлону із жовтими буквами на спині «Клуб Кодо-дзен, Елверум». Я припустив, що це суміш якоїсь хитромудрої містики із суперновими — а насправді старими як світ — прийомами єдиноборств. І що лише завдяки жуванню жуйки він розвинув виняткову мускулатуру своїх щелеп, непропорційних у порівнянні з усім тілом. Прищавий хлопець був таким хирлявим і вузькоплечим, що його руки, котрі тримали кермо, здавалося, сходяться під кутом, як буква V.

— Слідкуй за дорогою, — упівголоса порадив йому Сюндед.

Прищавий щось пробурмотів і невдоволено витріщився на пряму, як струна, смугу асфальту, що надвоє розділяла плаский, як млинець, сільськогосподарський ландшафт.

— Ми їдемо у поліцейську дільницю в Елверумі, Чикерюде, — сказав Синдед. — Я прибув сюди з Осло і допитаю вас сьогодні і, якщо треба буде, завтра. І післязавтра. Сподіваюся, ми знайдемо спільну мову, а то я терпіти не можу Хедмарк.

Він забарабанив пальцями по маленькому саквояжу, схожому на дамський б’ютікейс для косметики, який передав йому Ендріде, оскільки у нас на задньому сидінні вже не вистачало місця для такої скрині.

— Знайдемо, — запевнив я, відчуваючи, як обидві мої руки німіють. Близнюки Монсени дихали в такт, унаслідок чого мене стискало з обох боків, як тюбик з майонезом, що чотири секунди. Я прикинув, чи не попросити одного з них змінити частоту дихання, та вирішив утриматися. Після пістолета Граафа це навіть сповнювало мене відчуття певної захищеності. Я наче повернувся в дитинство, наче їхав з батьком на роботу, бо мама захворіла, і сидів, затиснутий між двох серйозних, але симпатичних дорослих на задньому сидінні посольського лімузина. І всі були урочисто вдягнені, але батько виглядав найурочистіше у своєму шоферському кашкеті і вів машину так рівно й елегантно. А потім батько купив мені морозиво і сказав, що я поводився як справжній джентльмен.

Рація затріскотіла.

— Тсс! — Прищавий порушив мовчання у салоні.

— Увага всім патрульним машинам, — зашипів гугнявий жіночий голос.

— Аж двом патрульним машинам, — пробубонів прищавий, зробивши звук гучніше.

— Егмон Карлсен повідомляє про викрадення трейлера…

Закінчення повідомлення втонуло у реготі прищавого і братів Монсенів. Їхні тіла трусилися і здригалися, і я отримував вельми приємний масаж.

Напевне, ліки і досі діяли.

Прищавий підняв мікрофон і промовив у нього:

— А голос у Карлсена був при цьому тверезий? Прийом!

— Ні, не зовсім, — відповів жіночий голос.

— Певне, знову надудлився, сів п’яним за кермо, а потім десь забув машину. Подзвони у «Ведмежий паб». Напевне її там і припарковано. Восьмиколісник. На кузові реклама «Кухні „Сигдал“». Кінець зв’язку.

Він повернув мікрофон на місце, і я, помітивши загальне пожвавлення, скористався моментом:

— Як я зрозумів, тут когось убили. А можна спитати, як це мене стосується?

У відповідь запала мовчанка, але по обличчю Сюндеда у дзеркалі я бачив, що він замислився. І раптом він повернувся до мене і пильно подивився:

— Гаразд, давайте одразу ж закриємо питання. Ми знаємо, що це зробили ви, пане Чикерюд, і у вас не вийде відкараскатися. У нас є і труп, і місце злочину, і докази, які пов’язують вас і з тим, і з іншим.

Мені належало б бути приголомшеним, бути в паніці, в шоці, відчувати, як серце шалено б’ється, чи холоне, чи що воно ще там робить, коли чуєш, як поліцейський тріумфуюче повідомляє, що у нього достатньо доказів, аби відправити тебе на довічне ув’язнення. Та нічого такого я не відчув. Бо я чув не тріумф поліцейського — я чув Інбау, Рейда і Баклі. Крок перший. Відкрита конфронтація. Або, як сказано в посібнику, — допитувачу на початку допиту слід дати підозрюваному відчути, що поліції відомо усе. Казати «ми» і «поліція», ніколи — «я». І «знаємо» замість «вважаємо». Впливати на самооцінку допитуваного, звертатися до людини із низьким соціальним статусом «пане», а з високим — на «ти» і на ім’я.

— Але, між нами кажучи, — продовжував Синдед, притишивши голос так, щоб той виразно сигналізував про довірчість, — судячи з того, що я про нього чув, цей Синдре О — невелика втрата. Якби ви не затягнули мотузку на шиї старого чванька, це, слід сподіватися, зробив би хтось інший.

Я стримався, аби не позіхнути. Крок номер два. Висловити підозрюваному співчуття, щоб розрядити ситуацію.

Оскільки я не відповів, Сюндед вів далі:

— Але у мене є для вас гарна новина. Якби ви негайно зізналися, покарання можна було б пом’якшити.

Ну точно — Конкретна Пропозиція! Цей прийом Інбау, Рейд і Баклі категорично не рекомендували, ним користуються лише відчайдухи. Вочевидь, цій людині і справді кортить звалити з Хедмарка додому.

— То чому ви це зробили, Чикерюде?

Я подивився у бічне вікно. Поле. Ферма. Поле. Ферма. Поле. Струмок. Поле. Чудове снодійне.

— Ну то що, Чикерюде?

Я чув, як пальці Сюндеда стукотять по б’ютікейсу.

— Ви брешете.

Барабанний дріб змовк.

— Повторіть.

— Ви брешете, Сюндеде. Я уявлення не маю про те, хто такий Синдре О, і жодних доказів проти мене у вас немає.

Сюндед видав сухий смішок, схожий на скрекіт газонокосарки.

— Он воно як? Ну тоді поясніть мені, де ви знаходилися останні двадцять чотири години. Чи не зробите нам такої ласки, пане Чикерюд?

— Можливо, — сказав я. — Якщо ви розповісте мені, у чому, власне, справа.

— Двигони йому як слід! — вигукнув прищавий. — Чуєш, Ендріде, ну ж бо…

— Стули пельку, — спокійно осадив його Сюндед і знову повернувся до мене: — А чому ми маємо вам це розповідати, Чикерюде?

— Бо тоді я буду з вами розмовляти. Інакше я мовчатиму до прибуття мого адвоката. З Осло. — Я побачив, як губи Сюндеда витяглися в ниточку, і додав: — Завтра, якщо нам пощастить.

Сюндед схилив голову, дивлячись на мене, як на комашку, і ніби розмірковуючи, чи варто взяти мене у свою колекцію, чи просто розчавити.

— Гаразд, Чикерюде. Почалося все з того, що вашому нинішньому сусідові повідомили по телефону, що знайдено кинутий на дорозі трактор і зграю ворон, котрі бенкетують на косарці. Живилися вони там, як з’ясувалося, м’якоттю собачої тушки. Трактор належав Синдре О, але той через відомі причини не відповів, коли йому зателефонували, тож до нього приїхали і побачили його у тому ж кріслі-гойдалці, в яке ви його і посадовили. У сараї ми знайшли «мерседес» з від’єднаним мотором і свідоцтво про реєстрацію машини на ваше ім’я, Чикерюде. Нарешті, поліція Елверума вловила зв’язок між рештками собаки і повідомленням з лікарні про те, що знайдено чоловіка у напівпритомному стані, всього вкритого нечистотами і сильно покусаного собакою. Зателефонували до лікарні, і черговий санітар повідомив, що пацієнт непритомний, але у його кишені виявилася кредитна картка, на якій стояло ім’я «Уве Чикерюд». Упс — ось ми і зустрілися.

Я кивнув. Тепер зрозуміло, як вони мене знайшли. Але як це вдалося Граафу? Це питання знову і знову безрезультатно поставало в моїй доволі-таки отупілій голові, ступінь тупості якої я усвідомив, тільки коли у мене сяйнула зовсім безглузда думка: а чи немає у Граафа зв’язків і в місцевій поліції? Хтось, хто влаштував так, щоб він опинився у палаті ще до них? Ні! Вони ж одразу увійшли і врятували мене. Хоча ні, не так. Врятував мене Сюндед, цей Сюндед з КРИПОСа, який нічого не підозрював. Я відчув, як посилюється головний біль, коли майнула нова думка: якщо все так, як я припускаю, то на яку безпеку я можу сподіватись у камері попереднього ув’язнення? І синхронне дихання близнюків Монсенів ураз припинило вселяти відчуття безпеки. Її взагалі було вже нізвідки сподіватися; здавалося, в цьому світі ні на що уже не можна покластися. І ні на кого. За винятком хіба що однієї людини. Яка ні про що не здогадується. Чоловіка з б’ютікейсом. Мені слід розкрити карти, розповісти Сюндеду все, домогтися, щоб він зв’язався з іншою поліцейською дільницею, — Елверумську, безсумнівно, куплено, в цій машині як мінімум один кріт.

Знову затріскотіла рація:

— Машина «нуль-один», відповідайте!

Прищавий водій схопив мікрофона:

— Так, Лісе?

— Біля «Ведмежого паба» жодного трейлера нема. Прийом!

Розповісти все Сюндеду означало, зокрема, зізнатися, що я викрадач предметів мистецтва. І як я зможу переконати поліцію, що вбив Уве з метою самооборони, що це був практично нещасний випадок? Адже у нього очі вирячувалися від наркозу Граафа…

— А ти помізкуй, Лісе. Порозпитуй там довкола. Не дуже-то сховаєш восьмиметрову бандуру у такій місцевості, хіба ні?

У голосі, що пролунав у відповідь, чулося легке роздратування:

— Карлсен каже, ти ніколи не відмовиш знайти його таратайку, ти ж усе-таки поліцейський і його зять. Прийом.

— Чорта лисого! Ти це викинь з голови, Лісе!

— Він каже, що не так уже й багато вимагає, адже тобі дісталася не найпотворніша з його сестер.

Мене струсив розкотистий регіт близнюків Монсенів.

— Скажи цьому бовдуру, що сьогодні ми на важливому завданні, — прошипів прищавий. — Кінець зв’язку.

Я уявлення не мав, як мені слід грати у цій грі. Адже вони незабаром зрозуміють, що я не той, ким вони мене вважають, це лише питання часу. Розповісти їм усе відразу, чи ця розмінна карта знадобиться мені потім?

— А тепер ваша черга, Чикерюде, — сказав Сюндед. — Я пробив вас по базах. Ви наш старий знайомий. І за нашими паперами ви неодружені. Що у такому разі мав на увазі лікар, кажучи, що подбає про вашу дружину? Діану, так він, здається, сказав?

Ось і все, карту мою бито. Я зітхнув і глянув у вікно. Пустища. Поля. Жодної зустрічної машини, ані будинку, тільки хмаринка пилу від трактора чи легковика далеко в полях.

— Не знаю, — відповів я.

Треба думати чіткіше. Ясніше. І бачити всю дошку.

— А які у вас були стосунки із Синдре О, а, Чикерюде?

Це звертання вже почало мені набридати. І, зібравшись відповісти, я зрозумів, що знову помилився. Адже поліція вважає, що я — Уве Чикерюд! Саме це їм повідомили у лікарні. Але якщо вони передали цю інформацію Класу Граафу, то навіщо б йому відвідувати цього Чикерюда у лікарні? Він ніколи не чув про жодного Чикерюда, ніхто на цілісінькому білому світі не мав уявлення про те, що Уве Чикерюда щось пов’язує зі мною — Роджером Брауном. Щось тут не сходиться. Ні, він знайшов мене якимось іншим чином.

— Ви чули моє питання, Чикерюде?

Спершу Грааф знайшов мене у тому лісовому будиночку. Потім у лікарні. При тому що мобільника у мене із собою вже не було. У Граафа немає зв’язків ані в «Теленорі», ані в поліції. Але як тоді це можливо?

— Чикерюде! Алло!

Хмаринка пилу на бічній дорозі рухалася швидше, ніж мені спершу видалося. Попереду показалося перехрестя, і я раптом відчув, що хмаринка рухається просто на нас, що ми от-от зіткнемося. Залишалося сподіватися, що водій тієї машини усвідомлює, що у нас — право пріоритетного проїзду.

Може, тому прищавому водієві варто натякнути, щоб він про всяк випадок скористався клаксоном? Натякнути. Що там сказав Грааф у лікарні? «Діана має рацію. Волосся у вас і справді розкішне». Я заплющив очі і відчув її руки у своєму волоссі тоді в гаражі. Запах. Від неї пахло інакше. Пахло ним, Граафом. Ні, не Граафом. Пахло «ХОТЕ». Хмаринка пилу, спрямована на нас. І наче у сповільненій зйомці, все стало на свої місця. Як же я раніше не зрозумів?

— Нам загрожує смертельна небезпека, Сюндеде.

— Єдиний, кому тут загрожує небезпека, — це ви, Чикерюде. Чи як вас там?

— Що?

Сюндед глянув у дзеркало заднього виду і підняв кредитну картку, яку показував мені у лікарні:

— Ви не схожі на цього типа на прізвище Чикерюд, судячи з фотографії. А в досьє Чикерюда, що міститься в нашому архіві, зазначено, що його зріст — метр сімдесят три. А ваш… скільки? Метр шістдесят п’ять?

У машині запала тиша. Я не зводив очей з хмаринки пилу, яка стрімко наближалася. Це був не легковик. А здоровезна фура. Вона була вже так близько, що я зміг прочитати букви на її боці. КУХНІ «СИГДАЛ».

— Метр шістдесят вісім, — відповів я.

— То хто ж ви, чорт забирай? — бовкнув Сюндед.

— Я Роджер Браун. А ліворуч — викрадений трейлер Карлсена.

Усі голови повернулися у бік трейлера.

— Що відбувається, чорт забирай? — продовжував буркотіти Сюндед.

— Відбувається те, що відбувається, — сказав я. — Річ у тім, що за кермом цього трейлера сидить тип на ім’я Клас Грааф. Він знає, що я тут, у цій машині, і має намір позбавити мене життя.

— Але як…

— У нього GPS-трекер, завдяки якому він може знайти мене, де б я не був. А вдалося йому все це тому, що моя жінка погладила мене по волоссю учора вранці у гаражі. Рукою в гелі, який містить мікроскопічні передавачі і який так швидко приклеюється до волосся, що змити його практично неможливо.

— Що за маячня! — прошипів слідчий з КРИПОСа.

— Сюндеде… — почав прищавий. — Це трейлер Карлсена.

— Треба негайно ж зупинитися і розвернутися, — сказав я. — Інакше він нас усіх уб’є. Зупиніться!

— Вперед, — сказав Сюндед.

— Ви не розумієте, що зараз трапиться! — скрикнув я. — Ви ж зараз помрете, Сюндеде!

Сюндед був розсміявся своїм газонокосарським реготом, та наступної миті газонокосарку ніби заклинило. Оскільки й він тепер побачив і зрозумів: аж надто пізно.

17. «Кухні „Сигдал“»

Зіткнення двох тіл — проста фізика. Усе випадково, та всі випадковості описуються рівнянням: сила, що діє на тіло, дорівнює масі, помноженій на прискорення. Варто підставити замість випадковостей конкретні числа, і вийде прогноз — простий, чіткий і невблаганний. Із нього зрозуміло, наприклад, що буде, якщо донесхочу завантажений трейлер масою двадцять п’ять тонн на швидкості вісімдесят кілометрів на годину зіткнеться із легковим автомобілем масою вісімсот кілограмів (враховуючи вагу близнюків Монсенів), що рухається з такою ж швидкістю. Виходячи з таких випадковостей, як точка зіткнення, характеристики кузовів та кут розташування тіл відносно одне одного, можна отримати безліч варіантів сценарію, та всі вони матимуть як мінімум дві спільні риси: кінець завжди трагічний і завжди для легкової машини.

Коли трейлер з Класом Граафом за кермом о другій годині тринадцять хвилин врізався у поліцейську машину «нуль-один» — «вольво-740», модель 1989 року, — десь трохи попереду водійського місця, то двигунний відсік, обидва передні колеса і ноги прищавого перемістилися вбік від кузова і водночас машину підкинуло в повітря. Жодні подушки безпеки не спрацювали, бо у «вольво» до 1990 року випуску їх просто немає. Поліцейська машина, що вже перетворилася на уламок, пролетіла над шосе, пронеслася високо над огорожею і гепнулась на ялинки, що тісними рядами росли уздовж річки на дні лощини. Перш ніж хряснути на верхівки, поліцейська машина встигла виконати в повітрі мольбергер у два з половиною оберти з полуторним гвинтом. Свідків не було, і підтвердити те, що я кажу, нема кому, але все було саме так — це факт. Його — як було вже зазначено — зумовлено простою фізикою. Так само як і той факт, що трейлер без значних ушкоджень проскочив порожнє перехрестя, після чого загальмував так, що завищало голе залізо. Потім видихнув, як дракон, відпустивши нарешті гальма, та ще багато хвилин запах горілої гуми і гальмівних колодок висів у повітрі над ландшафтом.

О другій годині чотирнадцять хвилин ялинки перестали хитатися, пил улігся, трейлер стояв із увімкненим мотором, а сонце продовжувало осявати землі Хедмарка.

О другій годині п’ятнадцять хвилин повз місце події проїхав перший автомобіль, водій якого, судячи з усього, нічого не помітив — хіба що трейлер, що стояв на бічній кам’янистій дорозі, та, можливо, звернув увагу на хрускіт битого скла під колесами. У всякому разі, він не помітив жодних ознак того, що внизу під деревами, на березі річки, лежить зім’ята перевернута поліцейська машина.

Усе це я знаю тому, що знаходився у позі, яка не лишала сумнівів стосовно того, що машина лежить догори дриґом і що від дороги її затуляють дерева, які ростуть уздовж річки. Точний час я приводжу, виходячи з того, що наручний годинник Сюндеда, що лежав і цокав просто переді мною, показував його вірно. Мені, принаймні, здається, що цей годинник належав Сюндеду — оскільки знаходився він на зап’ястку відірваної руки, що стирчала із шматка плащової тканини.

Вітерець доносив каніфольний запах горілих колодок і звук дизельного двигуна на неробочому ходу.

З безхмарного неба крізь крони пробивалося сонячне світло. Але наді мною ішов дощ. З бензину, мастила і крові. Звідусіль текло і крапало. Усі померли. У прищавого більше не було прищів. Точніше кажучи, взагалі обличчя. Те, що лишилося від Сюндеда, склалося навпіл, як картонна фігурка, але я бачив, як він дивиться на мене з-під власних ніг. Близнюки на вигляд здавалися цілими, але обидва не дихали. Сам я лишився живим цілком і повністю завдяки схильності членів родини Монсенів набирати таку вагу, яка перетворювала їх на відмінні подушки безпеки. Та ті ж тілеса, що врятували моє життя, ось-ось його віднімуть. Увесь корпус було зім’ято, і я висів на задньому сидінні вниз головою. Одна рука була вільна, але мене так щільно затисло між двома поліцейськими, що я не міг ані рухатися, ані дихати. Хоча мої органи сприйняття, на жаль, працювали чудово. Тож я бачив, як струменить бензин, відчував, як він затікає у штанину, тече по тілу і витікає з-під комірця. Чув трейлер нагорі, на дорозі — як він дирчить, кашляє і затинається в очікуванні. І я розумів, що там сидить він, Клас Грааф, і розмірковує, зважує. Дивиться на свій GPS-трекер — рухаюсь я чи ні. Він думав, може, все-таки варто сходити і пересвідчитися, що всі загинули. З іншого боку, непросто спуститися на дно урвища, а ще складніше вибратися звідти нагору. Та і хто міг би вижити після такого зіткнення?

Утім, набагато спокійніше спиться, коли напевне знаєш, коли бачив на власні очі…

Їдь, благав я. Їдь уже геть!

Бо найнеприємнішим у варіанті під назвою «на власні очі» було те, що я чітко уявляв собі його дії, коли він побачить мене, облитого бензином.

Геть! Геть же!

Дизельний двигун кудкудакав, ніби ведучи дискусію із самим собою.

Усе, що трапилося, постало тепер переді мною із вражаючою чіткістю. Грааф не підіймався на ґанок до Синдре О, щоб спитати його, де я, він і сам спостерігав це на своєму GPS-трекері з точністю до метра. Синдре просто прибрали, бо він бачив Граафа і його машину. А коли Грааф ішов стежинкою до того будиночка, я саме прямував до вбиральні, і, не знайшовши мене в хатинці, він знову поглянув на свій GPS-трекер. І, на своє глибоке здивування, побачив, що сигналу від мене немає. Бо передавачі у моєму волоссі було занурено у лайно, ті передавачі «ХОТЕ», котрим, як відомо, не вистачає потужності, щоб пробити навіть шар пилу. Мені, бовдуру, незаслужено поталанило.

Грааф відправив собаку мене шукати, а сам чекав. Як і раніше, жодних сигналів. Бо засохле лайно продовжувало блокувати сигнал передавачів увесь той час, поки я заходив до сараю, відвідував мертвого Синдре О і їхав на тракторі.

І тільки серед ночі GPS-трекер Граафа раптом знову почав приймати сигнали. В ту мить я лежав на ношах у лікарняному душі, і мені відмивали волосся від лайна. І Грааф сів у машину й на світанку прибув у лікарню. Бог знає, як він викрав цей трейлер, але, у будь-якому випадку, і цього разу у них не було жодних проблем з тим, щоб знову знайти мене, недоумкувате базікало Брауна, який сам буквально напрошувався на те, щоб його знайшли.

Пальці відірваної руки Сюндеда продовжували стискати ручку б’ютікейса. Годинник на зап’ястку цокав. Шістнадцять на третю. За хвилину я знепритомнію. За дві задихнусь. Визначайся, Граафе.

І він визначився.

Трейлер голосно ригнув. Оберти знизилися. Бісів голландець вимикає запалювання, він іде сюди!

Або… він просто увімкнув передачу?

Тихе буркотіння. Хрускіт гравію під колесами, на які тисне двадцять п’ять тонн. Буркотіння наростало і наростало. А потім зробилося тихішим. Зникло, розчинилося у пейзажі. Вмерло.

Я розплющив очі, вдячний. За те, що тепер мене не спалять, а помру я від нестачі кисню. Бо це далеко не найгірший спосіб померти. Мозок вимикається, відділ за відділом, ти впадаєш у дрімоту, глухнеш, припиняєш думати, і таким чином усі проблеми зникають. У деякому розумінні це схоже на дію певних міцних напоїв. Що ж, подумав я, таку смерть можна пережити.

І ледь не розсміявся від цієї думки.

Я, той, хто витратив життя на те, щоб стати антиподом свого батька, закінчу свої дні, як і він, у зжужмленій машині. Та й чи став я кимось геть інакшим, ніж він? Коли я виріс настільки, що старий пияк вже не міг мене вдарити, я став бити його сам. Так само, як він бив мою маму, — не лишаючи видимих слідів. Я, наприклад, відмовився, коли він запропонував навчити мене водити, сказавши, що я не збираюся складати іспит на права. Я загравав до негарної, розбещеної посольської доньки, яку батько щодня відвозив до школи, тільки заради того, щоб привести її до нас вечеряти і принизити його. Я пошкодував про це, побачивши, як плаче на кухні мама між гарячим і десертом. Я вступив саме в ту лондонську вищу школу, про яку батько говорив, що це кубло соціалістів, де вчать майбутніх дармоїдів. Але він засмутився не так сильно, як я розраховував. Навіть зумів зобразити горду посмішку, коли я сповістив його про це, чорт лицемірний. А коли він трохи пізніше тієї ж осені спитав, чи можна їм з мамою приїхати з Норвегії і відвідати мене в кампусі, я відмовився, під приводом того, що я не хочу, щоб моє оточення дізналося, що мій батько не високопоставлений дипломат, а звичайний шофер. Мені хотілося пересвідчитися, що удар нанесено у чутливе місце. Що йому буде боляче.

За два тижні до вінчання я зателефонував матері і сказав, що одружуюсь з однією дівчиною, яку зустрів тут, і пояснив, що все буде дуже скромно, тільки ми і два свідки. Але що я буду радий бачити матір на весіллі, тільки без батька. Мати, звісно, розсердилася і сказала, що без нього не прийде. Благородні, віддані душі часто бувають скаліченими своєю вірністю найпідступнішим з людей. Винятковим негідникам. Незрозуміло чому.

Діана, ясна річ, збиралася відвідати моїх батьків того літа після завершення нашої відпустки, але за три тижні до того, як ми поїхали з Лондона, я отримав звістку про аварію. По дорозі додому з дачі, сказав поліцейський крізь тріскотіння на лінії. Вечір, дощ, надто висока швидкість. Відрізок старої дороги якраз було закрито для проїзду через ремонт. Нова — в об’їзд, можливо, трохи незручний, проте оснащений попереджувальним знаком. Свіжопокладений асфальт поглинає світло, це зрозуміло. Припаркований асфальтоукладач. Я перебив поліцейського і сказав, що їм варто було б перевірити кров мого батька на алкоголь. Щоб отримати докази того, що я знав і без того: старий убив мою маму.

Того вечора, сидячи на самоті в пабі «Баронський двір», я вперше спробував міцне спиртне. І плакав у всіх на очах. Того вечора, змиваючи сльози біля смердючих пісуарів, я раптом побачив у тріснутому дзеркалі зів’яле пропите обличчя батька. І згадав той уважний і спокійний блиск в його очах, коли він, грюкнувши по шаховій дошці, відкинув королеву, що перевернулася в повітрі — мольбергер у два з половиною оберти, — перш ніж торкнутися підлоги. І він ударив мене. Єдиний раз у житті. Долонею навідмах, нижче вуха. І тоді ж я побачив це в його очах — те, що мама називала Хворобою. Огидна, спритна і кровожерлива потвора, що мешкала у глибині його очей. І водночас це був він — мій батько, моя плоть і кров.

Кров.

Дещо глибоко заховане, що пролежало стільки часу під багатьма шарами заперечень, тепер проступило назовні. Неясний спогад про думку, що майнула, більше не хотів, щоб його стримували. Він набув чітких контурів. Болісно сформулювався. Став дійсністю. Дійсністю, від якої я досі відмежовувався, брешучи самому собі. Я не хотів дітей не від страху, що дитина витіснить мене. Це був інший страх, страх Хвороби. Страх, що у мого сина вона теж є. Що вона сидить там, у глибині очей. Я брехав усім. Лотте я сказав, що не хочу дитини, бо у неї вада розвитку, хромосомний збій. Та насправді збій був у мені.

І тут нахлинуло, заструменіло. Моє життя було безгосподарним домом, і ось тепер мозок зачохляв у ньому меблі, зачиняв двері й збирався відімкнути електрику. Закрапало, потекло з очей — на чоло, по коренях волосся. Бути задушеним цими двома надувними бульбашками. Я подумав про Лотте. І тут, на цьому порозі, щось раптом замайоріло. Я побачив світло. Я побачив… Діана? Що робить тут ця зрадниця?

Надувними бульбашками…

Моя вільна рука, що теліпалася, потягнулася до б’ютікейса. Пальці, що німіли, розчепили на його ручці пальці Сюндеда і відчинили його. Бензин стікав по мені і крапав усередину саквояжа, та я все копирсався там, витягнув сорочку, пару шкарпеток, труси і несесер. Ось і все. Я відкрив несесер тією ж вільною рукою і викинув увесь його вміст назовні. Зубна паста. Електробритва, пластир, шампунь, прозорий пластиковий пакет, який, вочевидь, знадобився Сюндеду на контролі в аеропорту, вазелін… ось! Ножиці, гостра маленька штучка з трохи загнутими кінцями, якій дехто з тих чи інших причин надає перевагу перед сучасними щипчиками для підстригання нігтів.

Я водив рукою по одному з близнюків, по пузу, по грудях у пошуках блискавки чи ґудзиків. Але я вже втрачав свідомість, пальці не бажали ані виконувати команди, що віддавав мозок, ні надсилати йому назад інформацію. Тож я схопив ножиці і провів гострим краєм по пузу… гм, будемо вважати, що це був Ендріде. Нейлонова тканина з тріском полегшення розійшлася в різні боки, випустивши назовні живіт, затиснутий у блакитну поліцейську сорочку. Я одним рухом розпоров сорочку, і сало, вкрите волохатою синюшною шкірою, вилізло назовні. Тут я перелякався. Та думка про можливу винагороду — можливість жити, дихати — потіснила решту думок, і, замахнувшись щосили ножицями, я встромив їх у його живіт просто над пупком. Витягнув їх. Нічого не відбулося.

Дивно. У животі була дірка, але з неї нічого не виходило, нічого такого, що, як я сподівався, зменшило б тиск на мене. Бульбашка лишалася такою ж напнутою.

Я знову штрикнув ножицями. Ще одна дірка. Ще одна безводна криниця.

Я штрикав ножицями, як навіжений. Чирк, чирк. Жодного результату.

Та з чого ж їх зроблено, цих бісових близнюків? Що там — один суцільний жир? І мене придушить ця гора сала?

Ще одна машина проїхала по шосе. Я спробував закричати, але повітря мені не вистачило.

З останніх сил я встромив ножиці в це черево, але цього разу не витяг, просто не зміг. За мить я спробував ними рухати. Розвів великий і вказівний пальці і з’єднав знов. Розрізав щось всередині. Це виявилося на диво легко. І тут щось відбулося. Цівка крові витекла з дірки у нижній частині живота, затекла під одяг, з’явилася знову на неголеній шиї, потекла підборіддям, через губи і зникла у ніздрі. Я продовжував різати. Тепер уже несамовито. Виявляється, людина насправді неміцна істота — вона легко розпорюється і розпливається в боки, як у телесюжетах про розчинення китової туші. І все це одними маленькими ножицями!

Я не зупинявся, доки на животі не утворився розріз від талії до ребер. Але маса з крові і нутрощів, усупереч моїм сподіванням, лишилася на місці, а не вивалилася назовні. Рука раптом оніміла, я випустив ножиці, і знайоме відчуття тунелю, що звужується, повернулося. На іншому кінці тунелю я бачив стелю машини. Сірувату, в шахову клітинку. Навколо мене лежали розкидані фігури. Я здався. Заплющив очі. Чудово це було — здатися! Я відчув, як сила ваги тягне мене додолу, вниз головою, як немовля з утроби, я маю пробитися, вирватися, смерть — це нове народження. Тепер я навіть відчував перейми, плоть, що стискає мене, ритмічно здригаючись. Побачив білу королеву. Почув звук — це навколоплідні води вихлюпнулися на підлогу.

І цей запах.

Господи, цей запах!

Я народився, і моє нове життя почалося падінням, ударом по голові і суцільною темрявою.

Суцільна темрява.

Кисень?

Світло.

Я розплющив очі. Я лежав на спині і бачив над собою заднє сидіння, де я щойно сидів, затиснутий між близнюками. Лежав я, отже, на стелі машини — на шаховій дошці. І дихав. Смерділо смертю, людськими нутрощами. Я озирнувся. Було схоже на бойню, на ковбасний цех. Та примітно те, що замість того, аби повестися так, як властиво моїй натурі — витіснити, притлумити, втекти, — моя свідомість начебто розширилась, аби вмістити всю повноту вражень, отримуваних органами чуттів. Я вирішив бути тут і зараз. Я жадібно вдихав запах. Я дивився. Я слухав. Збирав фігури з підлоги. Ставив кожну на своє місце на дошці, одну за одною. Останньою я підняв повалену білу королеву. Оглянув її. І поставив навпроти чорного короля.

Частина четверта

ВИБІР

18. Біла королева

Я сидів у зіжмаканій машині, втупившись в електробритву. Білу королеву повалено. Ту, за допомогою якої я поставив шах і мат моєму батькові, моєму минулому й усьому колишньому життю. Ту, яка сказала, що кохає мене, — і я тоді заприсягся, що якась частка мене однаково кохатиме її тільки за те, що вона це сказала, хай це навіть виявиться брехнею. Ту, яку я називав своєю кращою половиною, бо насправді вважав її одним з моїх двох Янусових облич, моєю доброю частиною. Але я помилився. Я ненавидів її. Ні, навіть не так: Діани Стром-Еліассен для мене більше не існувало. І тим не менш я продовжував нерухомо сидіти у зіжмаканій машині з електробритвою у руці і єдиною думкою в голові.

Чи кохатиме мене Діана без волосся?

Які дивні речі часом спадають на думку! Я відімкнув цю думку і натиснув кнопку «увімкнути» на бритві. Електроприлад, що належав людині із пророчим прізвищем Сюндед,[35] завібрував у руці.

Мені слід змінитися. Я хочу змінитися. Колишнього Роджера Брауна більше не існує. І я взявся за справу. За чверть години я вже дивився на себе в уламок, що лишився від дзеркала заднього виду. Видовище, як я і побоювався, було не особливо гарним. Моя голова нагадувала ядро арахісу у шкаралупі — видовжена і трохи ввігнута посередині. Ретельно поголена поверхня блідо поблискувала на фоні засмаглої фізіономії. Та це був я — новий Роджер Браун. Між ніг у мене лежало зістрижене волосся. Я зібрав його у пластиковий пакет і засунув у задню кишеню формених штанів Ескіля Монсена. Водночас знайшовши там гаманця. Всередині була кредитна картка і трохи грошей. А позаяк світитися й далі з кредитною карткою Уве Чикерюда в мої плани не входило, то гаманець я вирішив забрати. Запальничку я знайшов уже в кишені чорної бівернейлонової куртки прищавого і тепер думав, чи не варто підпалити уламки машини. Це ускладнить роботу з ідентифікації останків і, можливо, дасть мені добу відпочинку. З іншого боку, на дим одразу ж прибуде пожежна команда, в той час як без нього, якщо мені пощастить, може минути ще багато годин, перш ніж хтось помітить цю машину. Я подивився на шматок м’яса, який нещодавно був обличчям прищавого, і прийняв рішення. Мені знадобилося майже двадцять хвилин на те, щоб стягнути з нього штани й куртку і натягнути мій зелений спортивний костюм. Усе-таки дивно, як швидко людина звикає білувати ближніх. Зрізаючи шкіру з обох вказівних пальців у прищавого (я забув, з якого пальця знімаються відбитки — з правого чи лівого), я відчував лише спокійну зосередженість хірурга. Потім я трохи порізав і великі пальці, щоб ушкодження рук виглядали природнішими.

Закінчивши із цим, я відійшов на два кроки від машини, щоб оцінити результати роботи. Кров, смерть, тиша. Це була інсталяція, гідна Мортена Віскума.[36] Якби у мене був фотоапарат, я б зняв це і відіслав знімок Діані, щоб вона повісила його у себе в галереї. Бо… як там Грааф висловився? Саме страх, а не біль робить людину покірнішою.

Я ішов уздовж шосе. Був, звісно, ризик, що Клас Грааф поїде саме цією дорогою і побачить мене. Але мене це не хвилювало. По-перше, він не упізнає лисого типа у бівернейлоновій куртці Елверумського клубу Кододзен. По-друге, цей тип ходить не так, як ходив Роджер Браун, а випроставшись і повільніше. По-третє, GPS-трекер Граафа знає абсолютно точно, що я лишився там, у спотвореній машині, і не зрушив ані на метр. Логічно. Чого ще чекати від мертвого?

Я проминув фермерський двір і пішов далі. Повз мене проїхала машина, трохи пригальмувавши — хто це йде? — потім газонула і зникла в яскравому осінньому світлі.

Тут добре пахло. Землею і травою, хвойним лісом і коров’ячим гноєм. Трохи саднили рани на потилиці, але до затерплого тіла потроху поверталася чутливість. Я рухався широким кроком і дихав на повні груди, оживаючи з кожним вдихом. За півгодини ходьби я і досі був на тій самій нескінченній землі, але вдалині з’явилися синя табличка і навіс.

Автобусна зупинка.

Ще за чверть години я увійшов у старий автобус місцевого сполучення, розрахувався готівкою з гаманця Ескіля Монсена і дізнався, що автобус прямує до Елверума, звідки можна дістатися Осло. Я усівся в крісло навпроти двох платинових блондинок за тридцять. Жодна з них не зволила на мене подивитися.

Я дрімав, але прокинувся, коли почулася сирена й автобус, сповільнивши рух, з’їхав на узбіччя. Повз нас пронеслася поліцейська машина із синьою блимавкою. Машина «нуль-два», подумав я і відзначив, що одна з блондинок дивиться на мене. Я поглянув на неї у відповідь і помітив, що вона інстинктивно намагається відвести очі, певно, через те, що мій погляд надто уважний, та ще через те, що я викликаю в неї огиду. Намагається, але не може. Я криво посміхнувся їй і відвернувся до вікна.

Сонце ще осявало рідне місто колишнього Роджера Брауна, коли новий зійшов з потяга о сімнадцятій годині десять хвилин. Але крижаний вітер уже задував у роззявлену пащу бронзового тигра перед Центральним вокзалом Осло, доки я навскоси перетинав вокзальну площу, прямуючи у бік вулиці Шипергата.

Торговці наркотою та повії на Толлбугата дивилися на мене, але не озвучували своїх пропозицій, на відміну від колишнього Роджера Брауна. Перед входом у готель «Леон» я зупинився і подивився на білі плями на фасаді у місцях, де відвалився тиньк. В одному з вікон висіло оголошення, яке пропонувало номер за ціною чотириста крон за ніч.

Я увійшов усередину і попрямував до стійки адміністратора, або «РЕСЕПШЕНу», як було написано на табличці позаду чоловіка, який стояв за стійкою.

— Слухаю, — промовив він замість традиційного «Ласкаво просимо!», до якого я звик у готелях, де зупинявся колишній Роджер Браун. Обличчя адміністратора вкривала плівка поту, наче після важкої праці. П’є забагато кави. Чи просто від природи нервовий. Погляд його бігав і свідчив на користь останнього.

— Чи є у вас номер для одного? — запитав я.

— Так. На який вам термін?

— На добу.

— На повну?

Я ніколи до того не бував у готелі «Леон», тільки проїжджав повз нього кілька разів, і здогадався, що вони надають номери з погодинною оплатою тим, хто займається коханням на професійній основі. Інакше кажучи, жінкам, яким не вистачає краси і кмітливості, аби за допомогою свого тіла запопасти собі будинок за проектом Уве Банга і власну галерею в районі Фругнер.

Я кивнув.

— Чотириста, — сказав чоловік. — Оплата зараз.

У нього був легкий шведський акцент, з котрим з якоїсь причини розмовляють вокалісти танцювальних груп і деякі проповідники.

Я кинув на стійку комбіновану кредитно-банківську картку Ескіля Монсена. Я знав з досвіду, що в готелях не надто слідкують за тим, щоб підписи були схожі, але про всяк випадок потренувався у потязі. Проблемою була фотографія. З неї дивився мордатий хлопчище з довгим кучерявим волоссям і чорною бородою. Навіть особливо не придивляючись, можна було помітити його неповну схожість із тим дядьком, що стояв тепер перед стійкою, — вузьколицим і з голеним черепом. Адміністратор роздивлявся картку.

— Ви не схожі на фотографію, — сказав він, не зводячи з неї очей.

Я чекав, коли він усе-таки підніме очі і вони зустрінуться з моїми.

— Рак, — сказав я.

— Що?

— Хіміотерапія.

Він тричі змигнув.

— Три курси, — сказав я.

Його кадик смикнувся, коли він глитнув. Я бачив, його впевненість похитнулася. Ну ж бо! Мені треба якнайскоріше лягти у ліжко, потилиця неймовірно розболілася. Я не зводив очей. Нарешті він це зробив.

— Сорі, — сказав він і простягнув мені картку назад. — Мені ніяк не можна потрапити у неприємну історію. Я і так під наглядом. Готівки у вас немає?

Я похитав головою. Купюра у двісті крон і монета в десять — ось і все, що лишилося в мене після покупки квитка на потяг.

— Сорі, — повторив він і витягнув руки наче у благанні, так що картка вперлася мені у груди.

Я взяв її і вийшов. Не було жодного сенсу в тому, щоб пробувати потрапити в інші готелі: якщо її не взяли в «Леоні», то не візьмуть і в них. А у найгіршому випадку піднімуть тривогу.

Я перейшов до плану Б.

Я був новачком, чужинцем у цьому місті. Без грошей, без друзів, без минулого. Був ніким. Фасади, вулиці і перехожі видавалися мені інакшими, ніж Роджеру Брауну. Тонка хмарна завіса закрила сонце, і стало ще на кілька градусів холодніше.

На Центральному вокзалі довелося спитати, який автобус прямує прямо до Тонсенхагена, а коли я увійшов у автобус, водій чомусь звернувся до мене англійською.

Від зупинки до будинку Уве я подолав два виснажливих підйоми, але все одно змерз, поки туди дістався. Покружлявши кілька хвилин довкола, аби пересвідчитися, що поряд немає поліції, я швидко підійшов до будинку і відчинив двері.

Усередині було тепло. Опалення із запрограмованим термостатом. Я набрав «Наташа», щоб відімкнути сигналізацію, й увійшов до спальні-вітальні. Тут пахло так само, як і минулого разу. Немитим посудом, брудною білизною, збройовим мастилом і сіркою. Уве лежав на ліжку так само, як день тому, коли я його залишив. Хоча здавалося, минув цілий тиждень.

Я знайшов пульт, ліг на ліжко поруч з Уве й увімкнув телевізор. Погортав сторінки телетексту, але там не було нічого ані про зниклу поліцейську машину, ані про загиблих поліцейських. Напевне, поліція Елверума вже похопилася, але буде тягти із заявою про зникнення машини на той випадок, якщо все це виявиться банальним непорозумінням. Однак рано чи пізно машина знайдеться. Цікаво, скільки часу вони витратять на те, аби встановити, що тіло у зеленому спортивному костюмі і без кінчиків пальців — це не затриманий Уве Чикерюд? Мінімум, добу. Максимум, дві.

Я, звісно, мало що розумів у таких речах. Та й новий Роджер Браун знав не набагато більше про поліцейські процедури, однак він принаймні розумів: у ситуації, що вимагає швидких рішень на основі сумнівної інформації, слід ризикувати, а не чекати, коли стане запізно; і піддаватися страху можна рівно настільки, щоб він загострив відчуття, але не міг паралізувати.

Тому я заплющив очі і заснув.

Коли я прокинувся, годинник у телетексті показував двадцять нуль три. А під годинником біг рядок про те, що як мінімум четверо людей, з яких троє — поліцейські, загинуло у дорожній аварії поблизу Елверума. Машину почали шукати ще у першій половині дня, а у другій її уламки було виявлено у переліску на березі ріки Треккельва. П’ятого пасажира, також поліцейського, там не виявилося. За припущеннями поліції, його викинуло з машини, і він упав у річку, у зв’язку з чим було розпочато пошуки. Поліція звертається до громадськості із проханням повідомити про водія викраденого трейлера з написом «Кухні „Сигдал“» на кузові: покинутий трейлер було знайдено на лісовій дорозі у двох милях від місця аварії.

Щойно вони зрозуміють, що зниклий — це затриманий Чикерюд, то рано чи пізно сюди навідаються. Мені слід шукати інше місце для ночівлі.

Я вдихнув і затримав дихання. Потім, перехилившись через труп Уве, взяв з тумбочки телефон і набрав єдиний номер, який знав напам’ять.

Вона підняла слухавку після третього гудка.

Замість звичайного зніченого, але теплого «привіт» Лотте відповіла ледь чутним «слухаю?».

Я одразу ж поклав слухавку. Я хотів лише пересвідчитися, що вона вдома. Будемо сподіватися, що вона і пізніше нікуди не піде.

Я вимкнув телевізор і підвівся.

Після десятихвилинних пошуків я знайшов два пістолети: один у шафці у ванній, інший було запхано за телевізор. Я вибрав другий — чорний маленький — і пішов на кухню, відсунув шухлядку, дістав дві коробки, одну з бойовими патронами, іншу з написом «blanks», вставив у магазин бойові, зарядив пістолет і поставив на запобіжник. Я заткнув пістолет за пояс штанів, як це робив Клас Грааф. Пішов у ванну і поклав перший пістолет на місце. Зачинивши шафку, я продовжував роздивлятися себе у дзеркалі. Обличчя красивої форми і чітких обрисів, брутальна голизна голови, яскравий, майже гарячковий блиск очей і рот — безвільний, але рішучий, мовчазний, але красномовний.

Незалежно від того, де я прокинуся завтра, на моїй совісті буде вбивство. Навмисне вбивство.

19. Навмисне вбивство

Ти йдеш своєю вулицею. Стоїш у вечірніх сутінках під деревами і дивишся на власний будинок, на світло у вікнах, на силует, що майнув за фіранкою, — можливо, силует твоєї дружини. Сусід на вечірній прогулянці зі своїм сетером проходить повз, дивиться на тебе і бачить чужинця на вулиці, де більшість мешканців знають одне одного. Сусід насторожився, і сетер негучно гарчить, обидва відчувають, що ти терпіти не можеш собак. Бо тварини і люди об’єднуються проти сторонніх, які вдираються сюди, на цей схил, в їхню фортецю, що висить над містом з його метушнею і безглуздою, випадковою сумішшю інтересів і цілей. Тут, на пагорбі, вони хочуть лише, щоб усе йшло, як іде, бо все йде добре і нема причин заново здавати колоду. Ні ж бо, нехай тузи й королі лишаються у тих самих руках, що й тепер, невпевненість шкодить інвестиційному клімату, жорсткі рамкові умови гарантують високу продуктивність праці, яка, у свою чергу, корисна для всіх. Треба спершу щось створити, аби було що ділити.

Дивна річ: найбільшим консерватором, якого я зустрічав у житті, був шофер, що возив людей, які отримували вчетверо більше, ніж він сам, і розмовляли з ним із тією пихатою зневагою, яку може передати лише найвитонченіша ввічливість.

Батько якось сказав, що коли я стану соціалістом, то щоб і духу мого в його домі не було, і матері це теж стосувалося. Узагалі-то він був тоді не надто тверезий, але тим більше підстав вірити, що він не кривив душею. Він, до речі, вважав, що в індійській кастовій системі щось є, і коли вже за волею Бога ми народилися у своїй верстві, то наш нещасливий обов’язок — прожити своє недолуге життя саме в ній. Або, як відповідає дзвонар, коли пробст Сигізмунд пропонує йому перейти на «ти»: «Дзвонар — це дзвонар, а пробст — це пробст».[37]

Тому моїм бунтом — бунтом сина шофера — стала вища освіта, шлюб із донькою капіталіста, костюми від Фернера Якобсена і будинок у Воксенколлені. Але удар не влучив у ціль. Батькові вистачило нахабства пробачити мені й лицемірства, аби зобразити, що він пишається мною. І я знав, ридаючи на похороні, як дитина, що плачу не від туги за мамою, а від лютого гніву на батька.

Сетера і сусіда (що найцікавіше, я вже не пам’ятав, як його звуть) поглинула темрява, і я перетнув дорогу. На вулиці не було чужих машин, і притулившись обличчям до віконечка гаража, я побачив, що там теж порожньо.

Я квапливо ковзнув у вогку густу темряву саду і встав під яблунями, де, як я знав, роздивитися хоча б щось було неможливо.

Але її я міг бачити.

Діана походжала туди-сюди вітальнею. Її нетерплячі жести у поєднанні з телефоном «Прада», притиснутим до вуха, змушували припустити, що вона намагається додзвонитися комусь, чий номер не відповідає. Вона була у джинсах. Ні на кому джинси не сидять так, як на Діані. Незважаючи на білий вовняний светр, вільною рукою вона обхопила себе за плечі, наче мерзла. Великий будинок, побудований ще у тридцятих роках, не одразу прогрівається, якщо на вулиці раптово холоднішає, хоч усі печі увімкни. Я чекав, аби пересвідчитися, що вона сама. Перевірив пістолет за поясом штанів. Зробив глибокий вдих. Це буде найскладнішою справою мого життя. Та я знав, що упораюсь. Що цей новий, він упорається. Напевне, сльози підступили саме тому, хоча кінець було вже визначено.

Я дозволив їм текти. Вони струменіли теплою ласкою вниз по щоках, поки я зосередився на тому, щоб не поворухнутися, не зробити безконтрольного вдиху, не схлипнути. За п’ять хвилин я їх виплакав і витер. Потім попрямував до вхідних дверей і відчинив їх якомога тихіше. Зупинився в коридорі і прислухався. Здавалося, сам будинок затамував подих, єдиним, що порушувало тишу, були її кроки по паркету у вітальні. Та й вони скоро змовкнуть.

20. Воскрешення з мертвих

Була десята година вечора, і за дверима, зачиненими на ланцюжок, я розгледів бліде обличчя та карі очі.

— Можна я тут переночую? — спитав я.

Лотте не відповіла. Раніше за нею такого не водилося. Вона встромила у мене погляд, ніби привида побачила. Такого переляканого обличчя у неї раніше теж не бувало.

Я криво посміхнувся і провів рукою по голеній голові.

— Я розквитався з… — я добирав слово, — з усім.

Вона двічі кліпнула. І відчинила двері, і я ковзнув усередину.

Я прокинувся і поглянув на годинника. Восьма. Час починати. Передбачається, як то кажуть, великий день. Лотте лежала поряд на боці, спиною до мене, загорнута у простирадла, яким віддавала перевагу над ковдрами. Я вислизнув з ліжка зі свого боку і швидко вдягнувся. Холод був собачий, і я наскрізь замерз. Прокравшись до коридору, я вдягнув куртку і кепку й пішов на кухню. В одній із шафок я знайшов поліетиленовий пакет і запхав до кишені штанів. Потім відкрив холодильника, подумав, що сьогодні я вперше прокинувся вбивцею. Чоловіком, який застрелив жінку. Звучало, як газетний заголовок, такі статті я перегортав не читаючи, надто вже вони зловтішні й вульгарні. Я дістав пакет із соком червоного грейпфрута і збирався вже відпити просто з нього. Потім передумав і взяв склянку з верхньої шафки. Не можна опускатися тільки через те, що ти вбивця. Напившись, сполоснувши склянку і прибравши пакет із соком назад до холодильника, я вийшов у вітальню і сів на диван. Маленький чорний пістолет, що лежав у кишені моєї куртки, вперся мені в живіт, і я витягнув його. Від нього й досі пахло, і я знав, що цей запах буде завжди нагадувати мені про вбивство. Про страту. Вистачило одного пострілу. З близької відстані — вона вже збиралася обійняти мене. Я вистрілив у ці розкриті обійми і поцілив їй у ліве око. Навмисне? Можливо. Можливо, я хотів відняти у неї принаймні щось, коли вже вона відняла у мене все. І віроломна брехуха прийняла свинець у свої обійми — куля, як маленький фалос, проникла у її тіло, як колись і я сам. Більше цього не буде. Тепер, коли вона мертва. Ось такі думки приходили в мою голову, короткі фрази, що констатували факти. Добре, слід продовжувати міркувати так само, зберігати цей холод, не дати почуттю пробитися крізь нього.

Я підняв пульт і ввімкнув телевізор. У телетексті не з’явилося нічого нового, надто рано, редакторів ще немає на роботі. Там і досі повідомлялося, що чотири трупи буде ідентифіковано впродовж завтрашнього дня і що одну людину й досі не знайдено. Одну людину. Раніше вони писали «одного поліцейського». Чи означає це в такому разі, що тепер вони знають: зникла людина — це затриманий. Можливо, так, а може, й ні, розслідування поки не було. Я перехилився через поруччя і взяв трубку жовтого стаціонарного телефону Лотте, який завжди стояв у мене перед очима, коли я дзвонив їй, так само як і її яскраво-червоні губи. І кінчик її язика ніби пестив моє вухо. Я набрав 1881, попросив дати мені два номери і перебив, коли жінка сказала, що їх зараз повідомить мені автомат:

— Я б хотів, аби ви самі мені їх назвали, на випадок, якщо я погано розберу, що скаже ваш комп’ютер.

Я отримав обидва номери, запам’ятав їх і попросив одразу ж з’єднати мене з першим. Комутатор КРИПОСа відповів після другого гудка.

Я назвався Рюнаром Братлі і сказав, що доводжуся родичем Ендріде та Ескілю Монсенам і що родина попросила мене забрати їхній одяг. Але мені не сказали, до кого звернутися і кого спитати.

— Хвилиночку, — сказала дама на комутаторі і поставила мене в режим очікування.

Я слухав неперевершене виконання «Wonderwall»[38] на панфлейті і думав про Рюнара Братлі. Це був кандидат, якого я колись відмовився порекомендувати на керівну посаду, при тому що кваліфікація у нього була найвища. І сам він був високий… Такий високий, що на останньому інтерв’ю поскаржився, що йому, мовляв, доводиться сидіти, скорчившись у три погибелі, у своєму «ферарі» — покупці, що — як зізнався він із легковажною посмішкою — насправді була дитячою примхою й ознакою кризи середнього віку і таке інше. І я тоді занотував: ВІДКРИТИЙ, ДОСИТЬ ВПЕВНЕНИЙ У СОБІ, НЕ БОЇТЬСЯ ВИДАТИСЯ ДУРНИМ. Інакше кажучи, усе йшло як по нотах. Якби далі він не зазначив: «Коли я впираюся головою в дах цієї машини, то заздрю…»

Він обірвав фразу, перевів очі з мене на одного з представників замовника і продовжував у тому дусі, що «ферарі» доведеться тепер замінити на якийсь «універсал» з повним приводом, який і дружині віддати не шкода. Усі за столом засміялися. Я теж. Хіба що обличчя, трохи смикнувшись, виказало, що я зумів закінчити фразу за нього: «…заздрю вам, що ви такий маленький». І що я не підпишу рекомендації. Тим паче що у нього немає нічого цікавого з предметів мистецтва.

— Вони лежать у судово-медичному відділенні Головного державного госпіталю, — знову пролунав голос дами з комутатора.

— Ой? — зобразив я простачка, намагаючись, утім, не перегравати. — А чому?

— Такий порядок, коли є підстави підозрювати кримінальну справу. Схоже, на машину наїхав той самий трейлер.

— Тоді зрозуміло, — сказав я. — Ось чому вони мене попросили допомогти із цією справою. Адже я сам живу в Осло, бачите, в чому річ.

Дама не відповіла. Я так і бачив її зведені до стелі очі й довгі свіжонаманікюрені нігті, що стукотять по столу.

Але я, звичайно, міг помилятися. Мисливцям за головами не обов’язково бути знавцями людей або вміти відчувати себе у чужій шкурі. Тому, хто хоче досягти висот у цій сфері, такі якості, як на мене, можуть тільки завадити.

— Чи не могли б ви повідомити там кому слід, у цьому судово-медичному відділенні, що я зараз до них приїду? — спитав я. — Рюнар Братлі мене звати.

Я відчував, як вона вагається. Коло її службових обов’язків явно не включало такої задачі. Службові обов’язки у всіх владних структурах полягають у тому, щоб робити якомога менше, повірте вже мені, я сам їх читав від палітурки до палітурки.

— Адже я тут жодним боком, просто допомогти погодився, — сказав я. — Та й хотілося б, щоб мене хтось прийняв і щоб скоріше із усім цим закінчити.

— Я спробую, — сказала вона.

Я поклав трубку і набрав другий номер. Там відповіли з п’ятого гудка.

— Слухаю? — Його голос прозвучав нетерпляче, майже роздратовано.

Я спробував зрозуміти за звуковим фоном, де він. У моєму будинку чи у себе в квартирі.

— Буу! — сказав я і поклав слухавку.

Тепер Клас Грааф занепокоїться.

Я не знав, що він збирається робити, але вже напевне увімкне свій GPS-трекер і перевірить, де на даний момент знаходиться воскреслий мрець.

Я повернувся і знову встав у прочинених дверях спальні. У темряві обриси тіла ледве вгадувалися під простирадлом. Я приглушив раптовий імпульс — роздягтися, ковзнути назад під простирадла і притиснутися до Лотте. Натомість мене охопило дивне відчуття — це трапилося не з Діаною, а зі мною самим. Я тихенько причинив двері спальні і вийшов. У під’їзді, як і вчора по дорозі сюди, мені не зустрівся ніхто, з ким би я міг привітатися. І коли я вийшов на вулицю, ніхто не відповів на мій ввічливий кивок, ніхто не поглянув на мене і не підтвердив факт мого існування хоч яким-небудь іншим способом. Бо до мене вже дійшло, що це за відчуття: мене більше немає.

Але час уже знову бути.

Головний державний госпіталь було розташовано на одному з численних пагорбів, що височіють над Осло. До нього тут містилася невеличка божевільня. Потім назву змінили на заклад для душевнохворих. Потім на психлікарню, потім на психіатричне відділення. І так щоразу, поки до останнього селюка не доходило, що нове слово означає те саме — божевілля. Особисто я ніколи не розумів суті такої словесної гри — хіба що ті, хто приймає такі рішення, вважають народ натовпом ідіотів, начинених упередженнями, яким треба по можливості морочити голову. І не те щоб вони дуже помиляються у цьому, — втім, я з полегшенням почув, як жінка за скляною перегородкою сказала:

— Вам треба спуститися у трупосховище, Братлі.

Труп — як це зручно. Чомусь ніхто не вказує з обуренням, виявившись холодним трупом, що є суттєва різниця між словами «покійник» і «труп», адже «труп» зводить мертву людину до шматка плоті, в якому припинило битися серце. Може, уся справа в тому, що самі трупи не можуть затребувати для себе статусу меншини, оскільки їх усе-таки переважна більшість?[39]

— Униз он тими сходами. — Вона вказала рукою. — Я подзвоню і скажу, що ви йдете.

Я дотримався її вказівок. Мої кроки луною відбивалися од білих стін у порожньому коридорі, де, окрім них, не було чутно ані звуку. У самому кінці довгого вузького білого коридору поверхом нижче стояв чоловік у зеленому лікарняному халаті, виставивши одну ногу з відчинених дверей. Схожий на хірурга, але щось у його підкреслено лінивій манері, або, можливо, це були вуса, запевняло мене, що його сходинка у лікарняній ієрархії значно нижча.

— Братлі? — вигукнув він так голосно, що це прозвучало як свідома образа по відношенню до усіх небіжчиків на цьому поверсі. Луна загрозливо розкотилася назад і вперед по коридору.

— Так, — сказав я і поспішив до нього, щоб у майбутньому уникнути цього перекрикування.

Він притримав двері, і я зробив крок усередину. Там було щось на кшталт роздягальні. Чоловік пройшов переді мною до однієї з шафок і відчинив її.

— Тут дзвонили з КРИПОСа, сказали, що ви заберете речі обох Монсенів, — сказав він, продовжуючи використовувати можливості свого голосу із певною надлишковістю.

Я кивнув. Мій пульс стукотів швидше, ніж я розраховував. Але не так швидко, як я боявся. Хай там як, а це критичний момент, слабке місце мого плану.

— А самі-то ви хто?

— Їхній чотириюрідний брат, — невимушено відповів я. — Їхні близькі попросили мене забрати одяг. Тільки одяг, а не цінні речі.

Я ретельно заздалегідь підібрав оце «близькі». Звичайно, це звучить дещо казенно, але оскільки я не знав, чи одружені близнюки Монсени і чи живі їхні батьки, то довелося скористатися словом, що допускало різні тлумачення.

— А чому б фру Монсен самій не забрати одяг? — спитав санітар. — Адже вона буде тут близько дванадцятої.

Я глитнув.

— Так вона ж не виносить і гадки про кров.

Він усміхнувся.

— На відміну від вас.

— Так, — просто відповів я, з усіх сил сподіваючись, що питань більше не буде.

Санітар здвигнув плечима і простягнув мені листок, прикріплений до теки з притискачем:

— Розпишіться в отриманні ось тут.

Я надряпав «Р» з хвилястою рискою позаду, потім «Б» з хвилястою рискою нагорі і заключне «і».

Санітар задумливо подивився на підпис.

— А чи немає у вас документа, що засвідчував би особу, Братлі?

Цього я й боявся. План тріщав по всіх швах. Я поліз за гаманцем, потім зобразив винувату посмішку:

— Забув гаманець. У машині, певно, внизу, на парковці.

— Ви хотіли сказати — нагорі на парковці?

— Ні, внизу, біля Технопарку.

— Аж там?

Я бачив, що він вагається. Ясна річ, подібний варіант я теж обдумав заздалегідь. Якщо без посвідчення мені скажуть вертатися туди, звідки прийшов, я просто піду й не повернуся. Не катастрофа, звичайно, але і з порожніми руками йти теж не хотілося. Я чекав. І зрозумів за двома першими словами, що рішення прийнято не на мою користь.

— Мені шкода, Братлі, але ми вимушені підстрахуватися. Не ображайтеся, але речі, пов’язані з убивством, приваблюють усіляку дивну публіку. З дуже незвичайними інтересами…

Я зобразив розгубленість.

— Ви хочете сказати… що дехто колекціонує одяг убитих?

— Ой, чого тільки не буває, ви навіть не повірите, — сказав санітар. — Мені подумалося, що самі-то ви навіть ніколи не бачилися з цими Монсенами, тільки в газетах читали. Шкода, що так вийшло.

— Гаразд, я зараз повернуся, — сказав я і попрямував до дверей. Де зупинився, наче мені в голову раптом прийшла якась думка, і походив останньою картою. Кредитною картою, якщо вже зовсім точно.

— Я тут згадав, — сказав я і засунув руку у задню кишеню. — Ендріде, коли був у мене останнього разу, забув свою кредитку. Не могли б ви передати її їхній мамі, коли вона прийде…

Я простягнув картку санітару, який узяв її і уважно поглянув на ім’я і фотографію бородатого хлопчища. Я вичікував, але був уже на півшляху до дверей, коли нарешті почув за спиною голос санітара:

— Ну гаразд, мені цього досить, Братлі. Можете забирати речі.

Я із полегшенням повернув назад. Дістав приготований пластиковий пакет з кишені штанів і запхав туди одяг Монсенів.

— Ви все забираєте?

Я помацав задню кишеню формених штанів Ескіля. Відчув, що пакет і досі там, пакет з моїм зістриженим волоссям. І кивнув.

Мені довелося зробити над собою зусилля, аби не кинутися навтіки, коли ми із санітаром розпрощалися. Я вже воскрес, я знову існував, і ця думка наповнювала мене неймовірною радістю. Колеса знову закрутилися, серце билося, кров і доля знову почали рухатись. Я стрибками злетів нагору сходами, легким кроком проминув жінку за скляною перегородкою і вже взявся за ручку дверей, коли за спиною почувся знайомий голос.

— Агов, містере! Зачекайте-но!

Ну звичайно. Інакше все було б надто просто.

Я повільно повернувся. Чоловік, чиє обличчя теж видалося знайомим, наближався до мене. І простягав посвідчення. Таємне Діанине кохання. І тут у мене майнула єретична думка: я готовий.

— КРИПОС, — повідомив чоловік глибоким баритоном командира повітряного судна. Об’ємний звук, украплення проковтнутих приголосних.

— Дозвольте з вами трохи поговорити, міс-ер?

Як друкарська машинка із затертою літерою.

Дехто стверджує, що на телеекрані або в кіно люди здаються нам більшими, ніж насправді. Але не у випадку з Бреде Сперре. Він виявився ще вищим, ніж я собі уявляв. Я примусив себе не рухатися з місця, поки він ішов до мене. І ось він навис наді мною. І згори, з-під світлого хлопчачого чубчика, підстриженого і підкрученого, щоб здаватися неслухняним, на мене дивилися сіро-сталеві очі. У числі фактів, що мені вдалося надибати про Сперре, було й те, що він, судячи з усього, мав зв’язок з дуже відомим і дуже брутальним норвезьким політиком. Щоправда, сьогодні чутки про те, що ти гей, — це просто найкраще підтвердження того, що ти знаменитість, щось на кшталт свідоцтва про благородне походження. Ось тільки людина, яка мені це розповіла, — хлопець з числа моделей «Барона фон Бульдога»,[40] що напросився на якийсь вернісаж до Діани, — стверджував, ніби і сам дозволив звабити себе, як він поштиво висловився, «цьому поліцейському божеству».

— Чому б і не поговорити, — сказав я з натягнутою посмішкою, сподіваючись, що в моїх очах не видно страху проникнення.

— Чудово, містере. Я — ут почув, що ви чо-ириюрідний брат Монсенів і добре їх знаєте. Чи не могли б ви нам допомогти їх упізнати?

Я глитнув. Перебільшено люб’язне «чи не могли б ви» і фамільярне «містер» в одній репліці. Але вираз обличчя Сперре був нейтрально-ввічливим. Ігри з моїм статусом? Чи це просто справа звички, професійний рефлекс? Я почув, як сам повторив оце «упізнати», наче не мав уявлення, про що йдеться.

— Їхня мати приїде сюди вже за декілька годин, — сказав Сперре. — Але не мо-на гаяти ані години… Для нас це дуже важли-о, а у вас відніме лише кілька секунд.

Мені цього зовсім не хотілося. Тіло зробило крок назустріч, але мозок наполягав, щоб я відхилив прохання і летів звідси щодуху. Бо я повернувся до життя. Я — точніше, поліетиленовий пакет з волоссям, що був при мені, — знову почав рухатися на GPS-приймачі. І Клас Грааф, певна річ, знову вирушить на полювання, це всього лише питання часу, в повітрі вже знову запахло псятиною, і паніка забила копитами. Але інша частина мозку, що відповідала за голос нового Брауна, говорила, що відмовлятися не можна. Що це викличе підозри. І що все відніме лише кілька секунд.

— Звичайно, — сказав я і стримав посмішку, що не відповідала ситуації, — усе-таки мені доведеться упізнавати трупи власних родичів.

Ми пройшли назад тим самим коридором.

Санітар з усмішкою кивнув мені, коли ми проходили повз роздягальню.

— Вам слід приготуватися до того, що покійники виглядають непривабливо, — сказав Сперре і відчинив важкі металеві двері.

Ми увійшли до моргу. Я зіщулився. Усе в приміщенні нагадувало холодильник зсередини: білі стіни, підлога і стеля, щонайбільше пара градусів тепла і м’ясо, термін придатності якого вийшов.

Чотири трупи лежали кожен на своєму металевому столі.

Ступні стирчали з-під білих простирадл — виявляється, кіношний штамп має корені в реальності; кожному до великого пальця було прикручено металеву бирку.

— Готові? — спитав Сперре.

Я кивнув.

Швидким та елегантним рухом фокусника він зірвав два простирадла.

— Аварія, — пояснив він і похитався на підборах. — Вельми неприємно. Як бачите, упізнати не так уже й просто.

Мені раптом здалося, що Сперре розмовляє патологічно повільно.

— У машині мало бути п’ятеро людей, але ми знайшли тільки ці чотири тіла. П’ятого, скоріше за все, викинуло в річку і віднесло течією.

Я дивився, глитав і важко сопів. Удавано, звісно ж. Бо голі близнюки Монсени виглядали краще, ніж тоді в розбитій машині. На додачу, ще й запаху того тут не було. Не пахло ані випорожненнями, ані кров’ю, ані бензином, не смерділо людськими нутрощами. Мені спало на думку, що роль зорових вражень перебільшено, що звук та запах за своїм страхітливим впливом набагато ефективніші. Як, скажімо, хрускіт, коли потилиця мертвої жінки, якій куля потрапила точно в око, б’ється об паркет.

— Ось близнюки Монсени, — прошепотів я.

— Та це ми якось і самі збагнули. Питання в тому… — Сперре витримав довгу — насправді довгу, театральну паузу. Господи… — …хто з них Ескіль, а хто Ендріде?

Незважаючи на мінусову температуру у приміщенні, я змок від поту. Він що, свідомо тягне час? Якийсь новий метод допитування, якого я не знаю?

Мій погляд ковзнув по мертвих тілах і знайшов залишений мною знак. Рана, що тягнулася від ребер вниз через весь живіт, зяяла, як і раніше, по краях чорніли засохлі згустки крові.

— Це Ендріде! — вигукнув я, вказуючи рукою. — А ось той інший — Ескіль.

— Гм, — відізвався задоволений Сперре і додав: — Ви, напевне, їх і справді добре знаєте. Ніхто з колег, що тут побували, так і не зміг знайти між ними різниці.

Я із скорботою покивав у відповідь.

— Ми дуже дружили з обома близнюками. Особливо останнього часу. Чи можу я тепер іти?

— Звісно, — сказав Сперре, але продовжив робити записи з виглядом, що аж ніяк не означав, що я можу отак просто взяти й піти.

Я поглянув на годинника за його головою.

— Однояйцеві близнюки, — промовив Сперре, який все писав і писав. — Іронія долі, га?

Що він там пише, чорт його забирай? Один Ендріде, інший Ескіль, невже, щоб це записати, потрібно стільки літер?

Я розумів, що краще промовчати, але не зміг.

— У чому тут іронія?

Сперре припинив писати і поглянув на мене.

— З’явитися на світ одночасно з однієї яйцеклітини. Померти в одну й ту саму мить в одній машині.

— У цьому немає жодної іронії.

— Хіба?

— Принаймні я її не бачу.

— М-м. Ви маєте рацію. Парадокс, ось правильне слово.

Сперре посміхнувся. Я відчув, як кров у мені закипає.

— І не парадокс.

— У будь-якому разі, це дивовижно. Тут прослідковується певна космічна логіка, невже ви не помічаєте?

Я вже втрачав над собою контроль, бачив, як білішають кісточки на пальцях, якими я стискав пакет, чув, як тремтить мій голос:

— Жодної іронії, а також пародії чи космічної логіки. — Гучність збільшувалася. — Тільки випадкова симетрія життя і смерті, причому випадковість не така вже й рідкісна, оскільки багато однояйцевих близнюків люблять проводити більшу частину часу у товаристві одне одного. Вдарила блискавка, а вони разом. End of story.[41]

Останню фразу я вже прокричав.

Сперре дивився на мене задумливим поглядом. Він притис великий і вказівний пальці до підборіддя і відтягнув кутики рота вниз. Я упізнав цей погляд. Сперре був одним з небагатьох. У нього був погляд допитувача, погляд, що бачить брехню.

— Послухайте, Братлі, — сказав він. — Що вас так гнітить?

— Мені шкода, — сказав я, стомлено посміхаючись, і зрозумів, що маю тепер сказати якусь правду, щось, що не приведе у дію цей детектор брехні, який не зводив з мене очей. — Учора ввечері я з’ясовував стосунки із дружиною, а сьогодні ця аварія. Я трохи сам не при собі. Мені дуже шкода. А тепер мені час іти.

Я повернувся на підборах і пішов геть.

Сперре щось сказав, можливо, слова прощання, але їх заглушили металеві двері, що зачинилися за мною і наповнили приміщення низьким басовим гулом.

21. Запрошення

Я сів у трамвай на зупинці навпроти Головного державного госпіталю, розрахувався з кондуктором готівкою і сказав «до центру». Він криво посміхнувся, відраховуючи решту, — напевне, ціна була одна й та сама, куди б я не їхав. Я, звісно, і раніше користувався трамваєм, колись у дитинстві, але правила проїзду пам’ятав уже неясно: виходити через задні двері, приготувати квиток для контролю, заздалегідь натискати на кнопку, не відволікати водія. Багато що встигло змінитися. Дзвін рейок став тихшим, рекламні тексти на стінах трамвая, навпаки, більш крикливими і повернутими назовні. Що становило контраст із пасажирами, заглибленими всередину себе. У центрі я пересів на автобус, що їхав у бік північно-східної околиці. І дізнався, що можу їхати на ньому за тим самим трамвайним квитком. Фантастика. Ось так, за смішні гроші я роз’їжджав містом способом, який погано собі уявляв. Точка на GPS-екрані Класа Граафа блимала, і я, здавалося, відчував його збентеження: що за чортівня — вони що, возять труп туди-сюди?

З автобуса я вийшов в Орволлі і попрямував нагору в бік Тонсенхагена. Я міг би вийти і поближче до квартири Уве, але все, що я робив тепер, робилося не просто так. Тут, серед житлових кварталів, панував ранковий спокій. Літня горбата дама чалапала, спотикаючись, тротуаром, тягнучи за собою сумку на скрипливих незмазаних колесах. І тим не менш посміхалася мені, наче день був чудовим, світ прекрасним, а життя вдалося. А що думає тепер Клас Грааф? Що, напевне, катафалк везе Брауна до будинку, де минуло його дитинство, але чомусь їде до біса повільно, затори, чи що?

Дві сильно нафарбовані дівчини років чотирнадцяти із жуйкою у роті пройшли повз мене, обидві із шкільними ранцями і в тісних штанях, що витіснили проблеми із вагою нагору і вперед. Дівчата глянули на мене спідлоба, не припиняючи голосно обговорювати щось обурливе. Поки ми йшли одне повз одного, до мене донеслося: «несправедливо, коротше». Я припустив, що вони прогулюють урок, ідуть до кондитерської в Орволлі і що слово «несправедливо» навряд чи стосується того факту, що у вісімдесяти відсотків чотирнадцятилітніх мешканців білого світу нема грошей на булочки з ванільним кремом, якими ці двоє от-от займуться. І мені спало на думку, що якби ми з Діаною залишили тоді дитину, то вона б, — я був переконаний, що це дівчинка, хоча Діана називала її Ейольфом, — глянула б на мене одного дня з-під таких самих густо нафарбованих вій і вигукнула б, що це несправедливо, коротше, що вони з подругою хочуть на Ібіцу, адже вони вже гімназистки! І що я… я пережив би це.

Дорога вела крізь парк з великим ставом посередині, і я пішов однією з вузьких коричневих стежок, що вели до купки дерев на іншому березі. Не тому, що це був найкоротший шлях, а щоб примусити точку на GPS-трекері у Граафа рухатися поза вказаними на карті дорогами. Трупи можна возити туди-сюди машиною, але вони не пересуваються горбистою місцевістю. Це мало підкріпити підозри, які мій ранковий дзвінок з телефону Лотте зародив у макітрі голландського мисливця за головами: що Роджер Браун постав з мертвих. Що Браун лежить не в морзі Головного державного госпіталю, як це показує GPS-навігатор, а, можливо, на лікарняному ліжку того ж госпіталю. Але ж повідомили, що всі, хто знаходився в тій машині, загинули, то як же тоді?..

Я, звісно, не надто добре вмію відчувати себе у шкурі іншої людини, зате непогано можу оцінити її розумові здібності, настільки непогано, що найвищих керівників найбільших підприємств Норвегії призначають, користуючись моїми рекомендаціями. І крокуючи уздовж ставка, я ще раз проаналізував можливий теперішній хід міркувань Класа Граафа. Доволі нескладний. Мене необхідно вислідити і вбити, при тому що тепер це навіть набагато більш ризиковано, ніж раніше. Бо я тепер не тільки завада для «ХОТЕ» і їхніх планів поглинути «Патфайндер» — я до того ж свідок, здатний суттєво ускладнити життя йому самому у зв’язку із вбивством Синдре О. Якщо, звичайно, доживу до того моменту, коли справа встигне дійти до суду.

Іншими словами, я надіслав йому запрошення, не прийняти яке він не може.

Я вийшов на інший бік парку і, проходячи крізь купку беріз, провів пальцями по тонкій білій корі, що відшаровується, і трохи притиснувши їх до жорсткого стовбура, зігнув пальці так, що нігті дряпнули поверхню. Понюхав кінчики пальців, зупинився, заплющив очі, втягуючи запах, і спогади про дитинство, ігри, сміх, про здивування і трепетний жах від відкриття світу наринули на мене. Усі ці крихітні дрібниці, які я, здавалося, втратив назавжди, були, звісно, тут, на місці. Їх було закапсульовано, та вони нікуди не зникли — як водяні немовлята. Просто колишній Роджер Браун був не в змозі відшукати їх знову, а новий зумів. Чи довго лишилося жити цьому новому? Тепер уже не надто довго. Та це нічого не змінює, він проживе кілька годин, що йому залишилися, з більшою повнотою, ніж колишній — свої тридцять п’ять років.

Мені було спекотно, коли я дістався нарешті будинку Уве Чикерюда. Я вийшов на лісову галявину і сів на пень, звідки було добре видно дорогу, таунхауси і багатоповерхівки. І відзначив, що краєвид, який відкривається мешканцям східних околиць, не надто відрізняється від того, що бачать жителі західної частини. Усі ми бачимо висотки Норвезької пошти і готелю «Плаза». Місто звідси виглядає не гірше й не краще. Єдина різниця в тому, що звідси видно західну окраїну. У зв’язку із цим згадалося, що коли Гюстав Ейфель побудував свою славетну вежу до Всесвітньої виставки у Парижі в 1889 році, то критики казали, що найкращий вид на Париж відкривається з вежі, бо її звідти не видно. Пряма аналогія з Класом Граафом: світ для нього, вочевидь, не таке жахливе місце тільки тому, що він не бачить себе в ньому. Іншими очима. Моїми, наприклад. А я бачив його. І ненавидів. Так всепоглинаюче і люто, що самому страшно було. Але у моїй ненависті не було нічого темного і каламутного, навпаки, це була ясна, чесна, майже невинна ненависть, так, думаю, учасник Хрестового походу міг ненавидіти єретиків, і тому я міг засудити Граафа до страти з тією ж продуманою і наївною ненавистю, з якою ревний американський християнин відправляє на плаху ближнього, засудженого за вбивство. І ця ненависть начебто розставила все по місцях. Наприклад, я зрозумів: те, що відчував до батька, не було ненавистю. Злість? Так. Зневага? Можливо. Співчуття? Певна річ. А чому? Причин, звісно, безліч. Але тепер я бачу головну: моє шаленство породжувалося тим, що я відчував, що й сам у душі такий самий. Злиденний, схильний до пияцтва і домашнього насильства, упевнений, що схід є схід і він ніколи не стане заходом. І ось тепер, виходить, я реалізувався, став ним цілком і повністю.

Сміх булькотів у мені, і я навіть не намагався його зупинити. Поки між деревами не почув гудіння мотора, поки птах не злетів з гілки наді мною і я не побачив на дорозі машини, що наближалася.

Сріблястий «лексус-С5430».

Він приїхав раніше, ніж я розраховував.

Я підхопився і пішов униз до будинку Уве Чикерюда. Стоячи на ґанку і вставляючи ключ у замок, я поглянув на власні руки. Тремтіння було майже непомітним, але я його бачив. Інстинкт, первинний страх. Такі звірі, як Клас Грааф, навіюють жах на інших тварин.

Я влучив у отвір з першої спроби. Повернув ключ, відчинив двері і зайшов усередину. І досі жодного запаху. Сів на ліжко і посунувся назад, доки не опинився спиною до узголів’я і вікна. Прослідкував, щоб ковдра повністю накривала Уве, що лежав поряд зі мною.

Я чекав. Секунди скрекотіли, відлітаючи геть. Так само як і серце. Два удари в секунду.

Клас Грааф, звісно, був обережним. Хотів пересвідчитися, що я сам. І навіть якщо я сам — він тепер знає, що я не такий беззахисний, як йому спершу здалося.

По-перше, зі мною напевне якось пов’язане зникнення його собаки. По-друге, він напевне побував там, у домі, бачив її труп і знає тепер, що я здатен убити людину.

Я не чув, щоб хтось підходив до дверей. Не чув його кроків. Побачив тільки, коли він раптово повстав переді мною. Голос його був лагідним, а усмішка майже винуватою.

— Вибач, що я знову вдираюся без запрошення, Роджере.

Клас Грааф був одягнений у все чорне. Чорні широкі штани, чорні черевики, чорний светр з високим коміром, чорні рукавички. На голові — чорна плетена шапка. Чорним не був тільки сріблястий «Глок».

— Усе гаразд, — сказав я. — Зараз саме час для відвідувачів.

22. Німе кіно

Стверджують, начебто механізм сприйняття часу мухою, через який вона відчуває наближення до неї долоні як снодійно довгий процес, пояснюється тим, що інформація, яку вона отримує за допомогою своїх фасеточних очей, несе таку неймовірну кількість даних, що природі довелося оснастити комаху надшвидкісним процесором.

На кілька секунд у кімнаті запала повна тиша. На скільки саме — я не знаю. Я був мухою, долоня наближалася. «Глок», пістолет Уве Чикерюда, був наставлений мені у груди. Погляд Класа Граафа — на мій лисий череп.

— А-га, — сказав він нарешті.

Це єдине слово вмістило все. Все про те, як ми, люди, змогли підкорити собі Землю, оволодіти елементами і навчитися вбивати істот, що перевершують нас у силі та спритності. Все про потужність процесора. «А-га!» увінчало собою шквал версій, пошук і відсіювання гіпотез, нещадну дедукцію — усе те, що вело до неминучого висновку:

— Ти поголив голову, Роджере.

Клас Грааф був — як уже зазначалося — людиною розумною. Він, звичайно, зміг установити не тільки той банальний факт, що моє волосся зникло, але також зметикувати, коли, де і чому. А це знімало всі непорозуміння, відповідало на всі питання. Тому він лише додав скоріше як ствердження:

— У розбитій машині.

Я кивнув.

Він усівся на стілець у ногах ліжка, хитнувся на ньому до стіни, але так, що дуло пістолета продовжувало дивитися на мене, не зсунувшись ані на дюйм.

— І? Ти що, підклав волосся одному з трупів?

Я засунув ліву руку в кишеню куртки.

— Стій! — гукнув він, і я побачив палець на спусковому гачку. Жодного зведеного курка. «Глок-17». «Дамка»!

— Це ліва рука, — сказав я.

— Гаразд. Тільки повільно.

Я повільно витягнув руку і кинув пакет з волоссям на стіл. Грааф тихо кивнув, не зводячи з мене погляду.

— Отже, ти зрозумів, — сказав він. — Що передавачі знаходилися на твоєму власному волоссі. І що це вона їх туди прилаштувала — заради мене. Тому ти її і вбив, адже так?

— Це втрата для тебе, Класе? — спитав я, відкинувшись на спинку ліжка. Моє серце шалено калатало, однак сам я відчував у цю прощальну мить дивовижну розслабленість. Смертельний жах плоті і спокій духу.

Він не відповів.

— Чи вона була лише — як ти висловлюєшся — засобом досягнення мети? Витратою виробництва?

— Навіщо тобі це, Роджере?

— Я просто хочу знати — чи такі, як ти, справді існують, чи це лише вигадки?

— Такі, як я?

— Люди, не спроможні на кохання.

Грааф посміхнувся.

— Якщо тобі справді необхідно це знати, то можеш поглянути у дзеркало, Роджере.

— Я кохав.

— Можливо, ти імітував закоханість, — сказав Клас. — Та чи кохав ти по-справжньому? Я взагалі-то бачу скоріше підтвердження протилежного — ти не дозволив Діані того єдиного, що їй потрібно було у житті, не рахуючи тебе самого, — дитини.

— Я збирався подарувати їй дитину.

Він знову посміхнувся.

— Отже, ти передумав? І коли ж? Коли ти встиг перетворитися на чоловіка, що розкаявся? Коли дізнався, що вона з іншим трахається?

— Я вірю в каяття, — сказав я. — У спокутування. І в прощення.

— Запізно, — сказав він. — Діана не отримала від тебе ані прощення, ані дитини.

— Від тебе теж.

— У мої плани абсолютно не входило робити їй дитину, Роджере.

— А якби і входило, то ти однаково не зміг би, чи не так?

— Звісно, зміг би. Ти що, вважаєш мене імпотентом? — швидко промовив він, так швидко, що тільки муха вловила наносекундне коливання.

Я зробив вдих.

— Я бачив тебе, Класе Грааф. Так би мовити, очима жаби…

— Щось я не второпаю — про що ти, Брауне?

— Я бачив твої дітородні органи ближче, ніж мені хотілося 6.

Я побачив, як його рот відкривається, й одразу ж продовжив:

— У сільському нужнику в околицях Елверума.

Рот Граафа ворухнувся, аби щось вимовити, та звідти не вилетіло ані звуку.

— То он як тебе примусили говорити у тому підвалі в Суринамі? Впливаючи на твої тестикули? Ногами? Ножиком? Вони не відняли у тебе сластолюбства, тільки сім’я, чи не так? Твої яйця, точніше, те, що від них лишилося, виглядають так, ніби їх пришивали грубою ниткою.

Тепер губи Граафа було стиснуто. Пряма поперечна риска на скам’янілому обличчі.

— Тепер зрозуміло, Класе, чому ти з такою несамовитістю переслідував по джунглях цього, за твоїми словами, незначного наркодилера. Шістдесят п’ять днів, вірно? Бо це був той самий, правда ж? Той, хто позбавив тебе чоловічого сім’я. Здатності створити копію себе самого. Він відняв у тебе все. Майже все. Тому ти відняв у нього життя. І я тебе розумію.

В Інбау, Рейда і Баклі це вже, щоправда, підпункт три кроку номер два: запропонувати для здійсненого злочину морально прийнятний мотив. Але я вже не домагався зізнання від нього, а натомість зізнався сам:

— Я розумію, Класе, бо вирішив убити тебе з тієї ж причини. Ти відняв у мене все. Майже все.

З рота Граафа донісся звук, який я розтлумачив як смішок.

— А у кого з нас тут пістолет, га, Роджере?

— Я уб’ю тебе, як убив тоді твою паскудну псину.

Я бачив, як почали перекочуватися жовна у нього на вилицях, коли він стиснув щелепи, як побіліли кісточки на пальцях.

— Адже ти після того її не бачив, правда ж? Вона закінчила свої дні кормом для ворон. Нашпилена на тракторну косарку Синдре О.

— Мене нудить від тебе, Роджере Браун. Ти сидиш тут і розводиш теревені про мораль, при тому що сам — шкуродер і дітовбивця.

— Тут ти маєш рацію. А тоді, відвідавши мене у лікарні, ти помилився. Що у нашої дитини був синдром Дауна. Навпаки, всі аналізи підтверджували, що вона була здорова. Я умовив Діану зробити аборт, просто не бажаючи ділити її з кимось іще. Уявляєш, яке нечуване хлоп’яцтво? Чисті, неприховані ревнощі до ненародженого немовляти. Я, напевне, сам у дитинстві отримав замало любові — як ти вважаєш? А можливо, і з тобою така ж точно проблема, Класе? Чи злість у тобі з народження?

Навряд чи Клас Грааф чув мої питання — він вирячився на мене з тим спантеличеним виразом обличчя, яке свідчило про те, що його мозок працює на повну котушку. Реконструює, відстежує кожне розгалуження вибору рішення — назад до стовбура, до істини, до того, з чого все почалося. Є! Проста фраза, сказана в лікарні: «…зробити аборт, оскільки у немовляти начебто синдром Дауна».

— То розкажи мені, — промовив я, побачивши, що він усе зрозумів. — Ти любив хоча б кого-небудь, окрім свого собаки?

Він підняв пістолет. Лишалися останні секунди короткого життя нового Роджера Брауна. В льодисто-блакитних очах Граафа танцювали іскри, голос перетворився на шепіт:

— Я збирався нагородити тебе простим пострілом у голову, Роджере, за те, що ти був гідною здобиччю для мисливця. Але тепер думаю повернутися до початкового плану. Вистрілити тобі в живіт. Я не розповідав тобі, що це таке? Як куля пробиває селезінку, а шлунковий сік витікає і пече решту нутрощів? І я ще зачекаю перед тим, як вбивати тебе, поки ти сам не благатимеш про це. А ти проситимеш, Роджере.

— Чи не прийшов час припинити базікати і вистрілити, Класе? Не зволікати, як тоді у лікарні?

— О, не думаю, що ти запросив поліцію і сюди, Роджере. Адже ти вбив жінку. Ти такий самий убивця, як і я. Ми все владнаємо віч-на-віч.

— Добре поміркуй, Класе. Чому, на твою думку, я ризикнув піти у судово-медичне відділення і дурив їм там голови, щоб забрати у них пакет із моїм волоссям?

Грааф здвигнув плечима:

— Елементарно. Це доказ з твоєю ДНК. Вочевидь, єдиний, який можна використати проти тебе. Адже вони думають, що того, кого вони шукають, звати Уве Чикерюд. Навряд чи ти збирався повернути собі свою пишну гриву. Перуку зробити, чи що? Діана розповідала, як ти цінував своє волосся. Що для тебе це була компенсація твого зросту. Не надто великого, прямо скажімо, га?

— Вірно, — сказав я. — Але не зовсім. Іноді мисливець за головами забуває, що голова, на яку він полює, здатна думати. Я не знаю, краще чи гірше вона працює без волосся, але у цьому випадку вона заманила мисливця у пастку.

Грааф повільно кліпнув, і я помітив, як його тіло напружилося, він почув недобре.

— Не бачу жодної пастки, Роджере.

— Та ось же вона, — сказав я і відсунув убік ковдру, що лежала поряд зі мною.

Я побачив, як його погляд упав на труп Уве Чикерюда. І на пістолет-кулемет «Узі», що лежав у нього на грудях.

Грааф зреагував блискавично, навів на мене пістолет.

— І не думай, Брауне.

Я простягнув руки до пістолета-кулемета.

— Hi! — вигукнув Грааф.

Я підняв зброю.

Грааф вистрілив. Гуркіт наповнив кімнату.

Я наставив ствол на Граафа. Той підвівся зі стільця і вистрілив ще раз. Я натиснув на спуск. Потім відпустив. Почулося хрипле ревіння свинцю, що різало повітря, стіни будинку Уве Чикерюда, стілець, чорні штани Класа Граафа, прекрасно розвинені м’язи стегон під ними, пах, і, як я сподівався, член, що побував у тілі Діани, литу мускулатуру живота й органи, які вона захищає.

Він упав назад на спинку стільця, пістолет гепнувся об підлогу. Раптом знову стало тихо, було чутно тільки, як порожня гільза котиться по паркету. Я схилив голову набік і подивився на Граафа. Він вирячився на мене у відповідь очима, чорними від больового шоку.

— Тепер ти не зможеш пройти медкомісію в «Патфайндері», Граафе. Співчуваю. І ніколи не зможеш украсти їхні технології. Не дивлячись на свою завзятість. Насправді це саме вона тебе і підвела.

Грааф простогнав щось ледь чутно голландською.

— Твоя завзятість привела тебе сюди. На останнє інтерв’ю. Бо знаєш, що? Ти саме та людина, яку я шукав на цю посаду. Я не просто вважаю — я упевнений, що ти для неї оптимальний. І це означає, що посада є оптимальною для вас, це ви вже мені повірте, Граафе.

Грааф не відповідав, тільки дивився униз. Від крові його светр став ще чорнішим. І я продовжив:

— Тепер ви станете цапом-відбувайлом, пане Грааф. Тим, хто вбив Уве Чикерюда, коротше кажучи, ось цього субчика поруч зі мною. — Я поплескав Уве по животу.

Грааф застогнав і підвів голову:

— Що за маячню ти верзеш?

Голос його був сповнений відчаю і водночас байдужий, сонний.

— Виклич «швидку», Брауне, адже ти знову став убивцею. Подумай сам, адже ти самоук, ти не зможеш сховатися від поліції. Дзвони просто зараз — і я тебе теж пожалію.

Я поглянув на Уве. Він так мирно лежав у своєму ліжку.

— Але ж це не я тебе вбиваю, Граафе. Це ж Чикерюд, ти що, не розумієш?

— Ні. Але Господи, виклич уже цю бісову «швидку», ти що, не бачиш, я зараз до біса кров’ю стечу?

— На жаль, запізно.

— Запізно? Ти що, вирішив кинути мене тут помирати? — До його голосу закралося щось нове. Невже плач?

— Ну будь ласка, Брауне. Тільки не тут і не так! Я благаю тебе, прошу тебе!

І справді плач. Сльози котилися по його щоках. Напевне, це не дивно, якщо те, що він казав про постріл у живіт, правда. Я бачив, як кров витікає з його штанин на блискучі туфлі від «Прада». Він сам почав молити про пощаду. Не зміг зберегти гідності в смерті, хоч і Грааф. Кажуть, насправді ніхто цього не може, що зовнішня витримка декого пояснюється простою апатією від больового шоку. Найпринизливішим для Граафа було, звісно, те, що його загибель відбувалася на очах у стількох свідків. А зараз їх стане ще більше. Адже за п’ятнадцять секунд після того, як я відчинив двері будинку Уве Чикерюда і ввійшов у кімнату, не набравши «Наташа» на клавіатурі, автоматично увімкнулися камери і водночас спрацював сигнал тривоги у «Триполісі». Я так і бачив, як публіка з’юрмилася там біля монітора, як спантеличено дивиться німе кіно з Класом Граафом як головним і єдиним видимим персонажем, спостерігаючи, як той відкриває рота, але не чуючи слів. Бачачи, як він стріляє і як кулі влучають у нього самого, і лаючи Уве на всі заставки, що жодна камера у нього не показує того, хто знаходиться на ліжку.

Я поглянув на годинника. Минуло чотири хвилини після спрацювання тривоги і, напевне, три після того, як з «Три-поліса» подзвонили в поліцію. Ті, у свою чергу, подзвонили в групу «Дельта», як це має робитися у випадку збройного нападу. «Дельта» має ще зібратися. Потім доїхати з центру до Тонсенхагена. За такими розрахунками, поліцейські машини з’являться тут не раніше ніж за чверть години. Із сімнадцяти патронів у магазині Грааф відстріляв тільки два.

— Я пішов, Класе, з твого дозволу, — сказав я і відчинив вікно за узголів’ям ліжка. — У тебе є останній шанс. Підніми пістолет. Якщо зможеш убити мене, то зможеш потім і «швидку» викликати.

Він вирячився на мене порожніми очима. Крижаний вітер увірвався в кімнату. Безсумнівно, настала зима.

— Ну ж бо, — сказав я. — Що тобі, взагалі-то кажучи, втрачати?

Вочевидь, така логіка змогла пробитися у його приголомшений шоком мозок. І швидким рухом, значно швидшим, ніж це видавалося можливим при його ушкодженнях, він кинувся на підлогу і схопив пістолет. Град куль з пістолета-кулемета, свинець, цей м’який, важкий, отруйний метал, здійняв скалки паркету між його ніг. Але перш ніж автоматна черга вдарила знов, різонувши по грудях, пройшовши крізь серце і продірявивши легені, він устиг зробити постріл. Одиночний постріл. Його звук луною відбився від стін. І знову запала тиша. Мертва тиша. Тільки негучне гудіння вітру. Німе кіно завершилося німим кадром, застигши на морозі, що проник до кімнати.

І цей кадр був бездоганним.

Частина п’ята

МІСЯЦЬ ПО ТОМУ

ОСТАННЄ ІНТЕРВ’Ю

23. «Вечірня редакція»

Музична заставка інформаційно-дискусійної програми «Вечірня редакція» — простий гітарний перебір — породжувала у глядачів асоціації скоріше з босановою, похитуванням стегнами і кольоровими коктейлями, аніж із сухими фактами, політикою і гнітючими соціальними проблемами. Скажімо, із злочинністю — темою сьогоднішнього вечора. Музична фраза була зовсім короткою, бо «Вечірня редакція» — передача серйозна, де говорять по суті і намагаються проникнути у корені проблеми.

Напевне, саме тому на початку програми камера, що висить на операторському крані в «Студії-3», показала всіх учасників обговорення згори, а потім стала повільно опускатися, завмерши великим планом на ведучому передачі, Одді Г. Дюбваді. І той, як завжди, відірвався тієї миті від паперів і зняв окуляри для читання. Напевне, таким був задум режисера, напевне, він чи вона хотіли таким чином створити враження, що новини тут обговорюються просто з жару, що Г. Дюбвад ледве сам устиг їх прочитати.

У Одда Г. Дюбвада було густе, коротко пострижене волосся, сиве на скронях, і характерне сорокарічне обличчя. Він виглядав на сорок і у свої тридцять, і у п’ятдесят. У Одда Г. Дюбвада був ступінь кандидата соціологічних наук, аналітична, інтелігентна манера вести розмову і явні таблоїдні здібності. Але не це, вочевидь, не це стало вирішальним для керівництва каналу, коли воно вибрало саме його ведучим дискусійної програми, а та робота, яку Одд Г. Дюбвад робив половину свого свідомого життя як ведучий новин. Ця робота полягала здебільшого в тому, щоб зачитувати готові тексти з правильною інтонацією і виразом обличчя, в правильному костюмі і з правильною краваткою, і, вочевидь, інтонація, вираз обличчя і краватка Дюбвада виявилися до такої міри правильними, що забезпечили своєму носієві вищий рівень довіри, ніж будь-якій іншій людині з нинішніх мешканців Норвегії. А високий рівень довіри — це саме те, що необхідно тому, хто веде програму на кшталт «Вечірньої редакції». Як не дивно, бездоганності іміджу Одда Г. Дюбвада тільки посприяли його неодноразові зізнання в тому, що він обожнює свої рейтинги і що на редакційних нарадах саме він, а не керівництво каналу, просував найбільш комерціалізовані проекти. Одд Г. Дюбвад бажав чути від своїх гостей висловлювання провокаційні та хвилюючі, а не усілякі там сумніви, міркування і неоднозначні думки, більш доречні в газетах.

На питання ЗМІ його незмінною відповіддю було:

— Чи варто доручати дискусії про королівську родину, названих дітей у гомосексуальних сім’ях і зловживання страхових компаній якимось несерйозним діячам, коли ми можемо обговорити все це у «Вечірній редакції»?

«Вечірня редакція» мала безсумнівний успіх, а Одд Г. Дюбвад був зіркою. Тобто зіркою такої величини, щоб після гучного скандалу і не менш гучного шлюборозлучного процесу дозволити собі одружитися з однією з юних зірок жіночої статі з того ж каналу.

— На сьогодні у нас дві теми, — промовив він голосом, що вже трохи вібрував від стримуваного смакування, проникливо дивлячись з екрана. — У першій частині програми ми підіб’ємо підсумки однієї з найкривавіших драм за всю історію Норвегії. Після місяця напруженої роботи поліція стверджує, що зуміла нарешті звести докупи всі лінії так званої «Справи Граафа». Вона включає в себе вісім навмисних убивств. Чоловік, задушений у себе на фермі в околицях Елверума. Четверо поліцейських, збиті на смерть викраденим трейлером. Жінка, застрелена у себе вдома в Осло. Поки нарешті головні дійові особи не застрелили одне одного в тонсенхагенському будинку. Останній епізод було, як відомо, зафіксовано на відео завдяки тому, що в будинку було встановлено систему автоматичного спостереження, і ці кадри встигли обійти увесь Інтернет за останні тижні.

Тут Г. Дюбвад додав пафосу:

— Та окрім усього зазначеного, у центрі цієї дивної історії виявилося всесвітньо відоме полотно Пітера Пауля Рубенса. Картина «Полювання на калідонського вепра» зникла після Першої світової війни і вважалася безповоротно втраченою. Поки нарешті чотири тижні тому не знайшлася… — Г. Дюбвад навіть затнувся від захвату: —…в норвезькому сільському туалеті!

Тут Одд Г. Дюбвад був вимушений зробити проміжну посадку, перш ніж знову шугнути вгору.

— У нас у студії сьогодні гість, який допоможе нам дістатися суті цієї гучної історії. Бреде Сперре…

Г. Дюбвад витримав крихітну паузу, що була сигналом режисеру в апаратній перемкнутися на другу камеру. Оператор обирає план у три чверті, і камера наїжджає на єдиного гостя у студії, високого привабливого блондина. Дорогий костюм публічного чиновника, сорочка із розстебнутим комірцем, перламутрові ґудзики — все, напевне, продумано стилістом з «ELLE», з яким Сперре трахається потайки — чи майже потайки — від усіх. Тепер уже жодна телеглядачка не перемкнеться на інший канал!

— Як співробітник КРИПОСа ви очолили розслідування цих восьми убивств. У вас за плечима майже п’ятнадцятирічний досвід поліцейської роботи. Чи стикалися ви у своїй практиці із чимось подібним?

— Усі випадки різні, — сказав Бреде Сперре із невимушеною самовпевненістю.

Не обов’язково бути провидцем, аби здогадатися — пам’ять його мобілки зараз буде заповнена есемесками. Жінка, яка цікавилася, чи він самотній, і хоче випити кави із цікавою людиною, мати-одиначка, що живе на околиці Осло, має машину і купу часу на тому тижні. Молодий хлопець, якому подобаються дорослі рішучі чоловіки. А хтось пропустив вступ, перейшовши одразу до справи і надіславши своє фото. Найбільш вдале: чарівна посмішка, щойно від перукаря, святкова сукня із відповідним викотом. Можна і без обличчя. Чи без сукні.

— Та ясна річ, восьмеро вби-их — таке у нас буває не щодня, — додав Сперре. I уточнив, відчувши, що сказане звучало дещо зневажливо. — Не тут, і не в країнах, з якими нас зазвичай порівнюють.

— Пане Бреде Сперре, — сказав Г. Дюбвад, який ретельно ставився до того, щоб кілька разів повторити ім’я гостя на початку передачі, аби воно міцно зафіксувалося у пам’яті глядачів. — Ця історія викликала міжнародний резонанс. Але ж подібний резонанс викликано не стільки загибеллю вісьмох людей, скільки тим, що ключову роль у всьому цьому зіграла всесвітньо відома картина?

— Можливо, у всякому разі ця картина досить відома мистецтвознавцям.

— А тепер її можна сміливо назвати всесвітньо відомою! — перебив Одд Г. Дюбвад і спробував піймати погляд Сперре, можливо, для того, аби нагадати те, що вони обговорювали перед початком програми: вони — команда, яка має працювати злагоджено, аби розповісти публіці сенсаційну історію. Адже заниження славетності картини автоматично знижує сенсаційність!

— Що б там не було, картина Рубенса виявилася ключовим моментом, коли КРИПОС, за відсутності вцілілих у цій трагедії жертв та інших будь-яких свідків, зумів скласти докупи усі частинки цієї головоломки. Хіба не так, пане Сперре?

— Саме так.

— Остаточні результати вашого розслідування буде опубліковано завтра, та чи не могли б ви вже тепер трішечки розповісти нашим телеглядачам про справу Граафа, як усе відбувалося, від початку до кінця.

Бреде Сперре кивнув. Але замість того, щоб заговорити, підняв склянку з водою і відпив ковточок. Г. Дюбвад широко посміхнувся у правий край екрана. Можливо, вони обидва заздалегідь обговорили цей маленький фокус, цю паузу, яка примусить глядачів підсунутися на самий краєчок дивана і напружити очі та вуха. Чи Сперре сам підхопив режиcуру?

Поліцейський чиновник поставив склянку і вдихнув:

— Перед тим, як почати роботу у КРИПОСі, я, як ви знаєте, працював у Відділі пограбувань, де, зокрема, роз-лідував численні випадки викрадення художніх ціннос-ей, що траплялися в Осло впродовж останніх двох років. Однаковий почерк указував на те, що за цим стоїть певна злочинна група. Уже тоді в наше поле зору потрапило охоронне агентство «Три-поліс», оскільки більшість будинків, де сталися пограбування, було оснащено саме цією системою захисту. І тепер ми знаємо, що один з тих, хто стояв за крадіжками, працював якраз у «Триполісі». Уве Чикерюд мав доступ до ключів від помешкань і, окрім того, міг відмикати сигналізацію. Вочевидь, той самий Чикерюд знайшов спосіб стирати повідомлення про ці відключення із журналів комп’ютерів. Ми вважаємо, що сам Чикерюд і здійснив більшу час-ину викрадень. Але він потребував людини, що розбирається у мистецтві, яка могла б, спілкуючись з іншими знавцями в Осло, отримувати інформацію, де зберігається та чи інша картина.

— І тут з’являється Клас Грааф?

— Так. У нього самого була значна колекція живопису у квартирі на Оскарс-гате, він терся поміж мистецтвознавців і галеристів, особливо в тусовці «Галереї Е», де багато хто його бачив. Там він спілкувався з людьми, які самі володіли цінними картинами або могли розповісти, у кого вони є. Цю інформацію Клас Грааф у свою чергу передавав Чикерюду.

— А що Чикерюд робив з картинами після викрадення?

— Анонімне джерело навело нас на слід перекупника у Ґетеборзі, давнього знайомого поліції, який уже зізнався, що мав контакти з Чикерюдом. На допиті цей перекупник повідомив нашим шведським колегам, що востаннє, коли він зв’язувався з Чикерюдом, той зателефонував і попередив, що виїхав і везе Рубенса. Скупник каже, що він не міг повірити, що це правда. Але ні картина, ні Чикерюд до Ґетеборга не доїхали…

— Не доїхали, — пророкотав Г. Дюбвад з трагічним дзвоном у голосі. — Але що ж трапилося?

Сперре криво посміхнувся, перш ніж продовжити, наче мелодраматична манера ведучого видавалася йому дещо смішною.

— Схоже, Чикерюд із Граафом вирішили кинути скупника. Уявляєте — адже він забирає половину вторгованої суми, а цього разу йшлося зовсім про інші гроші, ніж у випадку із звичайними картинами. Як керівник нідерландського підприємства з виробництва змішаних технологій, яке торгує з Росією і деякими іншими країнами колишнього Східного блоку, Грааф мав безліч кон-актів, причому вони далеко не обмежувалися легальною сферою. У Граафа і Чикерюда з’явився шанс прожити решту життя у повній економічній незалежності.

— Але ж Грааф справляв враження заможної людини?

— Підприємство, співвласником якого він був, опинилося у важкому фінансовому становищі, і до того ж, його було позбавлено посади керівника. А спосіб життя, який він вів, потребував витрат. Нам відомо, наприклад, що він шукав роботу на одному норвезькому підприємстві, що входило в концерн «Хортен».

— Отже, Чикерюд не поїхав на зустріч із перекупником, незважаючи на домовленість, бо вони з Граафом вирішили продати картину самі. І що ж було далі?

— Поки вони не знайшли покупця, картину необхідно було сховати у надійному місці. І вони поїхали у лісовий будиночок, який Чикерюд упродовж багатьох років винаймав у Синдре О.

— В околицях Елверума?

— Сусіди кажуть, що будиночок використовувався лише зрідка, але час від часу туди приїздило двоє чоловіків. До них, щоправда, ніхто не заглядав, і взагалі, складалося враження, що вони обидва намагаються не потрапляти на очі сусідам.

— І на вашу думку, це були Грааф із Чикерюдом?

— Вони працювали вкрай професійно і спілкувалися дуже обережно, щоб не лишати слідів, які пов’язували б їх один з одним. Жоден свідок не бачив їх разом, і вони, судячи із роздруківок дзвінків, ніколи не передзвонювалися.

— Але тут трапляється дещо непередбачуване?

— Так. Ми достеменно не знаємо, що саме. Вони обидва вирушили у цей будинок, аби сховати картину. Коли на кону такі суми, не так уже й дивно, що у тебе закрадається недовіра до напарника, на якого ти досі покладався. Можливо, почалася сварка. Причому обидва, ймовірно, були не цілком тверезі, наші аналізи виявили у крові обидвох сліди наркотиків.

— Наркотиків?

— Суміш кеталара з дормікумом. Доволі міцні речі й абсолютно не користуються попитом серед наших наркоманів. Тож ми вважаємо, Грааф привіз цю речовину із собою з Амстердама. Вочевидь, суміш подіяла таким чином, що обидва втратили обережність, а потім і будь-який контроль над собою. Справа дійшла до того, що вони вбили Синдре О. Потім…

— Хвилиночку, — перервав Г. Дюбвад. — Чи не могли б ви більш детально розповісти нашим глядачам, як саме відбулося це перше вбивство?

Сперре повів бровою, ніби демонструючи певне здивування у зв’язку із такою неприхованою кровожерливістю телеведучого. Потім продовжив:

— Ні, про деталі ми можемо лише здогадуватися. Можливо, Чикерюд і Грааф пішли випити до Синдре О і там похвалилися вкраденою картиною. А той намагався визвати поліцію чи пригрозив їм цим. Після чого Грааф убив його за допомогою гароти.

— А гарота — це…

— Тонка петля, нейлонова або металева, яка затягується на горлі у жертви і перешкоджає потраплянню кисню до її мозку.

— І жертва помирає?

— Еее… Так.

На пульті в апаратній натисли кнопку, і от уже на виході, на моніторі, який показує картинку, що розійдеться по тисячах телеекранів, Одд Г. Дюбвад повільно хитає головою, спрямувавши на Сперре відпрацьований погляд, що поєднує в собі схвильованість і відразу. Дозволяє погляду проникнути у саму душу. Секунда, дві, три. Три телевізійних роки. Режисер, слід вважати, вже обливається потом. І тут Одд Г. Дюбвад перериває мовчання:

— Звідки ви знаєте, що його вбив саме Грааф?

— Це підтверджується технічною експертизою. Коли ми знайшли труп Граафа, у кишені його куртки була ця гарота. На ній виявлено сліди крові Синдре О і частки шкіри Граафа.

— І вам, отже, відомо, що Грааф із Чикерюдом знаходилися у вітальні Синдре О на місці вбивства?

— Так.

— А це вам звідки відомо? Теж дані технічної експертизи?

Сперре засмикався.

— Так.

— Які саме?

Бреде Сперре, кахикнувши, глянув на Г. Дюбвада. Вочевидь, даний пункт ними вже обговорювався. Сперре, ймовірно, із більшим задоволенням пропустив би певні деталі, але Г. Дюбвад наполіг, що вони необхідні, аби зробити історію «смачною».

Сперре взяв «розбіг»:

— Ми знайшли сліди — як на трупі, так і навколо трупа Синдре О. Сліди екскрементів.

— Екскрементів? — перебив Г. Дюбвад. — Людських?

— Так. Ми направили їх на аналіз ДНК. Більша частина відповідала ДНК-профілю Уве Чикерюда. Та дещо належало і Класу Граафу.

Г. Дюбвад сплеснув руками:

— Боже мій, Сперре, та що ж там відбулося?

— Звісно, складно розібратися у всіх деталях, але схоже на те, що Грааф із Чикерюдом там… — Новий розбіг: —…забруднилися у власних випорожненнях. Таке теж трапляється.

— Інакше кажучи, йдеться про дуже хворих людей?

— Я вже казав — вони вжили наркотики. А взагалі-то так, вони були, безсумнівно, гм… з відхиленнями.

— Але на цьому історія не скінчилася?

— Ні.

Сперре замовк, коли Г. Дюбвад підняв вказівного пальця — домовлений сигнал, який означав, що Сперре слід зробити невеличку паузу. Щоб глядачі встигли перетравити отриману інформацію, згрупуватися і приготуватися до того, що прозвучить зараз. Потім слідчий КРИПОСа продовжив:

— Уве Чикерюд, знаходячись у стані сильного наркотичного сп’яніння, вирішив зайнятися садистськими іграми із собакою, якого привів із собою Клас Грааф. І насадив його на зубці тракторної косарки. Однак собака виявився бійцівської породи, і в розпалі бою Уве отримує глибокі укуси у задню частину шиї. Після чого Чикерюд на тракторі з косаркою і собакою на ній роз’їжджає околицями. Він знаходиться під таким впливом наркотиків, що ледь не з’їжджає в кювет. Його зупиняє водій легкової машини, котрий навіть не уявляв, у яку історію вляпався. Він просто виконав те, що вважав своїм суспільним обов’язком: посадовив пораненого Чикерюда до себе в машину і відвіз до лікарні.

— Такий контраст… людського матеріалу! — перебиває Г. Дюбвад.

— Напевне. Ось цей водій і розповів нам, що коли він знайшов Чикерюда, той був увесь замащений у власні випорожнення. Водій вирішив, що той випадково впав у яму з гноєм, але медичні працівники, які мили Чикерюда, змогли повідомити нам, що це були екскремен-и людей, а не тварин. У них є достатній досвід подібного… подібних…

— Що зробили з Чикерюдом у лікарні?

— Чикерюд був у напівнепритомному стані, але вони вимили його під душем, перев’язали рани і вклали у ліжко.

— Це у лікарні знайшли сліди наркотиків у нього в крові?

— Ні. Там у нього взяли, звісно, аналізи крові, але коли слідство дісталося до цього моменту, самі проби було вже, згідно із правилами, знищено. Ми виявили сліди наркотиків у крові під час розтину.

— Чудово. Але давайте все-таки повернемося назад. Отже — Чикерюд лежить у лікарні, а Грааф поки ще на фермі Синдре О. Що відбувається далі?

— Клас Грааф, звісно, відчув недобре, побачивши, що Чикерюд не повертається. З’ясувавши, що трактор зник, він відправляється за власною машиною і починає кружляти місцевістю у пошуках співучасника. Ми припускаємо, що приймач у машині Граафа вловлював поліцейські радіочастоти, і він таким чином дізнався, що поліція знайшла трактор і — вже вранці — труп Синдре О.

— Ага. Зрозуміло. Отже, ми бачимо: у Граафа неприємності. Співучасник зник, поліція знайшла труп О, а його ферма стала місцем злочину. І поліція у пошуках знаряддя вбивства тепер неминуче натрапить на картину Рубенса. Що ж при цьому думає Грааф?

Сперре вагався. Взагалі-то в поліцейських рапортах прийнято уникати припущень про те, що думає людина, там вказується тільки те, що відповідні особи доведено сказали чи зробили. У крайньому разі — викладається те, що вони, за їхніми власними словами, думали. А в даному випадку інформація щодо цього взагалі відсутня. З іншого боку, Сперре знав, що потрібно щось запропонувати, щоб… щоб… Він, певно, ніколи не дозволяв собі додумати цю думку до кінця, оскільки здогадувався, що там, у кінці. Що це приємно, коли про тебе трублять ЗМІ, коли тебе запрошують, якщо треба щось прокоментувати чи пояснити, коли незнайомі люди кивають тобі і шлють ММС-фото на мобільний. А варто припинити постачати їм матеріал — і ЗМІ тебе забудуть. То що ж виходить у сухому залишку? Альтернатива: професійність чи популярність, повага колег чи успіх серед натовпу?

— Грааф думає, — сказав Бреде Сперре, — що ситуація у нього складна. Він їздить і шукає напарника, а тим часом надходить ранок. І тут він чує по поліцейському радіо, що Уве Чикерюда збираються заарештувати і привезти з лікарні на допит. Тут Грааф розуміє, що ситуація із складної перетворюється на безнадійну. Адже він знає, що Чикерюд не надто міцний горішок, що поліція ретельно його обробить, що, ймовірно, Чикерюду запропонують пом’якшити покарання, якщо він викриє співучасника, і що Чикерюд, ясна річ, не захоче взяти на себе провину за вбивство Синдре О.

— Логічно, — підтримав Г. Дюбвад, нахилившись уперед.

— І Грааф бачить: єдиний вихід — це звільнити Чикерюда з поліції ще до початку допиту. Або… — Цього разу Сперре і без завбачливо піднятого пальчика Г. Дюбвада зрозумів, що необхідно зробити маленьку паузу: —…або позбавити його життя під час звільнення.

Здавалося, телесигнали потріскують у повітрі студії, настільки пересушеному прожекторами, що воно може спалахнути будь-якої хвилини.

— І тоді Грааф шукає машину, якою можна було б скористатися. І знаходить на парковці біля ресторану великий трейлер. Як колишній боєць нідерландського елітного підрозділу, Грааф зумів завести двигун. Він продовжував прослуховувати поліцейські частоти і, напевне, вирахував за допомогою мапи, коли поліцейська машина із Чикерюдом опиниться в потрібному квадра-і, прямуючи до Елверума. Він поставив трейлер на бічній дорозі і став на них чатувати…

Тут драматичним голосом вступає Г. Дюбвад:

— І ось відбувається найжахливіша трагедія всієї цієї історії.

— Так. — Сперре опустив очі.

— Я знаю, як це важко для вас особисто, Бреде, — сказав Г. Дюбвад.

Бреде. Назвав на ім’я. Це сигнал.

«Сперре найбільшим планом», — командує режисер у навушниках першій камері.

Сперре шумно зітхає:

— Четверо прекрасних співробітників поліції загинули в результаті зіткнення трейлера з поліцейською машиною, серед них — мій найближчий колега із КРИПОСа Юар Сюндед.

Сперре наближують так обережно, що той начебто не здогадується, що його обличчя поступово займає більшу частину екрана, просто камера немовби згущає настрій, наповнюючи його довірливістю, проникаючи у глиб душі цього імпозантного схвильованого поліцейського.

— Поліцейська машина вилетіла за огорожу і впала за деревами біля самої річки, — втручається Г. Дюбвад. — Але Уве Чикерюд якимось незбагненним чином примудряється вижити в цій аварії.

— Так. — Сперре вже опанував себе. — Він вибирається із зім’ятої машини, сам чи за допомогою Граафа. Той знову пересаджується на свій автомобіль і разом з напарником повертається в Осло. Коли місцеві поліцейські, знайшовши уламки машини, недорахувалися одного тіла, то спершу припустили, що воно впало у річку. До того ж, Чикерюд перевдягнув одного із загиблих поліцейських у свій одяг, тож спершу виникла плутанина — чиє ж тіло зникло насправді.

— І що ж ми бачимо? Коли Грааф із Чикерюдом начебто вже у безпеці, в обох починається неабияка параноя!

— Так. Чикерюд зрозумів, що коли Грааф наїхав трейлером на поліцейську машину, йому було, вочевидь, байдуже, виживе напарник чи ні. І тут Чикерюд розуміє, що опинився у смертельній небезпеці, що у Граафа є щонайменше дві причини звести з ним рахунки — по-перше, він був свідком убивства Синдре О, по-друге, щоб не ділитися виторгом за картину Рубенса. І що Грааф завдасть удару за першої-ліпшої нагоди.

Г. Дюбвад зацікавлено нахилився вперед:

— Отже, ми переходимо до останнього акту кривавої драми. Обидва персонажі повернулися до Осло, і Чикерюд вирушає до себе додому. Але не відпочивати. Він знає, що має випередити Граафа: не з’їси сам, то з’їдять тебе. І от він бере зі свого широкого арсеналу маленького чорного пістолета марки… марки…

— «Рорбау Р-9», — сказав Сперре. — Калібр дев’ять міліметрів, напівавтоматичний, шість куль у магази…

— Із ним, — перебиває Г. Дюбвад, — вирушає туди, де, на його думку, знаходиться Клас Грааф. А саме — до коханки Граафа. Чи не так?

— Нам невідомо, які стосунки були у Граафа з цією жінкою. Але ми знаємо, що вони регулярно контактували, зустрічалися і що відбитки пальців Граафа знайдено у тому числі і в її спальні.

— Тобто Чикерюд вирушає за адресою коханки і стоїть зі зброєю напоготові, коли та відчиняє двері, — сказав Г. Дюбвад. — Вона впускає його у передпокій, де він її і застрелює. Потім оглядає квартиру у пошуках Класа Граафа, але його там немає. Чикерюд вкладає труп жінки на її ліжко і їде додому. І слідкує, аби зброя була під рукою скрізь, де б він не був, навіть у ліжку. І тут з’являється Клас Грааф…

— Так. Ми не знаємо, як він зумів увійти, — можливо, зламав замок. У будь-якому разі, він не зрозумів, що таким чином він активував беззвучний сигнал тривоги. А той у свою чергу запустив камери спостереження у будинку.

— Це означає, що у поліції є відеозапис того, що відбувалося далі, — останньої розбірки між двома злочинцями. А тепер — для тих, кому не вистачить терпіння знайти його в Інтернеті, — чи не могли б ви коротко переповісти, що ж там відбувається?

— Вони починають стріляти один в одного. Грааф першим робить два постріли зі свого «Глока-17». І дивним чином обидва рази не влучає.

— Дивним чином?

— Так — з близької відстані. Грааф — усе-таки колишній боєць командос.

— Тобто він влучає у стіну?

— Ні.

— Ні?

— У стіні над узголів’ям ліжка жодних куль не знайдено. Він потрапляє у вікно. Навіть, скажімо так, не у вікно, оскільки вікно було відчинене навстіж. Він стріляє за вікно.

— За вікно? А звідки це відомо?

— Ми знайшли пістолетні кулі на вулиці.

— М-м?

— У лісі за будинком. У дуплянці для сов, яка висіла на дереві. — Сперре криво посміхнувся, як людина, яка намагається не хизуватися власним успіхом.

— Розумію. А далі?

— Чикерюд відкриває вогонь з пістолета-кулемета «Узі», який він про всяк випадок тримав у своєму ліжку. Як показують відеозаписи, кулі потрапляють Граафу у пах та живіт. Він випускає пістолет, але піднімає його і встигає зробити третій, і останній, постріл. І влучає Чикерюду в лоба, над правою бровою. Але все не так, як ми звикли бачити в кіно, — що постріл у голову провокує моментальну смерть. Чикерюд встигає випустити ще одну кулеметну чергу, перш ніж помре. І вона відніме життя у Класа Граафа.

Запала довга тиша. Режисер, видно, показав Одду Г. Дюбваду один палець, що означало, що за сценарним планом лишилася одна хвилина і час підбивати підсумки й закруглятися.

Одд Г. Дюбвад відкинувся на спинку стільця, цього разу із полегшенням.

— Тобто КРИПОС не має сумнівів, що все відбувалося саме так?

— Ні, — сказав Сперре, твердо дивлячись на Г. Дюбвада. Потім розвів руками: — Але ясна річ, що завжди лишаються певні сумніви стосовно окремих моментів. Дещо насторожує. Ось, наприклад, судмедексперт відзначив у своєму висновку, що температура тіла Чикерюда впала дивовижно швидко — так що, встановлюючи її за звичайними розрахунковими таблицями, він сказав би, що той загинув майже на добу раніше. Але поліцейські повідомили, що на момент їх прибуття вікно за ліжком було відчинене навстіж. А той день був якраз першим морозним днем в Осло. Подібні дивні подробиці виникають постійно, вони лежать у самій природі нашої роботи.

— Так, і хоча на відеозаписі самого Чикерюда не видно, але кулю, що потрапила йому в голову…

— …випущено з того самого пістолета «Глок», з якого стріляв Грааф, саме так. — Сперре знову посміхнувся: — Технічні докази тут, як висловлюється преса, більш ніж переконливі.

Г. Дюбвад відповів такою ж широкою посмішкою і почав складати папери перед собою, сигналізуючи про завершення першої частини програми. Тепер лишилося подякувати Бреде Сперре, спрямувати свій погляд в об’єктив і запропонувати публіці наступну тему: новий раунд обговорення державних дотацій сільгоспвиробникам. Але раптом Г. Дюбвад завмер з напіввідкритим ротом і опущеним поглядом. Підказка у навушник? Він щось забув?

— І вже насамкінець, Сперре, — промовив Г. Дюбвад, спокійно, незворушливо, відпрацьованим тоном. — Що вам, власне, відомо про ту вбиту жінку?

Сперре здвигнув плечима:

— Не так уже й багато. Як я сказав, ми вважаємо, що вона була коханкою Граафа. Один із сусідів каже, що бачив, як той заходив і виходив від неї. Кримінального минулого у неї немає, але за допомогою Інтерполу ми з’ясували, що багато років тому вона вплуталася в історію з наркомафією, коли жила з батьками у Суринамі. Вона була подругою одного тамтешнього наркобарона, але коли того було вбито групою нідерландського спецназу, вона допомогла знайти інших учасників банди.

— А її, виходить, не засудили?

— Вона тоді була неповнолітньою. І вагітною. Влада вислала всю родину на батьківщину.

— А саме в…

— Данію. Там та жінка відтоді і жила — наскільки нам відомо, тихо й мирно. Поки три місяці тому не приїхала в Осло.

І ось — трагічний кінець.

— Так. І на завершення ми дякуємо Бреде Сперре. — Окуляри знято, погляд знову спрямовано у камеру номер один. — Чи повинна Норвегія вирощувати власні помідори за будь-яку ціну? У «Вечірній редакції» на нас чекає зустріч із…

Картинка на екрані згорнулася і згасла — я натиснув на пульті кнопку «off» великим пальцем лівої руки. Зазвичай я роблю це правою рукою, але тепер вона була зайнята. І хоча вона вже геть затерпла, я ні за що у світі не хотів нею ворушити. Бо на ній лежала найпрекрасніша з відомих мені голова. Голова повернулася до мене, і рука відвела ковдру, що заважала бачити мене.

— Ти справді спав з нею поряд у ту ніч, після того як застрелив її? Просто у неї на ліжку? Яка у нього, ти кажеш, ширина?

— Сто один сантиметр, — відповів я. — Згідно із каталогом «ІКЕЇ».

Величезні сині очі Діани втупилися у мене, повні жаху. Але — якщо я не помилявся — був у них і певний захват. Вона була у тонюсінькому негліже від Іва Сен-Лорана — прохолодному на дотик, коли воно ледь торкалося мене, і гарячому, як вугілля, коли я притискав його до її тіла.

Вона піднялася на ліктях.

— Куди ти їй вистрілив?

Я простогнав, заплющивши очі:

— Діано! Ми ж, здається, домовлялися не говорити про це.

— Так, домовлялися, але тепер я готова це почути, Роджере. Чесне слово!

— Люба, послухай…

— Ні! Завтра буде опубліковано офіційний рапорт поліції, і я так чи інакше дізнаюся усі подробиці. А мені хочеться почути їх від тебе.

Я зітхнув.

— Упевнена?

— Цілком.

— В око.

— В яке?

— У це. — Я торкнувся вказівним пальцем її лівої брови чудової форми.

Вона заплющила очі і зробила глибокий і повільний вдих. Потім видих.

— А з чого ти її застрелив?

— З маленького чорного пістолета.

— Але де…

— Я знайшов його в будинку Уве. — Я провів пальцем уздовж її брови до скроні, погладив високі вилиці. — І повернув його на місце. Без моїх відбитків, звісно.

— Де ви були, коли ти вбив її?

— У передпокої.

Дихання Діани стало помітно частішим.

— Вона щось помітила? Злякалась? Зрозуміла, що відбулося?

— Не знаю. Я вистрелив, щойно увійшовши.

— Що ти відчув?

— Печаль.

Вона мляво посміхнулася:

— Печаль? Правда?

— Так.

— При тому що вона намагалася заманити тебе у пастку до Класа?

Мій палець завмер. Навіть тепер, місяць по тому, як усе це скінчилося, мені не подобалося, що вона називає його на ім’я. Та вона, звісно, мала рацію. Завданням Лотте було стати моєю коханкою, це вона мала звести мене з Класом Граафом і вмовити мене запросити його на інтерв’ю у «Патфайндер», а потім зробити так, щоб я його порекомендував. Як довго вона тримала мене на гачку? Три секунди? А я безпомічно звивався на ньому, поки вона підтягала мене дедалі ближче. Але трапилося дещо надзвичайне — я зірвався з гачка. Чоловік так сильно кохав дружину, що знехтував самовідданою коханкою, яка нічого для себе не просила. Дивовижно! І їм довелося змінювати свої плани.

— Здається, мені було її шкода, — сказав я. — Але, думаю, я просто виявився останнім із чоловіків, що обманювали Лотте усе її життя.

Я відчув, як Діана трохи сіпнулася, коли я промовив це ім’я. Це добре.

— Може, поговоримо про щось інше? — запропонував я.

— Ні, зараз я хочу говорити про це.

— Добре. Давай поговоримо про те, як Грааф звабив тебе і вмовив мною маніпулювати.

Вона тихо розсміялася:

— Давай!

— Ти його кохала?

Вона повернулася до мене і подивилася довгим поглядом.

Я повторив питання.

Вона зітхнула і притислася до мене.

— Я закохалась.

— Закохалась?

— Він хотів подарувати мені дитину. І я закохалася.

— Ось так просто?

— Так. Тільки це зовсім не просто, Роджере.

Вона, звісно ж, мала рацію. Це геть не просто.

— І заради цієї дитини ти вирішила пожертвувати всім? Навіть мною?

— Так. Навіть тобою.

— Навіть якби мені довелося заплатити за це життям?

Вона тихенько потерлася скронею об моє плече.

— Ні. Не настільки. Ти чудово знаєш — я вважала, що він просто зможе вмовити тебе підписати рекомендацію.

— Ти справді у це повірила, Діано?

Вона не відповіла.

— Правда, Діано?

— Так. Мені так здавалося, принаймні. Можеш вважати, що я хотіла у це вірити.

— Настільки, що погодилась підкласти гумову капсулу із дормікумом мені на сидіння?

— Так.

— А у гараж ти спустилася, щоб відвезти мене в те місце, де він мене умовить, вірно?

— Але ж ми з тобою вже все обговорили, Роджере. Він сказав, що це найменш ризикований спосіб для всіх. Мені, звісно, слід було зрозуміти, що це безумство. І я, напевне, це розуміла. Не знаю, що іще тобі сказати.

Ми лежали й думали кожне про своє і слухали тишу. Влітку ми могли слухати дощ і вітер у листі дерев нашого саду, але не тепер. Тепер усі крони стояли голі. І мовчазні. Одна надія — коли-небудь знову настане весна. Можливо.

— І довго ти була закохана? — спитав я.

— Поки до мене не дійшло, що я наробила. У ту ніч, коли ти повернувся додому…

— I?

— Мені хотілося лише одного — померти.

— Я не про нього питаю, — сказав я. — Я мав на увазі — закохана у мене.

Вона тихенько розсміялася.

— Звідки ж я знаю — ще нічого не скінчилося!

Діана не брехала майже ніколи. Не тому, що не вміла, — Діана надзвичайно обдарована брехунка, — але тому, що не завдавала собі клопоту. Вродливим людям це ні до чого, у неї немає причин оволодівати тими захисними механізмами, які ми, решта, розвиваємо у собі, щоб було чим відповісти, коли нас відштовхують і коли нами нехтують. Але коли жінки на зразок Діани все ж вирішують збрехати, то брешуть сміливо й успішно. Не тому, що вони менш моральні, ніж чоловіки, а через те, що краще володіють технічним боком цієї справи. Саме тому я вирушив до неї того вечора. Бо знав: вона — найліпша кандидатура.

Тоді, зачинивши за собою двері, я постояв у холі, слухаючи її кроки, потім піднявся сходами до вітальні. Я почув, як кроки завмерли, потім мобільник упав на журнальний столик, а потім почувся шепіт, переривчастий від плачу: «Роджере…» — І тут сльози полилися з її очей. І я не намагався її зупинити, коли вона кинулася мені на шию.

— Слава Богу, ти живий! Я намагалася тобі додзвонитися увесь день учора і сьогодні… Де ти був?

І Діана не брехала. Вона плакала, бо вирішила, що втратила мене. Бо сама прибрала мене і моє кохання геть зі свого життя, як собаку, якого відправляють до ветеринара на приспання. Ні, вона не брехала. Я чув нутром. Але я вже казав, що не дуже розбираюся в людях, а Діана — неперевершена брехунка. Тож, коли вона пішла до ванної змити сльози, я все-таки взяв її телефон, щоб переконатися, що вона набирала саме мій номер. Про всяк випадок.

Коли вона повернулася, я розповів їй усе. Абсолютно все. Де я був і що відбулося. Про викрадання картин, про її телефон під ліжком у квартирі Класа Граафа, про датчанку Лотте, яка піймала мене на вудочку. Про розмову з Граафом у лікарні. Після якої я зрозумів, що він знає Лотте, що саме вона — його найближчий спільник, що гель з передавачами втерла мені у волосся не Діана, а кароока бліда дівчина із чарівними пальцями, перекладачка, що говорила іспанською і віддавала перевагу чужим історіям перед своїми. Що гель був у мене у волоссі ще звечора, ще до того, як я знайшов Чикерюда в машині. Діана мовчки витріщалася на мене.

— Грааф сказав мені у лікарні, що я вмовив тебе зробити аборт, бо у дитини був синдром Дауна.

— Дауна? — Діана вперше за кілька хвилин порушила мовчання. — Звідки він це взяв? Я не говорила…

— Знаю. Це я вигадав, коли розповідав Лотте про той аборт. Вона сказала, що батьки вмовили її зробити аборт, коли вона була підлітком. Ну, і я вигадав це, щодо Дауна, аби краще виглядати в її очах.

— І вона… вона…

— Так, — сказав я. — Вона єдина, хто міг розповісти це Класу Граафу.

Я зачекав. Дав їй час обміркувати мої слова.

А потім розповів Діані, що мало відбутися далі.

Вона перелякано поглянула на мене і скрикнула:

— Я не можу зробити цього, Роджере!

— Хіба? — сказав я.

— Ти зможеш, і ти це зробиш, — сказав новий Роджер Браун.

— Але… але…

— Він брехав тобі, Діано. Він не здатен зачати дитину. Він стерильний.

— Стерильний?

— Я подарую тобі дитину. Обіцяю. Тільки зроби це заради мене.

Вона відмовлялася. Плакала. Благала. І нарешті пообіцяла.

Того вечора, коли я вирушив до Лотте, щоби стати вбивцею, я проінструктував Діану і знав, що вона впорається із завданням.

Я так і бачив, як вона приймає Граафа, як він проходить, а вона посміхається цією засліплюючою брехливою посмішкою, а коньяк уже в бокалі, який вона йому простягає, — за переможця, за майбутнє, за ще не зачату дитину. Як вона вимагає, щоб вони зачали її якомога скоріше, тепер же, цієї ночі.

Я сіпнувся, коли Діана вщипнула мене за сосок.

— Про що це ти замислився, га?

Я підтягнув ковдру.

— Про ту ніч. Як Грааф прийшов сюди. Як він лежав з тобою ось тут, де лежу я.

— Ну то й що? А сам ти в ту ніч лежав у ліжку з трупом.

Досі я уникав запитувати це, але тут не втримався:

— Ви займалися сексом?

Вона тихо розсміялася.

— Довго ж ти терпів, любий.

— То займалися чи ні?

— Скажімо, так: ці краплі з дормікумом, які я вичавила йому у бокал з гумової кульки, спрацювали швидше, ніж я думала. Поки я причепурилася і прийшла сюди, він уже спав, як бабак. А вранці, навпаки…

— Відкликаю питання, — квапливо сказав я.

Діана провела рукою вниз по моєму животу і знову засміялася.

— А вранці він був страшенно бадьорий, але не через мене, а через телефонний дзвінок, який його розбудив.

— Звісточка від мене.

— Так. У всякому разі, він одразу ж вдягнувся і пішов.

— Де у нього був пістолет?

— У кишені куртки.

— Він перевірив його, перш ніж піти?

— Я не знаю. Він все одно не помітив би різниці, вага була приблизно та сама. Адже я замінила тільки три верхніх патрони у магазині.

— Так, але холості патрони, що я тобі дав, було відмічено червоною буквою «Ь» на дні гільзи.

— Якщо він перевіряв, то, певне, подумав, що це означає «back».[42]

Сміх наповнив спальню, сміх двох людей. Я слухав його з насолодою. Якщо все піде як слід і лакмусові папірці не брешуть, скоро до цього дуету додасться сміх третьої людини. І витіснить нарешті інші звуки, од відлуння яких я ще час від часу прокидаюся по ночах. Гуркіт пострілів Граафа, коли полум’я виривається з пістолетного дула й у соту долю секунди встигаєш подумати, що Діана так і не замінила патрони, знову зрадивши мене. А потім — луна, дзвін порожніх гільз, що котяться паркетом, вони потім загубляться поміж інших гільз, використаних і нових, від бойових та холостих патронів, поміж гільз, що валяються там у такій кількості, що поліцейські ніколи не зможуть у них розібратися, навіть якщо зрозуміють, що камери спостереження розповіли їм зовсім не ту історію.

— Тобі було страшно? — спитала вона.

— Страшно?

— Так, адже ти так і не розповів мені, що відчував. І тебе немає в кадрі…

— У кадрі… — Я трохи відсунувся, щоб побачити її обличчя. — Отже, ти зайшла в мережу і знайшла цей відеозапис?

Вона не відповіла. І я подумав, що й досі ще багато чого не знаю про цю жінку. Що загадок там, напевне, стане на ціле життя.

— Так, — сказав я. — Мені було страшно.

— Але чому? Ти ж бо знав, що його пістолет…

— Але бойовими не були тільки три верхніх патрони. Я повинен був влаштувати так, аби він відстріляв їх усі, щоб поліція не знайшла в магазині холостих, чи не так? Але ж він міг зробити і четвертий постріл? Міг і взагалі замінити магазин. І крім того, у нього міг бути спільник, про якого я не підозрював.

Запала тиша.

Потім вона тихесенько спитала:

— Отже, більше ти нічого не боявся?

Я зрозумів, що вона думає про те саме, що і я.

— Боявся. — Я повернувся до неї. — Я боявся ще однієї речі.

Я відчував обличчям її дихання, часте і гаряче.

— Що він уб’є тебе тієї ночі, — сказав я. — Грааф не збирався заводити із тобою сім’ю, а ти була для нього небезпечним свідком. Я знав, що піддаю тебе смертельній небезпеці, коли питав, чи згодна ти зіграти роль принади тієї ночі.

— Я знала про цю небезпеку із самого початку, любий, — прошепотіла вона. — Саме тому я й подала Класу келих з коньяком, щойно він переступив поріг. І не будила його, поки ти не подзвонив. Я знала, що у нього буде клопітливий день, коли він почує голос з того світу. А крім того, я ж замінила три перших патрони, правильно?

— Правильно, — сказав я.

Діані легко даються логічні задачі з простими числами — я начебто про це вже якось розповідав?

Вона провела рукою по моєму животу.

— До того ж, я оцінила, що ти цілком свідомо піддав моє життя небезпеці…

— Що?

Її долоня ковзнула нижче, накрила мій член, охопила яйця. Зважила їх і трохи стиснула ці два мішечки із сім’ям.

— Найголовніше — це баланс, — вела далі Діана. — Він — фундамент усіх добрих гармонічних стосунків. Баланс провини, сорому і нечистої совісті.

Я почав подумки пережовувати почуте, намагаючись засвоїти, примусити мозок перетравити цю доволі важку їжу.

— Ти хочеш сказати… — почав я, замовк і почав знову: —…ти хочеш сказати, що опинилася у смертельній небезпеці з моєї вини… що це…

— …справедлива ціна за все, чим я тобі зашкодила. Як «Галерея Е» була справедливою ціною за зроблений аборт.

— І давно ти так вважаєш?

— Давно, звісно ж. І ти теж.

— Точно, — сказав я. — Спокута…

— Саме так. Спокута. Украй недооцінене заспокійливе?

Вона стисла мою мошонку трохи сильніше, і я спробував розслабитися, насолоджуючись болем. Вдихнув Діанин запах. Він був чудовим, та чи доведеться мені колись вдихнути такий аромат, який зможе затьмарити сморід людських екскрементів? Почути щось, здатне заглушити звук, з яким кулеметна черга прошиває легені Граафа? Потім уже мені здавалося, що він дивився на мене заплаканими спантеличеними очима, поки я притискав холодні пальці Уве до руків’я та спускового гачка «Узі» й маленького чорного пістолета «Рорбау», з якого застрелив Лотте. І чи доведеться мені хоч коли-небудь спробувати їжу, здатну своїм смаком відбити смак мертвої плоті Уве. Я нахилився тоді над його тілом, що лежало на ліжку, і примусив себе встромити ікла йому в загривок. І стискав щелепи, доки шкіра не порвалася і трупний смак не наповнив мого рота. Крові майже не проступило, і прибравши за собою після нестерпого блювання, я оглянув результат — може зійти за собачий укус, якщо слідчий раптом стане його шукати'. Потім я боком вибрався через вікно за узголів’ям, намагаючись не потрапити в поле зору камер. Кинувся навпростець до лісу, а вже потім став шукати стежинки і доріжки. Привітно кивав перехожим. Повітря робилося тим холоднішим, що вище я підіймався, і коли я дістався Грефсена, то наскрізь промерз. І я там усівся і дивився на осінні барви, які вже наполовину висмоктала зима, на місто, на фіорд і світло. Світло, що завжди передує майбутній темряві.

Я відчув, як кров прилила до пеніса, як пульсує в ньому.

— Іди сюди, — прошепотіла Діана мені просто у вухо.

І я оволодів нею. Методично, уповні. Як чоловік, що ретельно виконує свою роботу. Якому подобається своє заняття, та він тим не менш сприймає його як роботу. І працює, поки не увімкнеться сирена. Тоді жінка дбайливо закриє тобі вуха лагідними долонями, і він, більше не стримуючи себе, наповнить її гарячим життєдайним сім’ям, хоча місце вже зайняте. А потім вона засне, а він лежатиме, слухаючи її дихання і відчуваючи задоволення від добре виконаної роботи. І знати, що того, що було, вже ніколи не буде. Але, можливо, буде схоже. Можливо, буде життя. Можливо, він зможе зберегти ту, що заснула поруч. Зберегти їх обох. Що він зможе кохати. І, як дещо дуже природне, до нього раптом приходить розуміння цієї любові, її суті — відлуння давньої фрази, що прозвучала на футболі у лондонському тумані: «Тому, що я їм потрібен».

Епілог

Перший сніг випав і розтанув.

Я встиг з’ясувати у мережі, що опціон на купівлю і право експонування «Калідонського полювання» було продано на паризькому аукціоні. Покупцем виступив Музей Гетті в Лос-Анджелесі, який тепер може виставити картину і — якщо упродовж періоду опціону, що дорівнює двом рокам, не з’явиться невідомий на сьогодні власник і не пред’явить вимог на це полотно, — зможе скористатися своїм правом придбати шедевр у постійну власність. Далі було кілька коротких фраз про історію картини, що багато років точилися суперечки про те, копія це чи оригінальна робота зовсім іншого художника, бо у жодному джерелі немає свідоцтв про те, що Рубенс колись писав «Вепра». Але на сьогодні всі експерти погоджуються, що автором є таки Рубенс. Однак на сайті ні слова не було ані про те, звідки взялася ця картина, ані про те, що продавцем виступила норвезька держава, ані про ціну.

Діана, зрозумівши, що тепер, коли вона чекає дитину, їй буде важко самій опікуватися галереєю, вирішила, попередньо порадившись зі мною, підшукати партнера, який міг би зайнятися практичною стороною справи, перш за все фінансовою частиною, — тоді як вона зосередилася б власне на мистецтві і художниках. Окрім того, ми виставили наш будинок на продаж. Ми обоє вирішили, що дитині краще рости у таунхаусі трохи меншої площі, зате на природі. І я вже отримав дуже заманливу пропозицію щодо покупки. Від людини, яка зателефонувала мені тієї ж миті, як побачила оголошення у газеті, і попросила дозволу подивитися будинок того ж вечора. Я упізнав його, щойно відчинив двері. Костюм від Корнеліані, дорогі окуляри у стилі «я-ботанік».

— Не найкраще творіння Уве Банга, — промовив він, пробігши всі кімнати в кільватері зі мною. — Та все одно беру. Скільки ви хочете?

Я назвав ціну, вказану в оголошенні.

— Плюс мільйон, — сказав він. — Гроші будуть не пізніше післязавтра.

Я сказав, що маю подумати, і провів його до виходу. Він простягнув мені візитівку. Посаду не вказано, тільки ім’я та номер мобільного. Назву рекрутингової компанії написано такими дрібними літерами, що прочитати її фактично неможливо.

— Скажіть, — сказав він уже на порозі. — Але ж ви і досі цар гори? — І перш ніж я встиг відповісти, додав: — Ми думаємо розширятися. Напевне, ми вам зателефонуємо.

Ми. З маленької літери.

Я дочекався закінчення терміну, не повідомивши про запропоновану суму ані Діані, ані маклеру. Жодних дзвінків від «ми» теж не надійшло.

Оскільки я завжди керувався принципом — не починати роботи, доки не розвидниться, — то того дня, як і багато інших днів, паркувався на стоянці навпроти «Альфи» останнім. «І останні стануть першими», це право я особисто сформулював і втілив у життя, — право, яке може бути надане лише найкращому хедхантеру фірми. Подібний статус передбачає, зокрема, що ніхто не може поставити свою машину на твоє місце, хоча формально воно підпадає під загальне для всіх парковок фірми правило: «хто пізно ходить — сам собі шкодить».

Однак того дня там стояла чужа машина. Незнайомий «пасат», напевне, хтось із наших клієнтів, який вирішив, що може спокійнісінько припаркуватися, лише побачивши табличку «Альфа» на ланцюжку, що огороджує майданчик, — йолоп, не здатний прочитати великий напис на табло біля входу «ПАРКОВКА ДЛЯ ВІДВІДУВАЧІВ».

І втім, я все-таки відчув легку невпевненість. Можливо, хтось в «Альфі» теж дійшов висновку, що я більше не… Я не додумав цієї думки.

Поки я роздратовано шукав, куди б мені приткнутися, з офісної будівлі неквапливо вийшов чоловік і попрямував у бік «пасата». Його хода здалася мені цілком відповідною цій машині, і я перевів подих. Бо це явно не претендент на моє місце, а просто клієнт.

Демонстративно поставивши свою машину перед «пасатом», я чекав і сподівався. Може, це якраз навпаки, гарний початок дня, може, зараз я зможу відігратися на ідіоті. І справді, у моє бічне вікно постукали, і я побачив за ним чоловіче пальто на рівні живота.

Я трохи зачекав, перш ніж натиснути кнопку склопідйомника, і скло ковзнуло вниз — трохи швидше, ніж мені хотілося б.

— Послухайте, — почав чоловік, але я його перебив:

— Чим же я можу бути вам корисним, ясновельможний пане? — Перш ніж зволити підняти на нього очі, я приготувався прочитати збадьорюючу лекцію про користь читання табличок.

— Чи не могли б ви трохи посу-ути вашу машину, ви загородили мені виїзд.

— Взагалі-то це ви загородили мені в’їзд.

І тут атмосферний шум досяг нарешті мого мозку. Я висунувся з вікна і поглянув нагору. І серце у мене майже зупинилося.

— Звичайне, — сказав я. — Хвилиночку.

Я відчайдушно нишпорив рукою у пошуках кнопки, щоб знову підняти скло. Але дрібна моторика мене зраджувала.

— Зачекайте-но, — сказав Бреде Сперре. — Ми з вами ніде не зустрічалися?

— Навряд чи, — сказав я якомога спокійнішим і розслабленішим басом.

— Ви упевнені? Мені здається, ми точно десь бачились!

От дідько, невже він згадав чотириюрідного брата близнюків Монсенів із судово-медичного відділення. Той був голомозий і вдягнений, як безхатько. А у цього густе волосся, костюм від Ерменеджільдо Зенья і випрасувана сорочка від Бореллі. Але я знав, що не можна надто завзято все заперечувати, змушувати Сперре захищатися і таким чином напружувати пам’ять. Я глибоко зітхнув. Я втомився, сьогодні мені не можна бути таким втомленим. Сьогодні я маю виконати зобов’язання, які на себе взяв. Показати, що я і досі гідний своєї репутації.

— Хто знає? — сказав я. — Та і я вас начебто десь бачив…

Він спершу навіть спантеличився від такої контратаки.

І посміхнувся чудовою хлопчачою усмішкою, яка так зачаровує фото- і тележурналістів.

— Ви, напевне, бачили мене по телевізору. Я там постійно…

— Точно, саме там ви і мене бачили, — сказав я.

— Ааа! — він пожвавішав. — А в якій передачі?

— Може, у тій самій, де були й ви? Коли вже вам здається, що ми зустрічалися. Телевізор же вікно, як-не-як, хоч і не звичайне, крізь нього не всі можуть одне одного роздивитися. З вашого боку телекамери це скоріше не вікно, а дзеркало, чи не так?

Сперре виглядав розгублено.

— Жартую, — сказав я. — Зараз від’їду. Усього вам найкращого!

Я підняв скло і відвернувся. Ходять чутки, наче Сперре трахає нову дружину Одда Г. Дюбвада. І начебто раніше трахав його колишню дружину. І ще начебто він навіть трахав самого Дюбвада.

Виїхавши з паркування, Сперре зупинився, перш ніж повернути, тож ми зо дві секунди стояли лобом до лоба. Я піймав його погляд. Це був погляд ошуканої людини, яка щойно збагнула, що її обдурили. Я ввічливо кивнув. Він натиснув на газ і поїхав. А я глянув у бічне дзеркало і прошепотів:

— Так тримати, Роджере.

Я увійшов у двері «Альфи», оглушливо гаркнувши: «Доброго ранку, Одо!», і побачив Фердинанда, що вилетів мені назустріч.

— Ну? — спитав я. — Вони вже тут?

— Так. Вони готові, — відповів він, чимчикуючи за мною коридором. — Тут до нас, до речі, один поліцейський зазирав. Високий, білявий, такий… шикарний.

— Що йому тут знадобилося?

— Дізнатися, що розповідав нам про себе Клас Грааф під час інтерв’ю.

— Так він же давно помер, — сказав я. — Вони що, досі розслідують цю справу?

— Це не щодо вбивства. Це щодо тієї картини Рубенса, вони ніяк не зрозуміють, у кого він її вкрав, ніхто не подав заяви про зникнення. Тепер вони хочуть відслідкувати його контакти.

— Ти сьогодні газет не читав? Тепер уже взагалі сумніваються, чи була у Рубенса така картина. Так що, може, Грааф її і не крав. А, скажімо, у спадок отримав.

— От чудасія!

— Що ти сказав цьому поліцейському?

— Дав йому наш звіт щодо інтерв’ю, ясна річ. Здається, нічого цікавого він там не знайшов. Сказав, що вийде на зв’язок, якщо виникне така потреба.

— І ти, звісно, сподіваєшся, що вийде?

Фердинанд розсміявся своїм пискливим сміхом.

— Що б там не було, — сказав я, — займись цим сам. Я цілком покладаюся на тебе, Ферді.

Я міг помітити, як він виріс і як зменшився — виріс від висловленої довіри і зіщулився від зменшувально-пестливого імені. Баланс — це наше все.

А тим часом ми дісталися кінця коридору. Я зупинився перед дверима і поправив краватку. По той бік дверей уже сиділи вони, чекаючи на останнє інтерв’ю. Чиста формальність. Бо кандидата вже рекомендовано і призначено, просто замовник ще цього не усвідомив, вони вважають, що мають сказати ще якісь слова.

— Запускаєш кандидата рівно за дві хвилини починаючи з цієї, — сказав я. — За сто двадцять секунд.

Фердинанд кивнув і поглянув на свого годинника.

— Один момент, — сказав він. — Її насправді звати Іда.

Я відчинив двері й увійшов.

Скрип крісел, що відсуваються, — усі підвелися.

— Прошу пробачення за запізнення, панове, — сказав я і потис три простягнуті руки. — Але хтось зайняв моє місце на парковці.

— Ну хіба це не виснажує, — сказав голова правління «Патфайндера» і запитально подивився на менеджера із громадських комунікацій. Той енергійно закивав. Третім був представник колективу, хлопець у червоному пуловері і дешевій білій сорочці, що виглядала з-під нього, напевне, якийсь інженерисько.

— Кандитат збирає правління о дванадцятій годині, тож давайте, певне, почнемо? — сказав я і сів у торці столу. Інший торець було, звісно ж, залишено для людини, яку за півгодини одностайно визнають новим головою «Патфайндера». Світло падало під таким кутом, щоб кандидат виглядав якомога вигідніше, а його крісло, на вигляд таке саме як і інші, мало трошки вищі ніжки. На стіл перед ним я вже поклав заздалегідь придбану мною шкіряну теку з його ініціалами й авторучку «Монблан» із золотим пером.

— Звичайно, — сказав голова правління. — До речі, я маю вам зізнатися. Клас Грааф справив на нас надзвичайне враження під час інтерв’ю, яке ми з ним провели.

— Справді, — сказав менеджер з громадських комунікацій. — Ми вирішили, що ви підібрали нам неперевершеного кандидата.

— Звісно, він був іноземцем, — сказав голова, шия його ворушилася, як у змії. — Але норвезькою базікав, наче тут і народився. І ми тут, до речі, згадали, коли ви пішли його провести, що голландці завжди вміли працювати з ринком експорту краще за нас.

— А ми поступово, можливо, змогли б оволодіти більш, так би мовити, європейським стилем керівництва, — підхопив менеджер з громадських комунікацій.

— І коли ви сказали, що не впевнені, що він підходить, то ми всі страшенно здивувалися, Роджере.

— Справді?

— Так. Ми просто вирішили собі, що вам не вистачає здібностей, аби оцінити людину. Я раніше вам цього не казав, але ми розмірковували над тим, щоб відізвати наше замовлення і вийти на Граафа навпрямки.

— І ви це зробили? — спитав я з кривою усмішкою.

— Чого ми не можемо збагнути, — сказав менеджер з громадських комунікацій, перезирнувшись з головою правління і посміхнувшись, — то це як ви зрозуміли, що із ним щось не так?

— Як ви інтуїтивно змогли зрозуміти те, чого ми буквально впритул не бачили? — сказав, кашлянувши, голова правління. — Як вам вдається так відмінно розбиратися у людях?

Я повільно вклонився. Підсунув свої папери на п’ять сантиметрів ближче до середини столу. І відкинувся на високу спинку свого стільця. Воно гойднулося — несильно, ледь помітно — назад. Я подивився у вікно. На світло. На темряву, яка прийде. Сто секунд. У кімнаті запала тепер повна тиша.

— Просто це моя робота, — сказав я.

І краєчком ока помітив, як усі троє промовисто кивнули один одному.

Я додав:

— До того ж, я вже тоді почав розмірковувати про іншого, кращого, кандидата.

Трійця повернулася до мене. І я був готовий. Гадаю, щось схоже відчуває диригент в останні секунди до початку концерту, знаючи, що погляди всіх оркестрантів прикуто до його палички, і чує, як напружений шурхіт завмирає в залі у нього за спиною.

— Саме тому я і запросив вас сьогодні сюди, — сказав я. — Людина, яку ви зараз побачите, — це нова зірка не тільки на норвезькому, але й на світовому небосхилі топ-менеджерів. Минулого разу мені здалося абсолютно неможливим витягти його з його теперішньої роботи, адже він там Бог Отець, Бог Син і Бог Дух Святий в одній особі.

Я переводив погляд з одного обличчя на інше.

— Я і тепер нічого не можу обіцяти, але ризикну все-таки сказати, що, здається, зумів перехопити його на льоту. І якщо нам вдасться його… — Я закотив очі до стелі, демонструючи, що це лише мрія, утопія, але все-таки… І голова правління з менеджером з громадських комунікацій передбачувано й неминуче посунулися вперед. Навіть представник колективу, який увесь час сидів, склавши руки на грудях, поклав їх тепер на стіл і посунувся трохи ближче.

— Хто?. Хто? — шепотів менеджер з громадських комунікацій.

Сто двадцять.

Двері прочинилися. І там стояв він, чоловік тридцяти дев’яти років у костюмі від Камікадзе з магазину на Бугстад-вейєн, де для персоналу «Альфи» діє п’ятнадцятивідсоткова знижка. Перш ніж впустити його сюди, Фердинанд припудрив йому праву руку тальком тілесного кольору, оскільки, як відомо, долоні у кандидата пітніють. Але кандидат знав, що від нього вимагається, бо я дав йому всі інструкції, відрежисерувавши сцену до найменшої деталі. А ще він фарбував волосся, так що на скронях виднілася легка сивина, і колись він володів літографією Едварда Мунка «Брошка».

— Дозвольте вам представити Ієреміаса Ландера, — сказав я.

Я — мисливець за головами. Узагалі-то це не дуже складно. Але я — цар гори.

Примітки

1

Тут: маскувальна вода. Гра слів. Натяк на eau de parfum — парфуми (фр.).

2

Найбільша в Норвегії економічна газета.

3

Селіна Мідельфарт — одна з найбагатших та найуспішніших підприємниць Норвегії. У 2000 році придбала будівлю посольства НДР в Осло у приватну власність.

4

Ресторанне обслуговування (англ.).

5

Норвезький письменник, чоловік норвезької принцеси Мерти Луїси, доньки правлячого короля Харальда V.

6

Вокаліст норвезької хард-рок-групи «Турбонегро», справжнє ім’я — Хане Ерік Дювік Хусбю.

7

Акторка й одна з найуспішніших моделей у Швеції 1990-х.

8

Дислексія — порушення у сприйнятті подібних літер.

9

Снюс — різновид тютюнових виробів, подрібнений та зволожений тютюн, що тримається між зубами та верхньою губою.

10

«Допити злочинців і зізнання» (англ.).

11

Слід, ознака, шлях (англ.).

12

Я вражений (англ.).

13

Юхан Фалькбергет (псевдонім Юхана Петтера Ліллебаккена) — норвезький письменник, роман якого «Четверта нічна варта» (1923) розповідає про життя гірників.

14

Понтоппідан Хенрік — датський письменник-романіст, лауреат Нобелівської премії у галузі літератури (1917).

15

«І це буде… ПРЕЧУДОВО!» (Англ.) Можливо, перифраз рефрену пісні «Perfect day» з репертуару Клея Ейкена: «It’s gonna be a perfect day!» — «Це буде чудовий день!»

16

«Це була ніч після важкого дня…» (Англ.)

17

Бйорн Борг — шведський професійний тенісист, у минулому першаракетка світу.

18

Оскільки назва «Патфайндер» (англійською «Pathfinder») містить у собі слово «path» — дорога, стежина, то йдеться про синонімічний ряд: дорога — шлях — подорож.

19

Ламати, нищити (норе.).

20

«… хтось такий, як ти / Ти надаєш усьому сенс» (англ.).

21

— Чи не могли б ви з’єднати мене з цим новеньким, пане?

— Новеньким, сер?

— Ну, ви знаєте, про кого я. Голова технічного відділу.

— Сумніваюся, що Фельсенбрінк новенький, сер.

— Для мене, так. То Фельсенбрінк на місці, пане? (Англ.)

22

— Я Роджер Браун з «Альфа рекрутинг» (англ.).

23

— Містер Клас Грааф вказав у резюме, що до вас можна звернутися по рекомендацію (англ.).

24

— Саме так (англ.).

25

— Клас Грааф — найкращий менеджер, з яким мені доводилося будь-коли працювати (англ.).

26

— То ви… (Англ.)

27

— Так, сер, мої найкращі рекомендації. Він ідеально підходить для «Патфайндера». Чи іншої подібної компанії (англ.).

28

— Дякую, містере Фенсельбрінк.

— Фельсенбрінк. Завжди радий (англ.).

29

Руне Рюдберг — вокаліст популярного танцювального гурту «Скандинавія». У 2005 році змушений був його покинути, коли стало відомо, що він зловживає наркотиками.

30

Що? (Англ.)

31

«Перепрошую?», «прошу, пане?», «як я можу допомогти вам, пані?» (Англ.)

32

Ви часом не з… (Англ.)

33

Місце смертника, місце для пострілу (англ.).

34

Поганий поліцейський (англ.).

35

Розбитий удрузки (норв.).

36

Сучасний скандально відомий норвезький художник, автор багатьох провокаційних робіт, у тому числі й картини, написаної кистю руки, відрізаної від трупа.

37

Епізод з роману Юхана Фалькбергета «Четверта нічна варта».

38

Пісня британської рок-групи «Oasis».

39

Гра слів, побудована на англійському виразі «to join the majority» — померти, буквально «приєднатися до більшості».

40

Один із сучасних норвезьких будинків моди, названий на честь псевдоніма його головного дизайнера Челя Нурстрьома.

41

Кінець історії (англ.).

42

Задня частина (англ.).

Content

Несбё Ю Мисливці за головами

Ю Несбьо Мисливці за головами

Пролог

Частина перша ПЕРШЕ ІНТЕРВ’Ю

1. Кандидат

2. У третинному секторі економіки

3. На вернісажі

4. Конфіскація

5. Зізнання

Частина друга КОЛО ЗВУЖУЄТЬСЯ

6. Рубенс

7. Вагітність

8. Gllsus4

Частина третя ПОВТОРНЕ ІНТЕРВ’Ю

9. Повторне інтерв’ю

10. Вада серця

11. Курацит

12. Наташа

13. Метан

14. «Мессі Фергюсон»

15. Час для відвідувань

16. Машина «нуль-один»

17. «Кухні „Сигдал“»

Частина четверта ВИБІР

18. Біла королева

19. Навмисне вбивство

20. Воскрешення з мертвих

21. Запрошення

22. Німе кіно

Частина п’ята МІСЯЦЬ ПО ТОМУ ОСТАННЄ ІНТЕРВ’Ю

23. «Вечірня редакція»

Епілог

Примітки