Світлана Дремлюк

На кленовім мості

Таїна слова

Повнота духовної зрілості, що росла в чистоті сумління і душевної світлості, де вибаглива і тонка чутливість до краси і багатства природи, до краси і шляхетності людської сутності в її щирих виявах у парі з гідністю і глибоким розумом — дають кожному слову цієї збірки природну і органічну неповторність і свіжість, ту художню таїну, що стає закономірним явищем у будь-якому мистецтві, а надто в літературі.

«У житті не буває ні легких, ні простих доріг».

«І горя й сліз — всього було», — повторюю подумки за автором і вітаю пані Світлану з новим творчим успіхом!

С. Носань

Існує думка, що на багатьох людей, зокрема, обдарованих творчими задатками, має значний вплив та земля, де вони побачили світ і стали дорослими людьми.

Не можна вважати цю думку беззаперечною істиною, та я, очевидно, належу саме до таких людей. Народилася і виросла в краю Шевченкового дитинства, на тій землі, яку «сходив Тарас малими босими ногами», моє учительське й громадське становлення відбулося у славній гетьманській столиці Чигирині, де також не раз бував великий поет, а вже справжнє духовне й людське зростання пройшло у старовинному Корсуні, увінчаному іменем Шевченка.

Ці святі місця стали частиною мого життя, наповнили його змістом, подарувавши, окрім життєвих випробувань, щастя спілкування, дружби, творчості й улюбленої праці.

С. Дремлюк

Величальна Корсуню

Чолом тобі, прадавній Корсунь,—

Містечко з древнім родоводом!

Стоїш собі століттями над Россю —

Частиночка історії мого народу.

Тебе велінням князя Ярослава

В часи лихі ворожої навали

Фортецею міцною збудували

І «місто-воїн» гордо нарекли.

Не раз стогнав ти у вогнях і ранах,

І слави, й мук — всього зазнав.

Вітав полки Хмельницького Богдана,

Полковника Золотаренка теж стрічав.

Ось парк старий — твоя окраса.

Величний шум столітніх сосон.

Зберіг наш парк сліди великого Тараса —

Його каштан росте ще й досі.

Текли роки, подій було немало,

Води багато у Росі спливло.

Пожарами не раз усе палало,

І горя, й сліз — всього було.

В сорок четвертому бої гриміли,

Здригалася земля од вибухів і болю.

Ворожу рать тут оточили й розгромили —

Таке не забувається ніколи.

Уклін тобі, мій добрий Корсунь, —

Бузкове місто над рікою!

Тебе зовуть перлиною Надросся —

Благословенним будь у мирі й супокої!

2002 р.

«Життя дарує радість спілкування»

Життя дарує радість спілкування

І радість зустрічей, і біль розлук.

Між першим криком й подихом останнім

Проходить часом мить, а може, — сотня літ.

Життя — це неба голубінь бездонна,

Травневий сад у вальсі білопіннім,

І літні зорепади, й ночі темно-сині,

Осінніх снів снування напівсонне,

І крики журавлів у небесах осінніх,

Зимових сутінків срібляста павутина...

Жити завжди складне і незбагненне.

Це — лабіринт, а може, дійсно, — мить...

Ти прагнеш зупинити ритм його шалений,

А треба просто жити і життя любить!

Без нарікань і посягань щоденних,

Без планів, підрахунку втрат.

Воно — від Бога. І назад не верне.

Життя не повертається назад.

Січень 2003

У бібліотеці

Правічна мудрість книг,

І таїна, захована у слові...

Так часто подумки до них

Звертаєшся. Вони ж мовчазні, загадкові,

Стоять собі в надійних сховах,

Стоять і думають. А в кожнім слові

Захована людська велика таїна.

Січень 2003

Зимова октава

Зимовий парк такий сумний,

Такий задумливо поважний,

Такий замріяний стоїть...

І сніг у чистоті незайманій лежить —

Зимовий візерунок пензлю недосяжний,

Зимової краси тривожна мить,

Зимових настроїв хвилина —

Зимовий рай. Ясна зимова днина...

Січень 2003

Сніговий вальс

Гуляє білий сніговій —

Кружляння мрій,

Чарівних мрій,

чарівних!

Легких сніжинок цілий рій,

Небесний рій,

Невпинний рій

сніжинок!

Кружляє вихор — сніговій,

Такий завзятий,

Молодий, —

щасливий!

Це вальс зимовий чарівний,

І погляд твій,

І усміх твій,

І казка ця —

навіки!

Лютий 2003

«Не попрощалися. He говорили.»

Пам’яті В. Б.

He попрощалися. He говорили.

He вибачалися і не сварились.

Ти в інший світ пішов,

Як кажуть, кращий...

І може, спокій там знайшов,

А може, навіть щастя.

Чи забуття ти відшукав?

Так, кажуть, не буває...

Пішов ти просто назавжди.

Тебе немає...

Березень 2003

Елегійне

Літа все мчать і мчать невпинно,

Мов коні буйногриві буревійно.

Минуло десь дитинство голубінню,

І юність промайнула сонцевійна,

І молоді літа минули тінню.

А час іде, щоденно й щохвилинно...

Вже й листопади відшуміли в час осінній —

Втомилися в роботі безупинній

Та й подались у вирій, глибочінню

Небес обдарували і безцінні

У серці спогади лишили, елегійні...

Аж ось уже й зима, мов провидіння,

Така сумна, похмура, безнадійна.

Хоч живлять душу спогади нетлінні,

Літа все мчать, і мчать невпинно.

Квітень 2003

Раздумья

Какая странная зима!

Нет снега, все мороз, и солнца мало.

Так сумрачно вокруг, так долго ждать,

А я уже совсем устала...

И одиночество, как кошка,

Крадется, душит понемножку:

То когти выпустит, то в душу

Глазами желтыми блеснет,

То горло горечью задушит.

Я отряхну — оно уйдет.

А то вдруг сладким станет:

Мелодией воскреснет, жестом, словом...

Воспоминанья вдруг нагрянут —

Гоню их от себя, но снова

Подстерегают, ждут, когда одна...

А может, защищаться не готова?

Какая долгая зима!...

Так много суеты и сумерков морозных,

В людском лесу все ноют и кричат.

Как много стало душ пустых, холодних...

Но надо верить жить, идти, решать!

И знаю я, что впереди — весна,

И верю я: все чище и светлее станет!

2001

Посвящение Виле

Бывает же такое на душе, что словом,

Ни красками, ни музыкой не передать...

Я выслушать тебя была всегда готова,

Но до конца друг друга оценить, понять

Поможет долгая разлука, одиночество раздумий,

Воспоминаний радость и печаль...

Восходы солнца и тревога полнолуний,

И нежный изумруд травы, и облачная даль, —

Все это принесет тебе моей души тепло,

Чтобы уютнее тебе вдали жилось.

2001

Думки у надвечір’ї

(секстет зізнань)

І

Дарований нам Богом рай земний

У пекло ми перетворили,

І світ підступний, від жорстокості тісний,

Ми творимо для себе знавісніло.

І задихаємось, і мучимось, і нарікаєм,

Живемо з болем, в муках умираєм.

Про землі мріємо обітованні.

Й ніхто не думає і не згадає,

Що був дарований нам рай земний,

Та розгубили ми ключі від раю...

II

Зізнаюсь. Подумки я інколи потроху

Ладнаюсь у далеку ту дорогу,

Що за межу десь пролягає,

Хоч знаю, що дорога та — від Бога,

Бо він життя благословляв.

Всі радощі земні і муки, і тривоги,

Падіння й злети — все від Бога.

Він межі всім давно порозділяв...

III

Зазнала всього: злети і падіння,

Пусту оману й каяття,

І потиск теплих рук.

Ховала плач і погляд гнівний,

Приходило прощення й забуття,

Був розпач, сумніви, вагання,

Були надії світлі і кохання,

Була сердечність, чистота,

Безмірне щастя спілкування

І потиск теплих рук...

IV

Буяння літа буйноцвітне

І хор птахів, весняний, літній,

І шовк небес ясно-блакитних,

Й світання раннє, сонцем вмите, —

Усе це літо, літо, літо!

Дрімають сосни, сонцем оповиті,

Та літо скоро відшумить...

Душі тепла мені б не розгубити,

Щоб в холод і себе, й людей зігріть.

V

Усе колись було уже відкрито,

Переговорено і пережито,

Та маєш власне бачення і відкриття:

Це — поступ твій,

Твоє життя!

Бо день за днем

Ти світ свій відкриваєш

І книгу мудрості читаєш,

І глибину його

Поволі осягаєш,

Щоб зрозуміть:

Так мало жив,

Ще менше — знаєш!

VI

Що ж, час минає —

Й біль стихає,

Відболює і завмирає,

Хоч і душа щемить, щемить...

Пишу листи і посилаю,

А відповідей не чекаю

І не діждуся — добре знаю,

А так душа болить...

Та не стогну, і не зітхаю —

Терплю. Не нарікаю.

У чистоту небес пірнаю.

Молюся Богу. Треба жить!

2003-2004

Страхи

Боїшся ницості?

Чи може, старості?

Душі самотності?

Чи це вже сталося?

Я не питаюся:

Сама живу —

Остерігаюся.

Хоч важко йти,

Не спотикаюся,

І часом падаю, та піднімаюся.

Бувають промахи —

Не оглядаюся.

Боюся ницості,

Боюсь нещирості,

Пустопорожності

У пору зрілості.

Вересень 2003

«Чигирине, Чигирине...»

Т. Шевченко

Я повернулась в Чигирин,

І вулиці струмлять у синь,

І Тясмин береги купає...

Забуті голоси лунають,

Вчуваються, як і знайомі кроки,

А ти стоїш, старий, нівроку...

Мій добрий, сивий Чигирин,

Де вулиці струмлять у синь,

Де час, здається, зупинивсь:

Буденно й тихо, як колись...

Коли ж твоя настане днина?

Чигирине, Чигирине...

Квітень 2003

З народних мотивів

Наздогнала літа свої на кленовім мості:

— Вернись, літо, вернись, осінь, до мене у гості!

Заплакала осінь гірко важкою сльозою,

Затужило й собі літо, обнявшись зі мною.

— Не вернемось, голубонько, бо так не буває:

З цього мосту кленового літа не вертають.

З цього мосту кленового — у вирій дорога.

Вертай сама, не барися, вертайся, небого.

Рано тобі до вирію, не треба спішити,

Маєш справ іще багато, — не всю росу спито,

Ту, що Богом дарована, що тобі відлита.

... На кленовім мості літа доганяла

Не вернулись. Промайнули —

Знать, погордували...

Квітень 2003

В дорозі

Щоразу енергетика столітніх сосон

Мене рятує від безсилля і тривоги.

І хоч снує октави сива осінь,

Ще струменить бадьорістю моя дорога,

А серце ще відгукується щемом

І на красу, і на буденність,

Людські тривоги й щиру доброту.

Даровано мені дорогу непросту.

Її торую мовчки, пружним кроком:

Не спотикнутись би, не впасти ненароком!

Травень 2003

З давнього

Недодружила й недолюбила...

У спогадах гірких розворушила,

Розвішала на сонечку сушити

Колись сльозами все те перемите...

А потім — склала в схови цементові,

Щоб і не згадувать ніде й ніколи,

І лати ковані тоді ж наділа,

Забралом очі і лице закрила,

Все заховала, з думки віддалила...

І треба ж — знов розворушила!

Червень 2003

Лесі

Мережане вікно

У світ, у ніч,

У спогади, у вічність,

І рама темна,

Неначе сум душі...

І музика дерев,

І сльози вкрадені

У тиші,

Що так застигла,

Неначе сум душі.

Опало листя,

Заміліла річка,

Неспокій болем

Тисне на виски,

Неначе сум душі.

Калини кетяг

До руки торкнувся,

Сльоза упала,

Чиста і пекуча, —

Утаємничена,

Неначе сум душі...

Осінь 2003

Осінній триптих

І

Золотоосінь налетіла —

Щедрозлотом все укрила,

Щедро, щедро, срібнокрила...

Тихо сум стікає сивий,

Зажурилось небо синє.

У душі —мінор осінній:

Плаче, плаче морок сірий.

Осінь все чогось чекала:

Щедро злото дарувала,

Мене кликала — шукала...

Злото інеєм укрилось,

У світанках затаїлось,

А в душі звучить піано:

— Рано тобі, зимо, рано...

II

Листопадовий сум,

Листопадовий плач,

Листопадове небо осіннє...

Я тебе не знайду,

Не знайду, не побачу, —

Не зустріну тебе, не зустріну...

Чи ти мене знайшов,

Чи я тебе зустріла?

Спасибі за любов,

За вічне розуміння...

Вклонився і пішов,

І зник у сивій млі,

Ні слова ти мені,

Ні слова не промовив...

В листопадовий час

Забрідає життя,

І зринає то згадка, то слово.

Листопадовий сум,

Листопадовий вальс,

Листопадова даль непрозора...

III

Чорніє дерево у чистоті осінній.

Багряний обрій — тягне на мороз.

Як вкрадливо підходять зими!

І у житті, і у природі...

Осінь 2003 р.

Провесінь

Позичив березень у лютого кожуха,

Вдягає на ніч, снігом трусить,

А вдень — то плаче, то радіє:

Полоще сорочки і руки гріє.

На санях зранку їде,

Вечором — не віз сідає.

«Весною пахне», — кажуть люди,

А березень кожуха одягає...

Ще провесінь, та буде і весна.

Весною пахне. Я це відчуваю.

2005 рік.

Ін’єктиви

*** В мені живуть різні жалі — за часом, за людьми, що вже не вернуться, за тим, що майже не спроможна зарадити чужим і своїм болям. А ще, як не дивно, — жаль і співчуття до тих чоловіків, особливо молодих і дужих, які чіпляються до побутових дрібниць і самі дрібнішають, мілкішають у дріб’язковості своїх претензій...

Коли ж, на яких перехрестях життя ми втратили своїх лицарів-оборонців? Як же могли вони звалити увесь тягар щоденних випробувань на жіночі плечі?

*** Мені часом здається, що більшість людей не усвідомлює до кінця поняття «зрада». Частіше говоримо про зраду державну, політичну чи подружню, а тим часом існує ще й зрада поглядам, принципам. Ми інколи зраджуємо друзів тим, що не підтримуємо їх у важку хвилину. А ще гірше, коли допомагаємо одним за рахунок інших. Краще вже просто утриматись. Принаймні, це було б чесно...

*** Виходить, що зрозуміти до кінця іншу людину так же важко і майже неможливо, як і передати голосом усю складність симфонічного твору: можна наспівати лише одну якусь тему, — так само можна зрозуміти іншого в чомусь одному. Принаймні, якщо дуже хотіти і намагатися.

*** Буває, що робиш щось, наче назло сам собі і не можеш зупинитися. Ось тоді й кажуть, що нечиста сила в людину вселяється.

Чомусь останнім часом ця сила все частіше стала показувати своє чорне єство: робимо назло і собі, і людям, накопичуємо злобу на весь світ і захлинаємося нею...

При найменшій же нагоді виплескуємо її на першого зустрічного, бездумно й люто, а легше від цього чомусь не стає...

*** Ми не маємо нічого іншого, крім розуму й почутів, щоб судити про людей і речі. Сліпе довір’я, віра, які зберігаються всупереч розумові, грунтуючись на одних лише почуттях, — все це наробило багато лиха. Та найбільше лихо, як на мене, в тім, що ми віримо в те, що нам хочеться, довіряємо тим, кого всіляко прикрашаємо й наділяємо чеснотами в нашій уяві, продиктованій і підігрітій тими ж почуттями.

*** Якщо людина неспроможна бачити себе «збоку»—тверезо оцінювати свої дії, вчинки, слова, — вона втрачає самоконтроль, стає досить проблемною і для оточуючих, і для себе, бо буде поволі опускатись і дрібнішати душею. Більше того, вона, зрештою, втратить здатність росту, самовдосконалення, навіть бажання залишатись persona grata—людиною бажаною і погрібною... Коли хочете, така людина просто «дерев’яніє» і «кам’яніє», як кажуть, стає «важкою».

*** Щоденна праця кожного з нас, особливо, якщо вона відповідальна й напружена, — це своєрідний шахтний забій: рубаєш і відвалюєш породу, не підіймаючи голови, майже не помічаючи плину часу. І коли при цьому немає хоч невеличкого відчуття радості чи певного задоволення від результатів роботи, тоді ця праця стає тягарем, як у раба, прикованого ланцюгами до весел галери.

*** Страшно буває не тільки темної ночі в незнайомому місці. Страшно стає, коли розумієш, як звіріють люди, відчуваючи свою абсолютну владу, силу чи якусь іншу перевагу над оточуючими, особливо залежними й слабкими, незахшценими, неспроможними боронитись і відстоювати себе. Адже моральне приниження і знущання не менш болючі, аніж фізичні.

*** Не завадило б час від часу нагадувати окремим нашим співгромадянам, що їх всепоглинаюча любов до себе не повинна заступати Сонце й іншим людям: хоча б час від часу їх слід помічати й трохи рахуватися з ними.

*** То що ж таке самодостатність врешті-решт? Якщо брати до уваги лише здатність людини самостійно вирішувати складні проблеми, бути незалежною як у своїх рішеннях і діях, так і у судженнях, то це, мабуть, не все. Це, очевидно, відчуття волі, свободи вибору. А може, це ще й здатність не тікати від самотності, відчувати незриму присутність тих, кого немає поруч, чи вже не буде ніколи, ділитися з ними своїми думками, звіряти свої рішення й сумніви...

*** Живемо якось дивно — таке часом відчуття, як на платформі залізничного вокзалу: про прибуття поїздів не оголошують, не знаєш, куди дивитись і коли чекати, а тому перебуваєш у такому вихорі неспокою, що не здатний навіть зосередитись.

*** Дуже часто причинами суперечок і навіть конфліктів між нами, грішними, є те, що майже кожен вважає свою думку розумнішою й кращою, свій намір виправданим, а ще (просто смішно!)—хоче, щоб і всі думали саме так або й просто погоджувались з ним не роздумуючи. Здасться, як просто! Та все ж кожна людина думає по-своєму, почуває по-своєму і має на це, до речі, повне право. Просто? Дуже складно. Бо треба так поважати іншу людину, як і себе, більше того, — навчитись прощати їй і окремі слабості чи помилки, і «темноту».

*** Ми забули себе, забули, хто ми і що ми. А між тим, людина є частиною природи, її найдосконалішим витвором. Отож, допоки будемо проклинати свою землю, свою батьківщину, глумитись над нею, зневажати її, як і відвічні закони природи, до тих пір і будемо почуватися знещасливленими, обкраденими, меншовартісними.

*** Часом так багато бруду, лихослів’я, несправедливості й усілякої іншої «чорнухи» навкруги, що не знаєш, де шукати порятунку.

Підказую здравомислящим: треба дивитись у небо, поринати в його чистоту й глибину і пройматися вірою в те, що чисте й високе у нашому житті все-таки є, воно — поруч, навіть дуже доступне, та ми не навчились його бачити...

*** Здатність скиглити, нарікати, прибіднятись вже стала для нас генетичною ознакою. Почалося це, очевидно, ще за часів нашого поневолення чужинцями й кріпаччиною. За радянських часів ця здатність зміцніла, ще й дуже: брехали і скиглили усі, запобігаючи перед всесильною рукою партії, боючись доносів, анонімок, страхаючись КДБ, лякаючись інколи й своєї тіні. Вищі партійні чиновники брехали, прагнучи мати вигляд «святих і безгрішних»; брехали господарники, приховуючи справжній стан речей на підприємствах і власні статки: боялися, що «скинуть». В умовах суцільного дефіциту люди жили в якомусь мисливському ажіотажі: піймати когось на гарячому, «вибити» щось на своє підприємство або у сім’ю, дістати якусь особливу, дефіцитну річ й винести її через чорний хід. Цей мисливський азарт підігрівав, будоражив. Гроші були, бо нічого було купити, усе «давали» в чергах, по списках, а не продавали. Тоді злились на проклятих капіталістів, бо у них усе було.

До того ж, наші люди, налякані голодоморами й війнами, прагнули зробити запаси. Запаси усього: одягу, сірників, мила, солі, цукру.

Тепер усе є, але грошей мало, а надто, щоб зробити запас. Зляться на проклятих капіталістів: у них є гроші... Уявляють, як десь там, «за бугром», «добре жити», зовсім, як у серіалах. Правда, поміркованіші, чи ті, що вже спробували «у них», знають твердо: добре там, де нас немає.

У суспільстві завжди була моральна й матеріальна нерівність, але за радянської влади вона була прихованою. Зараз вона стала аж надто очевидною. І це теж виводить з терпіння наших громадян: робили, робили, а що маємо?

«Маємо те, що маємо,» — уїдливо й мудро заявив колишній президент України Леонід Кравчук. Авжеж, маємо те, що не було до кінця розкрадене й привласнене.

І тоді пригадуються слова великої Українки — Лариси Косач: «А ми, українці, такі люди: плачемо, плачемо та нарікаємо. Нарікаємо та плачемо і... мовчимо.»

То хто ж нас почує, якщо ми мовчатимемо?!

2001-2003 рр.

Нове намисто

(новели)

«Ой, горе тій чайці...»

Баба Тодося жила на тихій вуличці. І хоч недалеко проклали асфальтовану дорогу, взимку цю бокову вулицю часто перемітало снігом — сюди майже ніхто не їздив, мало хто ходив, бо жили здебільшого немолоді люди. Протопчуть або просиплять посеред вулиці стежку — і ступають в рядочок: одні на роботу чи на базар, а дітвора в школу.

Баба взимку майже не виходила на дорогу: сяк-так прогорне стежечку до старої похиленої криниці, до повітки, де зберігалось паливо, винесе щось курям і Рябкові — та й у хату. На старість стала боятись холоду, а ще дужче — застудитись і захворіти або (борони Боже!) упасти. Все було каже: «Не приведи, Господи, в холода помирати... Тільки людям клопоту завдаси».

Топливо чи воду баба Тодося заносила вдень. Якщо відро було повне, то переставляла його поперед себе по стежці: два-три метри пронесе і поставить, щоб дух перевести.

Хліб Тодосі взимку теж непросто доставався: коли-не-коли правнучок її давньої подруги Ганни занесе, а то й молода сусідка Ольга змилостивиться, чи товариш молодшого сина Петя Нездолій завітає з «продовольчим пакетом», як він називає те, що кладе в торбинку. Буває там і олійка, і цукор, і крупа яка чи борошно. Але таке трапляється на свята, бо Петя живе далеко, та й клопотів у нього багато.

Як не слизько і не дуже холодно, баба Тодося й сама «поплутає» до магазину в центрі села, щоб купити і хліба, і якусь макаронину чи крупу, сірники. Склавши куплене, погомонівши з кимось, якщо в магазині є люди, баба зв’язує ручки сумки платком, просить, щоб піддали, і рушає. Однією рукою тримає вузол платка, а другою спирається на палицю: так безпечніше. Додому йде довго і важко, навіть не зупиняється, щоб побалакати з ким, хоч і дуже кортить. Тільки здоровкається, призупиняючись, і простує далі: взимку день короткий, треба завидна до хати добратись, щоб, бува, не впасти де.

Рябко вже виглядає, махає хвостиком, скавучить, притупцюючи від нетерпіння: видно, скучив за бабою. От баба йому й розказує, як ішла, кого бачила, а він, перехиляючи голову набік, дивиться на неї розумними очима і слухає...

Кожного місяця баба Тодося найдужче чекала 9-го числа, бо тоді, якщо це не випадало на неділю, поштарка Настя приходила з пенсією. Кароока усміхнена Настя приносила в хату сонце і свято. Баба пригощала її яблучком чи узваром, а якщо було холодно — чаєм із трав. Садила за стіл, дивилась на привітне молоде обличчя дівчини і тихо раділа... А Настя, метка, весела, ніколи не відмовлялась від бабиного частування, розуміючи, наскільки одинока ця стара жінка.

Поштарка розказувала сільські новини, передавала бабі Тодосі привіти від приятельок і знайомих, а по хаті бігали-стрибали сонячні зайчики від її привітного голосу й сміху. Пощебетавши коло баби хвилин десять, Настя швиденько збиралась і бігла далі, а баба дивилась їй услід, посміхаючись. На якийсь час на серці ставало легко, аж світліло, немов несподівано поверталось щось втрачене. Може, від того, що Настя незмінно називала її «бабусенькою» і обіймала, прощаючись.

Свято швидко закінчувалось, і самотність тоскними очима знову починала виглядати з кожного кутка. Баба часом рішуче відганяла її: то бралась за якусь роботу надворі, то дивилась у вікно, як хто вулицею проходив, а Рябко давав «сигнал». Частіше ж — просто читала молитви.

Часто подумки, а то й вголос баба Тодося розмовляла зі своїм Василем. Згадувала, як хату будували, як синам раділи, як ладилось у них усе в господарстві, хоч і в бідності жили. Коли ж це було’? Мабуть, в якомусь іншому житті, де була радість і надія, була злагода, бувало й горе, та не було розпачу. А потім настав морок і сонця не стало... Хіба ота молода ясноока дівчина у весільному вінку на фотографії — вона, Тодося? Але поруч — то вже безпомилково її Василько, усміхнений, щасливий... Вона дивиться на рідне обличчя, темний кучерявий чуб, кремезну постать і шепче: «Василечку, рідненький, де ж ти упокоївся? Де твої білі кості лежать? Хоч би могилку було найти... Он скільки солдатських вдів їздило і в Білорусь, і в Росію, навіть до Польщі й до Чехії їздили на могили своїх чоловіків. А її Василько — „без вісті“... Як пішов у сорок першому, то тільки одного листа й одержала, зовсім короткого, всього кілька речень, що, мовляв, жив-здоров, скоро в бій, бережи хлопців і себе. Не вберегла...»

Тодося із стогоном опускається на лаву біля столу і, припадаючи головою до старенької, вибіленої часом скатертини, плаче, без сліз. Сліз уже немає, виплакала усі. А може, на старість вже й сльози висохли...

— Господи, чому ти послав мені таку долю? Не нарікаю, бо гріх на Бога нарікати, але ж питаю тебе знову і знову: чому?

Замовкає і довго сидить, не включаючи світла, непорушна, згорблена, як птах на холодному вітрі. Може, тому, що не корилась долі, що була така весела змолоду? Хоч і сиротою біля тітки росла, бо батьки зарані померли, та кривди не знала. Здається, усі пісні переспівала: де не була, що не робила, усе співала. А вже ввечері чи в свято коли, як зберуться з дівчатами в садку — усе село слухає.

І танцювати теж любила. Бувало, де весілля чи гуляння яке — вона не зупиняється, усіх перетанцює.

Василеві подобалось слухати, як вона співає, як розказує йому щось весело — «щебече», як говорив він тоді. Вони взагалі за шість років свого подружнього життя ні разу й не посварилися. А за що ж їм було сваритись? Василько дуже шанував її, і дітей любив, утішався ними.

Війна, як прокляття, впала на їхні голови й скалічила життя навіки.

Як ішов Василь Чаєнко з дому на призовний пункт, то ніс обох синів на руках: Івасеві було п’ять років, а Сашкові — третій. Йшли люди до центру села сім’ями, і старі, й малі, йшли майже мовчки, як за покійником; то там, то тут чулося приглушене ридання жінок, заспокійливі голоси чоловіків. Тодося не плакала, мов нічого не чула, не знала, куди іде. Попрощалися вже біля «полуторки», що чекала на мобілізованих. Обійняв її Василь, поцілував, попрощався зі своїми старими батьками, молодшим братом, ще раз підняв на руки дітей і рушив до машини. І раптом Тодося, котра увесь цей час була наче закам’яніла, скрикнула і впала, мов підбита чайка, на дорогу...

Як і хто привів її додому — не пам’ятає. Зрозуміла тільки, що лежить у своїй хаті, глянувши на стіни, на рушники, вишиті калиною й виноградом. Прибігли діти, увійшла тітка, і Тодося, побачивши їх перелякані очі, піднялась, пригорнула хлоп’ят і промовила твердо: «Ну, що ж, діти, треба братися до роботи. Батько як нам наказував?»

З того самого дня, «взявшись до роботи», Тодося не знала ні спочинку, ні свят: горе навчило надіятись тільки на свої сили.

Баба Тодося зітхає, помалу повертається на теплій лежанці — зимові ночі довгі, а якщо немає сну, то багато чого передумаєш і згадаєш... Десь точить шашель, зрідка потріскує, осідаючи, мабуть, стара хата, чути, як по кутку перегавкуються собаки. Час від часу подає голос і Рябко. А Тодося щось згадує, ворушить у глибинах пам’яті... Інколи ці спогади такі болючі, що вона приглушено стогне від пекучого відчуття втрати і вічного болю в душі.

А й справді, чи хоч раз до неї прийшли колишнє щастя й спокій відтоді, як попрощалася з чоловіком, відчуваючи, мабуть, що навіки? У перші місяці після війни траплялося, що жевріла якась надія: повернеться-таки чоловік, знайдеться десь після госпіталю чи полону.

Не діждалися й Васелеві батьки — пішли на той світ, виріс і пішов у світи молодший брат: майже силоміць забрали спочатку до ФЗУ, а потім — на шахти в Донбас. Там десь і загинув у шахті...

...Довгими осінніми чи зимовими ночами спогади безкінечно снуються й снуються, як павутина, і тоді оживають у пам’яті рідні обличчя, навіть часом чуються голоси. Тодося не гонить їх: вони зникають самі по собі, як і приходять. Звикла розмовляти з тишею...

Болять старі кістки, не знаєш, куди і як руки покласти. А як же їм не боліти — скільки перекопали, переносили, перетягали всього задовгий вік!

Тодося не нарікає, що так бідувала з дітьми у війну, що так тяжко працювала після війни: усім така доля випала. Жінки й у полі орали корівками своїми, волочили боронами, накидаючи шлеї, замість коней чи волів, скиртували ночами й буряки копали копаничками — піднімали колгосп. День при дні в полі, в ланці, на трудодень давали 50 грамів зерна, а треба ж було і сім’ю годувати, і податки заплатити... Як вона тільки вижила? Синів за роботою майже й не бачила, добре, що тітка ще трохи ворушилась, то вдома з хлопцями лад давала.

Діти виросли якось непомітно. Розкошів не знали, рано привчились до роботи по господарству: не було часу без діла ганяти чи байдикувати, особливо, як не стало бабусі. Тодося все намагалася їм про батька розказувати: як і що робив, як господарював, як любив їх... І хлопці зростали серйозними, спокійними — зовсім як батько.

Іван після семирічки в колгосп пішов до коней, хоч Тодося й заперечувала, та куди подінешся? Такий тоді час був — не до розкошів. Не огляділася, як і в армію пішов... Пішов і більше не повернувся. Як написали матері з військової частини: «Загинув під час виконання бойового завдання». А яке ж то було завдання, коли не воювали? Хто ж Тодосі міг розказати правду? Правдою було тільки те, що син служив на флоті. Це вона знала точно: он і фотографія його остання, у матроській формі. Пішов на той світ Івась, як і його батько, — ні могили, ні сліду...

Після тієї моторошної звістки Тодося якось враз постарішала, зігнулася, навіть голос став глухіший. І хоч давно вже не співала, у думці якось самі собою часто зринали слова старовинної пісні «Ой, горе тій чайці». Може, того, що її саму Чайчихою в селі звали?

Сашко на той час уже закінчував десятирічку, але кожного літа працював у тракторній бригаді. Тямущий і слухняний хлопець був там своїм. І вдома до всього брався: відремонтували хату, перекрили шифером, навели порядок у саду. Тодішній голова колгоспу, гріх казати, багато допомагав, та й Івасеві друзі ще тоді у селі жили, навідувались частенько. Тодося тихо раділа, що сина не візьмуть в армію — мав відстрочку. Надіялась, що буде коло кого віка доживати, але доля знову розпорядилась по-своєму, і знову дуже жорстоко.

Від колгоспу Сашка направили на курси шоферів до ПТУ в сусіднє село. Власне, хлопцеві потрібні були тільки права, бо вже давно і машину водив, і трактора.

...Та весна видалась дуже дощовою, земля розм’якла, осувалася по краях і схилах. Курсанти ПТУ поїхали машинами до кар’єру за піском, але там якраз ескаватор поламався. Вони зібралися усі докупи, щоб подивитись чи полагодити. Саме в цей час стався великий обвал піску з самого верху, їх накрило всіх, вдарило об залізо... Коли відкопали, то з п’яти хлопців двоє були вже неживі. Серед них — і Сашко...

Відтоді для Тодосі потьмарився світ, небо назавжди стало сірим, а весняні голоси оніміли. Відтоді кожної весни, коли одцвітають вишні, вона бачить, як несуть її сина, а вишневі пелюстки обсипають холодними білими сльозами його молоде обличчя й темний кучерявий чуб...

Ще кілька років ходила на роботу, але вже не в ланку — сторожувала на корівнику. Там було спокійніше. Майже не говорила ні з ким, просто мовчки кивала головою, щось потроху і вдома робила по господарству, але скоріше за звичкою, аніж відчуваючи потребу. Поступово вживалася в свою самотність, хоч і не розуміла, як і для чого живе.

— Скриплю собі, як старе дерево. Ніяк буря не зломить, — говорила, коли хто питав про здоров’я.

Так проходив рік за роком. Тодося постаріла, зовсім зігнулася, як і її хата, й повітка, і криниця. Майже увесь город віддала сусідці Ользі, а собі лишила клаптичок, то тепер молоді сусіди помагали засаджувати його весною і збирати восени. А полола помаленьку сама: то на стільчику, то на паличку спираючись.

Як був ще колгосп, то бригадир навідувався, казав, коли топливо завезуть, коли зерна якого випишуть чи соломки. А тепер усе перекрутилося: ні влади, ні ради. Опустіло село — молодші роз’їхались по заробітках, по містах, а старі вимирають потроху або зовсім немічні стали. А вона все живе...

Теплої пори Тодося виходила на вулицю і годинами сиділа на колодці під старою липою. До неї усі вітались, дехто зупинявся, щоб словом перекинутись, — відповідала, хоч пізнавала не всіх, та пильно вдивлялась в кожного добрими, вицвілими від горя і старості сірими очима. Але у селі всі знали Тодосю Чайчиху...

Вертатися у свою пустку не хотілось, проте верталась бо знала, що там її чекають сини й чоловік на фотографіях, прикрашених старовинними рушниками. І батько, й сини були майже одного віку...

А того дня їхав повз двір Степан Гладун своєю конякою та й гукнув до старої:

— Бабо Чайчихо, а чи не треба чого у селі? Я мимо сільради їду, то підвіз би, і назад заберу, як захочете.

Вона й погодилась, бо треба було узнати в сільраді, чи скоро завезуть топливо — вже ж літо кінчається, а ніхто не кує ні меле. Може, забули про бабу? Запнула чистеньку хустину, взула новіші капці. Степан підсадив на воза та й поїхали.

До голови сільради зайшла не зразу — зайнятий був. Вона його ще толком і не знала, бо був не місцевий, недавно переїхав, казали люди. Увійшла, поздоровалась, але він не відповів, а тільки кивнув головою і рукою махнув, щоб сідала: якраз телефон задзвонив. Закінчив розмову, повернув голову, глянув, наче крізь стіну, і відразу:

— Чого ви хотіли, бабо?

— Та я, сину, хотіла про топливо узнати, чи скоро привезуть? Боюсь, щоб холода й негода не застали, бо у нас вулиця така, що не проїдеш тоді.

— От нема вам чого робить, чи що? Тільки голову даремно морочите! Буде наряд — завеземо вам дров. Це ж не тільки від мене залежить, ясно? Ви ж не одна така! Ну, все у вас?

— Усе. Вибачте, що потривожила. Вибачайте. А й справді одна. Одним одна.

Важко піднялась, помалу вийшла з сільради, наче облита крижаною водою.

Надворі якось потемніло, аж моторошно — надходила гроза...

Опустилась на лавку за парканом, не маючи сил іти далі, наче не чула й не бачила нічого од тієї гіркоти, що наповнила душу.

Отямилась від знайомого привітного голосу поштарки Насті, яка тримала за руку, питала про здоров’я, повідомляла, що дядько Петро Нездолій переказував: хоче їй рубаних дров привезти й гостинців цілу торбу. Мовчки кивнула, потеплішала на лиці чи то від ласкавого голосу Насті, чи від сонячних зайчиків навколо її постаті.

Під’їхав і Степан Гладун, щоб забрати Тодосю додому, теж про щось питав і розказував, але Чайчиха все мовчала...

«Якби була знала, що тут така біда...»

(Кривда)

Пам’яті моєї тітки Є. А.

Битком набитий старенький автобус, здригаючись і підскакуючи на вибоїнах, здавалось, от-от мав розвалитися, та все ж поволі просувався вперед, аж поки не зупинився на краю села.

Того року осінь так щедро дарувала дощі, що земля не висихала, а тому йти ввечері сільською «розквашеною» дорогою було для мене справжнім випробуванням. Власне, дороги, як такої, взагалі не було: розбита тракторами й машинами земля блищала калюжами. Очевидно, десь існувала й протоптана стежка для освідомлених місцевих перехожих, але я, «чужа», не змогла її знайти.

Темне осіннє небо, вкрите суцільними погрозливими хмарами, наче підганяло мене, а тому я мимоволі пішла швидше, вже не розбираючи дороги: то по калюжах, то по бур’янах, аж поки не вибралась-таки на якусь протоптану стежечку вже на підході до знайомої хати.

Тітка Ганя була молодшою сестрою моєї мами і моєю хрещеною матір’ю. Мене вона завжди називала «дитино», «дочко», чекала так, як і своїх дітей, яких доля, за словами тітки, «розкидала по світах». А я її, як і маму, називала на «ти», а інколи просто — Ганя.

Коли я нарешті подолала розгрузлу дорогу і увійшла в хату, тітка тільки сплеснула руками: чоботи по коліна в грязюці, одяг в реп’яхах, заляпаний «по саму шию». Поки чистили, мили, розвішували речі сушитись, я й не звернула уваги, що тітка, зазвичай така балакуча, жартівлива, виглядала дещо пригніченою.

Швиденько помившись, я виклала привезені гостинці, а тітка приготувала вечерю. Нарешті ми сіли за стіл. Я вдивлялась в дороге обличчя, слухала якісь сільські новини про далеких родичів, сусідів, козу, а відчуття тривоги не покидало: вона й справді виглядала змарнілою, а в очах ховалась якась гіркота й смуток. Не наважувалась запитати першою — чекала, що сама розкаже, адже у нас і справді були дуже довірливі стосунки.

Поприбирали зі столу й сіли удвох на теплій лежанці. У хаті було затишно, тихо, тільки насторожена осіння темрява мовчки заглядала у вікна; десь по селу валували собаки, озвався й тітчин Джерік у дворі.

Кілька хвилин ми просто сиділи й мовчали. Потім я тихо погладила натруджену шкарубку руку: поліартрит ще більше спотворив пальці, а вени аж пороздувались. Жаль торкнув серце: скільки ж випробувань випало на долю цієї жінки! Під час війни в хату, де була майже уся наша сім’я, потрапив снаряд, і тітку, ще зовсім молоду дівчину, тяжко контузило: повністю присипало землею, травмувало спину й голову. Власне, я й стала її рятівницею, бо мене, чотирирічну дитину, викинуло вибуховою хвилею в іншу кімнату, а там, опинившись у мороці, серед криків і стогону поранених, я й собі стала кричати, кликати маму. На щастя, маму лише оглушило вибухом, а тому вона, вибравшись з-під уламків та лахміття, стала відразу ж розшукувати тих, що були в кімнаті до вибуху. Через якихось 15 хвилин знайшли тітку Ганю і ледве привели до тями — почала задихатись, присипана землею.

Усе життя вона тяжко працювала і вдома, і колгоспі. Спочатку великою сім’єю жили з чоловіком у старенькій хаті, а потім «стяглися» на нову, побудували повітку, виростили чотирьох дітей. Скільки й пам’ятаю, то все вони були у роботі, і в колгоспі, і вдома. Чоловік був комбайнером і за сезон жнив ставав зовсім чорним і сухим — випалювався на сонці.

Незважаючи на вічну заклопотаність і втому, тітка майже ніколи не втрачала бадьорості духу, привітності, а особливо — любові до дітей. Як же вона вміла їх «чукикати», бавитись з ними! Може, тому що в молодості у дит’яслах працювала? Але скоріше, від щедрості душі й природної доброти. Влітку, бувало, позвозять їй усіх внуків, а ті бешкетують, роблять шкоду, вередують, а бабця без ніякого зла усіх мирила, розказувала, повчала, та, саме головне, — ніколи не нарікала, що діти завдають їй мороки. Відколи й пам’ятаю себе, тітка водилась з дітьми, в тім числі й зі мною, перешивала платтячка, чомусь учила, щось підказувала. Здається, вона й сердилась на малечу жартома:

— Ну, що ж оце ти наробив (чи наробила)? А щоб тебе дощ намочив! Хіба ж так можна? Ах ти ж морока отака шкодлива! Ось зараз знайду дубчика гарного або кропиви нарву!

Це були типові погрози тітки Гані внукам, але вони, як правило, закінчувались миром.

І ось зараз ми мовчки сидимо на теплій лежанці, я обіймаю худенькі плечі, її згорблену від тяжкої праці спину, заглядаю у вічі:

— Що з тобою? Щось болить?

— Та, Тетянко, нічого такого. Старість прийшла, то й болить усе. Од цього ж нікуди не дінешся.

— Ні, я відчуваю, щось трапилось-таки. Розкажи!

Тітка кілька хвилин мовчить, а потім, не піднімаючи голови, якимось придушеним, наче не своїм, голосом через силу видавлює з себе:

— Знаєш, дитино, я тижнів три тому мало руки на себе не наложила.

— Боже мій, що ти таке кажеш? Як це так? Як ти могла подумати про таке?

— Та так воно вийшло. Не думала і не гадала, що до такого дійду...

— Та розкажи ж толком, що трапилось?!

І тітка почала розказувати...

Тієї дощової осені колгосп (він ще доживав віку) дуже затримувався із збиранням урожаю, хоч, правду кажучи, й особливого робочого настрою у людей давно вже не було: голова колгоспу, знову «заїжджий», не сільський, більше слідкував за тим, щоб собі побільше урвати, а не про урожай і колгоспників подбати. Ото й робилося все на хіп-хап — аби з рук.

Соняшники збирали пізно, тому багато рослин уже попадало, а повторного підбирання, звісно, не провели. Стали через деякий час люди виходити на лан і вибивати насіння з тих шапочок, що ще не погнили від дощів. Тітка ніколи не ходила в поле: далеко і якось незвично. Але того дня вийшла провести сестру, яка проживала на хуторі, кілометрів затри, а заодно й провідати могилу чоловіка на цвинтарі.

Проходячи повз соняшниковий лан, побачила людей з мішками, торбами, котрі збирали шапочки, заодно вилущували насіння. Постояла, а потім вирішила й собі зайти: хай буде що лузати взимку. Відповідної «тари» не мала — так собі, невелику торбину. Хороших соняшників майже не лишилось, але півторбинки налущила та й пішла помаленьку шляхом додому, несучи торбину на зігнутій руці. Обігнало кілька односельців на велосипедах, до яких були прив’язані туго набиті мішки.

Та ось позаду почувся гуркіт мотора, і біля неї різко загальмував «бобик» голови колгоспу. Сам і за кермом сидів, і як завжди «під газком»: голова ніколи не обминав нагоди перехилити чарку. Відчинилися дверцята машини, вивалилось важке тіло, ще більше почервоніло одутлувате обличчя. Не відповівши на привітання старої, голова гаркнув:

— Що, бабо, колгоспне добро розкрадаєш?

— Та Господь з вами, Максиме Гнатовичу, хіба ж я крала — просто підібрала кілька голівок соняшника. Воно ж однаково згниє під дощем. Ви ж самі бачите, що люди давно вже ті соняшники підбирають. Скільки ж я тут взяла?

— A-а, так ти ще й виправдовуєшся? Стара, а злодюгою стала. Усі ви тут одним миром мазані: злодій на злодієві. Та я тебе на чисту воду виведу! Перед усім селом вистрамлю: і в газеті напишуть, і на плакаті коло контори тебе розрисуємо, щоб усі бачили.

— Побійтеся Бога, Гнатовичу! За віщо! Я ж проробила в колгоспі більше тридцяти років, і в ланці, і на фермі. Ніхто про мене зроду поганого слова не сказав. За що ж ви так на мене? Пробачте вже, згляньтесь на мою старість...

— Ото, щоб знала, як виправдовуватись і щоб другим неповадно було. Одну накажу, як слідує, то й другим буде зась!

Голова вирвав з рук оторопілої жінки злощасну торбинку, жбурнув її в машину і, з трудом втиснувши своє тіло за кермо, рвонув з місця, оббризкавши стару водою й грязюкою...

— Не знаю вже, як я тоді й додому доплентала, — вела далі невеселу мову тітка, раз по раз втираючи сльози. Якось мені раптом усе наче потухло всередині: от немає сили, от-от упаду отут, на шляху, і лежатиму дровинякою, поки й задубію. Але якось-таки добрела з Божою поміччю додому. І так мені стало і боляче, і страшно, — лежу цілу ніч без сну й думаю: а що, як і справді ославить на все село? Соромно ж буде і перед людьми, і перед дітьми та внуками! А в нього розуму на це хватить... І, головне, за що? Віриш, дитино, таке на мене найшло: от не переживу сорому, зроблю щось собі, щоб не дожити до ганьби... Ледве діждавшись ранку, пішла до сусідки Марусі, розказала їй, як було. А та давай мене умовляти й лаяти заразом. Мовляв, усі, бабо Ганю, знають і вас, і голову нашого розпрекрасного. Розумний, мовляв, не повірить, а дурний — не подивує. Так він по-людському ніколи й не говорить: усе з лайкою, образами. Як тільки терплять люди?

— Отак я помучилась ще з тиждень із своєю гіркотою, але було все тихо: ніхто нічого про мене ні згадує, ні пише. Та хай би воно, те насіння, йому на пні згнило, як і отой невикопаний лан буряків, що переорали цієї весни...

Тітка нахилила голову й замовила. Я теж трохи помовчала, а потім спокійно й твердо сказала:

— Тьотю Ганю, тебе ж і справді у селі знають краще, як його, причому знають, що ти добра й порядна людина. І навіть якби написав, як нахвалявся, то скоріше б викликав людський осуд на себе. Може, й з іншими людьми він так говорить, то хіба вони так усе до серця беруть?

— Ой, дитино, у селі голова — уся влада: і цар, і бог. Бояться його люди, от і все. А що деякі не звертають уваги на образи й матюки, то їм байдуже: голова собі усе з колгоспу тягне, і вони мовчки тягнуть. Але добре, що так обійшлося. Ось уже два тижні пройшло, а згадую — пече мене та кривда, мучить. Якби була знала...

Пройшло вже кілька років. Розвалився до кінця й без того розвалений колгосп у цьому віддаленому, забутому Богом селі. Більше стало хатів-пусток, зяють вирваними вікнами й дверима колишні ферми і обростають непрохідними бур’янами.

Не стало й тітки Гані. Пішла у кращий світ, склавши свої натруджені руки, оплакана дітьми і внуками, вшанована односельцями. А кривда ще й досі живе у цьому скривдженому, спустошеному селі...

«Човен хитається серед води...»

Коли приходиш на роботу в школу без жодних навичок, досвіду і впевненості, маючи лише диплом про вищу освіту, то обов’язково проймаєшся особливим магнетизмом до старших і мудрих колег, тим більше, якщо й вони не обходять тебе увагою.

Таким був колись для мене незабутньої пам’яті Петро Якович Гришко  — учитель української мови і літератури. Високий, підтягнутий, завжди при краватці, спокійний і по-особливому доброзичливий, він мимоволі привертав увагу. Сам і підійшов познайомитись, запитав звідки родом, де навчалась, де буду жити, а насамкінець промовив підбадьорливо:

— Головне, не треба боятись і опускати руки після перших невдач: не святі горшки ліплять. Пройде рік-два, старатиметесь, то й ви станете тертим калачем! Аякже!

По-дружньому потис руку, тепло посміхнувся, побажав успіхів і пообіцяв підтримку.

Згодом я переконалась, що це були не пусті слова: коли й за чим не звернешся — уважно вислухає, щось порадить, підкаже. У нього, виявляється, було таке неписане правило — допомагати молодим, підгримувати їх. Бувало каже:

— У молодого спеціаліста завжди є недоліки. Можна легко до чогось прискіпатись, підтяти людині крила па самому злеті. Так не годиться! Ти спочатку навчи молодшого колегу, допоможи йому, а тоді вже з нього й питай!

Вже в перші тижні роботи я звернула увагу, що коли до вчительської заходив Петро Якович, то усі якось мимоволі підтягувались: припинялись, як він казав, «базарні розмови». Саме до Гришка звергались, питали його думки стосовно цікавих газетних публікацій, нових книг чи телепередач. І виступи його на педрадах та різних семінарах були ґрунтовними й глибокими. Він багато читав, працював над собою, але, мабуть, річ була, передусім, в тому, що Гришко належав до педагогів, які поважають свою працю й пишаються своїм призначенням — давати знання. Та й починав він своє вчителювання ще до війни у селі і був там чи не єдиною «культурною силою». Ішов такий учитель вулицею — і всі кланялися, виявляючи повагу. Але ж її спочатку треба було заслужити!

Учні Гришка дуже поважали, хоча й побоювались: ніколи й нікому спуску не давав, був дуже вимогливим, але справедливим. Даючи глибокі знання, він, що найголовніше, вчив дітей мислити, правильно висловлюватись. Навіть у нелегкий час спочатку сталінських, а потім і брежнєвських утисків Петро Якович учив шанувати рідне слово, відчувати його неповторну мелодійність і красу. Проте ніколи не приховував, що йому більше подобається працювати зі старшокласниками:

— Більше простору й стеля вища, — говорив, наче виправдовуючись.

Незважаючи на деяку суворість і високу вимогливість, Петро Якович володів неабияким почуттям гумору, любив пожартувати в компанії, а інколи — й на уроці. Та й мова у нього була соковита, барвиста, переплетена такими перлинами прислів’їв, приказок, що вже цим привертала увагу.

Якось під час уроків я йшла шкільним коридором і раптом десь за дверима пролунав вибух сміху, а за ним ще і ще. Сміялись «хором», від душі. Я здивовано зупинилась, а класний керівник 10-Б, проходячи мимо, спокійно пояснила:

— Це, мої з Петром Яковичем. Видно, Остапа Вишню слухають. Він не гірше актора Паламаренка уміє читати — заслухаєшся!

Я наблизилась до дверей, прислухалась, не приховуючи зацікавленості. І справді, голос учителя звучав дуже артистично: «Качка, як відомо, — птах. Вона — літає».

Траплялися з ним і курйозні випадки. Зіткнулася якось під час уроку в коридорі з сином моїх тодішніх сусідів Толиком Музикою. Це був відомий на всю школу бешкетник, але водночас і найкращий знавець техніки. Крім автомашин і моторів, його мало що цікавило. Цього разу хлопець брів попід стіною, опустивши голову, явно з почуттям провини. На моє запитання, чому гуляє, відповів нехотя: «Та, Гришко вигнав».

Па перерві я підійшла до старою вчителя, знаючи, що він рідко вдавався до «репресивних» дій.

— Що там трапилось із Музикою, Петре Яковичу?

— Трапилось! Не втримався, голубонько, чесно зізнаюсь: довів-таки. Я їм кришталево чистий образ Оксани розкриваю, а він повернув голову і — «ги-ги». То я й звелів йому: «Встаньте й вийдіть!»

Слід сказати, що Петро Якович завжди звертався до учнів тільки на «ви», чи то були випускники, чи «п’ятачки».

Через деякий час я дізналась, що наш Гришко ще й співає гарно. Його чистий, оксамитовий баритон приємно виділявся у чоловічому хорі, коли готувались до огляду учительської художньої самодіяльності.

Одного разу ми чекали репетиції і сиділи, щось просто наспівуючи. Петро Якович раптом попросив:

— Ану, хлопці, давайте моєї улюбленої!

І не чекаючи згоди, почав сам:

Човен хитається серед води.

Плеще об хвилю весло.

В місячнім сяйві біліють хати,

Видно далеко село.

Чоловіки дружно підхопили, і знайома мелодія покотилась залом, зазвучала якось особливо, задушевно, наповнюючи душу теплом...

Усі знали, що Петро Якович — пристрасний рибалка: як тільки є часинка — відразу ж на станок з вудочками. Мабуть, тому й хату побудував недалеко від ставка, щоб перебувати поближче до рідної стихії. Залежно від часу й погоди старий сидів на березі під вербою або у невеличкому човні серед ставу. Дружина його Олена, теж Яківна (так сталося!), ніколи не заперечувала, щоб чоловік годину-другу відпочив на свіжому повітрі — не так часто це траплялося, зважаючи на безкінечні зошити з творами, диктантами, переказами, уроки, наради, семінари, словом, — усе те, що наповнювало учительські будні. От уже влітку — то інша річ!

Жили Гришки вдвох — єдина донька з сім’єю мешкала в Харкові. В родині панувала злагода: подружжя постійно зворушливо піклувалося одне про одного, особливо, коли хто занедужає. Частіше це траплялося з Петром Яковичем — давали про себе знати старі фронтові рани.

Ішов час. Я й справді стала «тертим калачем», бо завжди одержувала підтримку й пораду від колег, а в першу чергу — від Петра Яковича. Саме завдяки йому я навчилась не тільки «бачити» дітей, розуміти їх, а й по-новому прочитала безсмертні Тичинині «Сонячні кларнети», чудову поезію Рильського і соковиту прозу Стельмаха...

Та якось я зайшла в учительську і побачила, що Гришко сидить непорушно за столом, тримаючись обома руками за голову. Він (так незвично!) не підняв очей, на моє привітання не відповів. Потім повільно підвівся, накинув пальто і вийшов на подвір’я.

Всезнаюча секретарка Галя пояснила:

— Це у нього приступ сильного головного болю. Буває таке, особливо, як перевтомиться. Йому ж трепанацію черепа робили після війни у госпіталі. А ви не знали? Там же з правого боку шрам видно!

А через кілька днів Наталка, староста 10-Б класу, вискочила з уроку української літератури перелякана і спантеличена: їх улюблений учитель, раптом обірвавши розповідь, застиг непорушно, дивлячись очима, наче крізь стіну, не реагуючи на звуки. Побігли в медпункт, але поки медсестра піднялась на другий поверх, Петро Якович уже прийшов до тями. Він нічого не пам’ятав і дуже здивувався, побачивши медсестру на дверях. Таке з ним трапилося вперше, а тому вирішили, що це випадково. Та десь через місяць приступ повторився, а потім — знову. Стало ясно, що стан здоров’я погіршився.

Звернулися до лікарів, скликали консиліум, запросивши спеціалістів з області, і прийшли до невтішного висновку: серйозні порушення в системі кровообігу внаслідок поранення і перенесеної операції.

Гришка поклали у госпіталь для ветеранів, але після лікування йому було рекомендовано залишити роботу...

Наближався кінець навчального року, а за ним — екзамени, випускний вечір. Гришко вийшов на роботу, тримався бадьоро. Усі знали, що він іде на пенсію, хоч розмов на цю тему уникали.

Літо збігло, як завжди, непомітно, а з настанням вересня старий учитель все більше часу проводив на човні посеред ставу. Дружині казав, що звідти його не так кличе шкільний дзвінок. А може, просто тікав від безцеремонності й зайвих розпитувань знайомих...

Ми зустрілися з ним випадково. Вигляд мав якийсь змучений — постарів, схуд, зникла ота підтягнутість і стрімка розгониста хода. Петро Якович був не тією людиною, яку втішають, — сам міг будь-кого втішити й розрадити. Тому поговорили про речі другорядні: погоду, книги, новини в місті і в школі. І раптом він без особливого зв’язку сказав:

— Знаєте, я тверезомисляча людина. Усе на світі колись закінчується. Хотілось би, ясна річ, щоб не так раптово, але... Оце учора сиджу в своєму човні, і раптом чомусь зринають у пам’яті оті рядки з моєї улюбленої поеми Павла Тичини «Похорон друга»: «Ти славно вік одробив...»

Я спробувала щось сказати тепле, хороше, щось заперечити, але, очевидно, не зуміла... Петро Якович мовчки вклонився, посміхнувся якось загадково і пішов собі...

...Того жовтневого дня розгулялося бабине літо. Сонечко пригрівало ласкаво, голублячи пізнім осіннім теплом. На чистому плесі ставка з’явилося кілька човнів. Рибалки помахом руки, а то й вигуками звично вітали один одного.

Через деякий час той, що був зі своїм човном найближче, звернув увагу, що Гришка не видно. Почекав, ще раз глянув: ні, не сидить старий учитель у човні! Взяв весла і підгріб ближче. Учитель лежав непорушно, без ознак життя. Хвиля тихенько погойдувала човен серед води, шелестіли очерети, низько хилили віти верби, неначе віддаючи йому останню шану.

«І вишите моє життя на ньому...»

Канали людської пам’яті наскільки глибокі й звивисті, що, мабуть, жодному новочасному технічному пристроєві не вдасться прочитати до кінця все те, що пишеться й карбується там роками, ховаючись у глибинах, тонучи, як у воді.

Дитяча пам’ять ще більш надійна й глибока, чого ми, дорослі, інколи й недооцінюємо. В ній ховається так багато цікавого, значущого, що люди і не усвідомлюють цього упродовж багатьох і багатьох років життя. І вже потім, з часом, коли навчишся бачити далі й розуміти глибше, виринає в пам’яті якась згадка, подія чи зустріч і починає хвилювати тебе, проймає серце щемом або просто будить спогади й роздуми...

Було мені тоді дев’ять чи десять років, пам’ятаю, що навчалась ще в початкових класах і потоваришувала з однокласницею, яку звали Фросинка. Власне, я спочатку й увагу на неї звернула саме через ім’я — нечасто так називали дівчаток в моєму селищі.

Вона була висока, худенька, дуже серйозна й небалакуча, але вчилася гарно, як і я, любила чигати. Інколи ми разом ходили до бібліотеки, а по дорозі розмовляли. Фросинка кілька разів заходила до мене додому по книжки, але ненадовго, бо їй не дозволяли затримуватись. А жила вона далеченько від мене.

Одного разу влітку я вирішила занести їй нову книжку, про що ми домовилися раніше. Фросинка розказала, як знайти їхню хату. Та я її відразу впізнала: велика, гарна, дах критий оцинкованим залізом, що на ті часи вже було свідченням достатку. Власне, у дворі було дві хати: стара, де, як сказала Фросинка, жили дід з бабою, й нова, де жив син (батько Фросинки) з сім’єю та його менша незаміжня сестра. Як я зрозуміла, порядки в сім’ї були аж надто строгі й встановлювались вони в основному бабою Настею.

Гуляти в хаті і водити туди подруг не дозволяли — тільки в дворі. Того дня вдома нікого не було, і подруга все ж завела мене в хату. Не приховуючи зацікавленості, я стала роздивлятись.

Кімнат було аж чотири, всі високі, просторі. В кухні, попід самою стелею, були полиці, на яких виставили старовинні тарілки, тарелі й миски. Мабуть, ними ніколи й не користувалися, бо Фросинка сказала, що то ще від прабаби лишилося. В «чистій» кімнаті були старі ікони, фотографії на стінах, а лавки дбайливо застелені барвистими домотканими ряднами й доріжками — усе аж око вбирало. Такі ж добротні яскраві покриття на лежанці й дерев’яних ліжках в іншій кімнаті. Було чисто й холодно, аж моторошно, через відсутність сонця — його світло майже не пробивалося через щільну тінь дерев, які обступали хату. Сутінки ховались по кутках, і здавалося, що в хаті зачаїлось щось таємниче й недобре.

Я вже хотіла виходити, але випадково мій погляд упав на стіни кімнати. Я мимоволі підійшла ближче до напіввідчинених дверей. Захопило дух: таких рушників я ще ніколи не бачила. Вишиті вони були не просто гарно, а досконало. Хміль, виноградні грона, зозулі на калинових гілках, рожі й півні — усе в чорно-червоній барві. Очей не можна було відірвати від тієї дивовижної краси!

Я стояла й дивилась, забувши, що треба йти. І раптом побачила щось зовсім інакше, навіть дивне. Це був рушник, вишитий лише чорними нитками: узор з виноградного листя, а впродовж — ще один, але якийсь дрібний, невиразний. Підійшла ближче, а то не узор, а літери, вишиті щільненько так, в рядок. Стала читати: «Ростив мене батько як високу тополю». — було написано на лівому полотнищі, а на правому — «та віддала мати у тяжку неволю».

— Що це? — запитала я.

— А то моєї покійної тітки Марійки, батькової сестри, останній рушник, — відповіла Фросинка.

— А чого ти кажеш «останній». Чому я про неї не чула?

— Та і я не дуже що знаю, але мама якось розказувала, що баба Настя силою віддала Марійку заміж у заможну сім’ю: Марійка була найстаршою в родині. Дід Андріян був проти, але нічого не міг вдіяти. Знаєш, яка наша баба... Це майже всі рушники Марійчині, а отой, чорний, вона вишивала перед весіллям...

— А що з нею трапилося, Фросинко?

— Кажу ж, що не дуже що знаю. Не говорять про це у нас. Начебто Марійка й року не прожила після одруження. Пішла взимку до ополонки сорочки полоскати, застудилась, а невдовзі й померла...

Дід після смерті Марійки знайшов рушника і сам повісив його у кімнаті. А баба Настя сюди майже й не заходить.

Сонячний промінь пробився крізь щільну завісу листя, ковзнув по підлозі, по стіні, а далі — по рушниках і зупинився на Марійчиному. Мабуть, як і я, відчув чорну гіркоту, сховану в квітках і маленьких літерах.

Небо життя мого

(автобіографічні нариси)

Моїй дочці Лесі — з любов’ю

І. Замість вступу

Коли ти вже перейшов піввікову межу і небо життя твого щодалі дихає пізньою осінню, то починаєш чітко усвідомлювати, наскільки швидкоплинне людське життя... Буває, не отямишся, як місяць минув чи рік пролетів. А інколи й тиждень — як рік, — так багато всього нагромадилось!

З часом окремі події забуваються чи дрібнішають, а інші — навпаки, врізаються в пам’ять і залишаються в ній назавжди, зринаючи інколи в спогадах то гірким, то солодким щемом.

Якось один філософ сказав, що людині обов’язково треба жити у трьох вимірах — минулому, сучасному й майбутньому. Мабуть, правильно, бо без цього міліє душа людська, спрощується, нівелюється. Шкода тих людей, що живуть лише сьогоднішнім днем...

У кожного є дитячі спогади, чіткі й нечіткі, щасливі й нещасливі. Вони випливають із глибинних сховищ пам’яті у якомусь незвичайному голубувато-рожевому мареві, неначе кадри казкового фільму: одні неясні, уривчасті, а деякі — яскраві, виразні, озвучені голосами людей, які вже давно зникли з твого життя.

В далеких спогадах мого дитинства мало радості, світла й тепла — більше темряви, холоду й страху... Можна сказати, що воно було, як і у переважної кількості дітей мого покоління («передвоєнної випічки», як сказав колись один мій знайомий поет),сірим, безпросвітним. Якщо зважити, то наша генерація людей, народжених наприкінці 30-х, увібрала в себе і моторошні, як для дитячого сприйняття, події воєнного лихоліття, і не менш виснажливо тяжкі повоєнні роки. Ми занадто довго не знали, що таке мир і благополуччя: до війни були ще просто малими, а в умовах війни і безрадісних повоєнних років розгубили дитячу безпосередність...

Тому я щиро сподіваюсь, що мої спогади знайдуть достойний відгук передусім в серцях моїх ровесників, зболених втратами й безкінечними випробуваннями, а також у серцях їх дітей, якщо дехто з мого покоління уже пішов із життя, так і не зумівши чи не встигнувши розповісти проте, як непросто складалась його дорога.

Святе Письмо стверджує, що немає на світі нічого нового, такого, що не було б уже сказане чи зроблене. Це, звісно, правда, але правда й те, що кожна людина — творіння Боже. Вона не схожа на інших, цілком оригінальна й неповторна. А тому так багато слів і думок, перепущених через призву окремого якогось чутливого людського серця, стають таки неповторними, втілюючись у фарбах, музиці, слові.

Час від часу вони відлунюють у серцях споріднених і духовно близьких, і тоді це породжує радість відкриття й щастя спілкування.

Саме усвідомлення цього і привело мене до непростого рішення — написати ці спогади.

II. Корені

Ой, роде мій красний,

Роде мій прекрасний...

з пісні

На жаль, я не належу до числа тих людей, котрі знають своїх предків до п’ятого чи шостого «коліна» генеалогічного дерева. Маю точні відомості, що мої прапрародичі були кріпаками, причому більш достовірні — про історію маминого роду. Багато чого розказав прадід Євлампій Данилович, сином якого, був Андрій, мамин батько.

Скільки й пам’ятаю його, був зовсім сивий, з охайно підстриженими вусами й бородою і добрими синіми очима. Кремезний, середнього зросту, неквапливий, дуже привітний і людяний. Доживши до глибокої старості (90 років), зберіг добру пам’ять, інтерес до життя. Здається, знав усіх у селищі. Коли йшов помаленьку дорогою, спираючись на паличку, всі до нього віталися, й він статечно відповідав, а як не впізнавав кого з молодших, то обов’язково питав: «А чия ти, дитино (сину)? Хто твої батьки? A-а, то це твій батько Якилину Коваленкову держить (одружений)? Знаю, знаю, аякже, я й діда твого знав. Ну, то йди з Богом. Мабуть спішиш?» Якщо ж людина не поспішала, то обов’язково розпитував про родичів, старшим поклін передавав.

І сам теж вітався з усіма, а коло якого двору й пристоював, якщо хазяїна бачив. Слова прощання й привітання вживав особливі: «Здорові були! Бувайте здорові! Ходіть здорові! Ходіть з Богом! З Богом!» Причому, вимовлялися ці слова з легким поклоном, шанобливо й приязно, ще було й картуза підніме, якщо стрічалась дуже шанована людина.

Прадід був трохи грамотним, казав, що у солдатах навчили, а тому любив читати «азету», а особливо — Псалтир чи Євангеліє. До церкви ходить не любив, часто казав, що вірує в Бога, а не в церкву, бо попи здебільшого «народ обманюють».

На його долю випало багато випробувань — добра зазнав мало. Умів і любив розказувати про те, «як колись було». Жаль, що тоді, в дитинстві, я не розуміла усієї цінності його розповідей. Адже то була частинка історії Шевченкового краю.

Річ в тім, що прадід народився в селі Зелена Діброва на Звенигородщині в 1869 році у сім’ї колишніх кріпаків. Саме у це село переїхала з Керелівки старша сестра Тараса Шевченка Катерина, одружившись з Антоном Красицьким. Відомо, що Тарас часто прибігав до сестри, а вже ставши вільною людиною, побував тут в 1845 і 1859 роках.

Прадід знав чимало народних переказів про Шевченка, причому розказував усе з почуттям щирого захоплення й глибокої віри, особливо ті, де йшлося, що великий Кобзар ще довго жив серед людей таємно, переховувався, але допомагав усім...

І він, і його майбутня дружина, теж уродженка Зеленої Діброви, дуже рано осиротіли й скуштували гіркого наймитського хліба ще в підлітковому віці. Своїх батьків, Ганну й Данила, згадував прадід з теплотою, розказував, як господарювали, вчили його...

Він ніколи не нарікав на долю, атому й розповіді всі були яскраві, часом драматичні, навіть трагічні. Інколи замовкав, змахував скупу сльозу. Голос мінявся, ставав хрипким, приглушеним. Але розповідь завершував...

Йому часто доводилось ходити від одного господаря до іншого: там наймали тимчасово, а там — не витримував чи обставини мінялися. Були такі, що жаліли, ставились як до свого, а інші — «всяко бувало, бодай і не згадувати», казав, хитаючи головою. Інколи й били, і годували абияк. А одна розповідь вразила мене особливо.

— Десь мені вже 16-й рік пішов. І служив я тоді у Кавунів. Недобрі то люди були, і хазяйка, і хазяїн. Не було у мене просвітлої години за роботою.

А одного разу, якраз перед зимовим Миколаєм, зве мене хазяїн до хати зразу ж по обіді та й каже, щоб сідлав коня й верхи їхав на хутір, верстов сім буде, покликати родичів на хрестини. Зима того року була дуже завальна: снігу намело майже по пояс, а тут іще й вітер піднявся, почало вихрити, замітати, морозець налягав... Я спробував пояснити, що скоро сонце сяде, негода ж така, та де там! Тільки розгнівив хазяїна...

Осідлав коня та й рушив. У полі вітер ще дужче пронизував, снігом очі засипало, а кінь з трудом переступав по заметах. Видно, я трохи збився з дороги, бо відразу поїхав навпрошки—думав, що швидше буде, аж тут і стемніло. Пустив я поводи і вже не сидів, а майже лежав, притулившись до теплої шиї коня. Мабуть, ще трохи — той упав би, замерз у полі. Та кінь добрий був, розумний, ось він і привіз мене на хутір у той двір, де не раз бував. Я не міг злізти — упав з коня, а хазяїни якраз поралися, побачили, підняли, спочатку снігом одтирали, а потім — горілкою, одігріли, переодягнули. Як очуняв, то зразу ж хотів назад їхати, але не пустили, повезли назад уже другого дня своїми саньми ще й перед хазяїном заступились за мене...

Прадід дослужив у того хазяїна до свят і перейшов до іншого, де жилось значно краще. Проте через якийсь рік, знову трапилась небезпечна пригода: пізно ввечері їхав саньми через поле і напала на нього вовча зграя. Врятували знову ж таки коні, дужі, витривалі. Він палив і кидав позад саней запалені віхті соломи, а коні щодуху мчали через поле, аж поки вовки не відстали, зачувши гавкіт собак у селі...

Після військової служби прадід залишив назавжди Зелену, став працювати спочатку в економії, а пізніше — на жомовій ямі цукрового заводу. А там теж усього було: і підводи душили, і падав під коні, бо й буряк, і жом доставляли тільки возами, тому скупчення було неймовірне. Я не раз розпитувала прадіда про кріпаччину: що од батьків чув, що люди казали. Проте він мало згадував такого, що могло б тоді вразити мене, зважаючи ще й на вік, на досвід. Запам’яталось тільки те, що повторював часто: «Ну, що з тих балачок про волю? Що та воля, як землі не дали? Ото й гнули спину, то на панів, то в наймах...»

Саме через безземелля вони з дружиною й працювали в економії, залишивши рідне село. Купили невеликий клапоть землі, побудували хату, стяглися на корову й коней, але вважалися бідними, бо якась десятина — дві землі не могли забезпечити сім’ю.

Молодший брат прадіда ходив на заробітки аж у Таврію й Бессарабію, а тому їх обох по-вуличному стали називати Басарабами. Ця традиція «вуличних псевдонімів» вкоренилася, очевидно, ще від запорізьких часів, коли справжні прізвища зумисно приховувались.

Брати оселилися поруч, обоє мали дуже мало присадибної землі. Так сталося, що молодший помер досить рано, а його сім’я продала хату недобрим людям, з якими відразу ж склалися напружені стосунки.

Я й досі з болем і страхом згадую постійні щорічні баталії між сусідами за межу восени чи весною, коли орались городи, а молодший і значно агресивніший сусід «ліз на груди», приорюючи собі якихось 15-20 см. От якоби їм зараз жити, коли гектари землі гуляють, нікому не потрібні, забруднені й занедбані...

Прадід по лінії маминої матері, бабусі Марини, Варфоломій Кравець, вважався заможною людиною, бо мав кілька десятин землі, тримав чимало скотини, а певний час навіть був старостою села. Правда, був неписьменним, але носив на грудях мідну бляху, а на паперах замість підпису ставив хрестик.

Я не пам’ятаю ні його, ні прабаби Ганни, ні старших синів із цієї сім’ї — вони пішли з життя ще до мого народження. Мама інколи згадувала свого аж надто суворого діда, а решту я знаю з розповідей бабці Марини. А розказувати було що!

Сім’я була дуже велика: одинадцять дітей, з яких восьмеро вижили й стали дорослими. Як же вона жила, ця заможня сім’я? Коли бабуся згадувала про часи своєї молодості, то з властивою їй емоційністю повторювала:

— Ну, хіба то куркулі були? Злидні, а не куркулі! Злидні! Спину гнули від ранку до вечора, світу Божого не бачили. Оце зараз — справжні куркулі!

Якщо зважити, що ці спостереження з’явились у неї десь наприкінці 60-х років, то не важко уявити, якими б вони стали нині, коли новочасні куркулі обросли не тільки «хатинками на 8-10 кімнат», парканами, машинами, сараями, а й охороною, наймитами.

Слід сказати, що у сім’ї Варфоломія Кравця порядки були аж надто суворі: кожен знав свою роботу і виконував її без нагадування. Звечора вносили пару сіток соломи, застеляли ряднами, клали кожухи, старші діти лягали спати покотом, менші — на печі, лежанці, батько — на ліжку, мати — на печі або на топчані. Вранці солому спалювали, гріли хату, варили сніданок. Хлопці, часто разом із наймитами, порались коло худоби, коло реманенту, а дівчата— на кухні, по хаті. Вдень усі пряли й шили (взимку) або працювали на полі. Мати давала лад у хаті, батько — надворі.

Хлопці «по кілька зим» ходили до школи, а дівчата — жодна. Слово батька ніколи не обговорювалось. Він дбав про дітей по-своєму, намагався одружити їх вигідно, бо розумів, що землі усім не вистачить. Тим-то сімейне життя більшості дітей розминулося із щастям...

Найстаршу дочку Варку віддали заміж у сусіднє село за сина дуже заможного чоловіка — у них була не тільки земля, а й власний млин — вітряк. Видно, дуже кепсько їй там жилося, бо інколи приходила, щось тихо розказувала матері, плакала, просилась хоч одну нічку вдома переночувати, але батько ні разу не дозволив: «Іди. Твоя сім’я тепер там!»

Через якийсь рік Варка померла, застудившись взимку коло ополонки за пранням. Залишилась сиріткою дворічна дівчинка, яку ніколи не пускали до родичів мами. До речі, у сім’ї двох молодших сестер дівчатам дали ім’я Варвара.

Серед хлопців у сім’ї найбільше виділявся Уліян, і вродою, і розумом. Був грамотним, допомагав батькові розбиратися в паперах, проте і йому судилася лиха доля: батько одружив сина, вибравши заможну вдову, хоч про неї йшла дуже лиха слава. Кілька місяців опирався Уліян, та все було марно.

— Бувало, зайде в комору, щоб ніхто не бачив, — розповідала бабуся, — б’ється головою об одвірок і реве: чи то плаче, чи стогне — не вгадаєш, а тільки моторошно ставало...

Тож не було ні злагоди, ні щастя в тій сім’ї, навіть діток їм Господь не дав. Жили — кожен сам по собі. Уліян господарював, вільний час проводив з родичами й товаришами, а Марфа— в гульках і походеньках... Здогадувались, що він хотів піти від неї, особливо, коли батьків не стало, була і жінка, яку любив, але не судилося: на початку 30-х його разом із шістьма найрозумнішими й найавторитетнішими господарями змела безжальна мітла сталінських репресій. Вивезли — і жодної звістки, жодного пояснення. Як завжди, «чиста робота» «народної влади».

Не можна сказати, що сімейне життя бабці Марини й діда Андрія було по-справжньому щасливим, адже одружилися вони всупереч волі батьків з обох сторін, а це не могло не вплинути на сімейні стосунки. Та ще й час був складним: 1917-1918 роки...

Затвердженнями мами, найщасливішою була доля старшої сестри бабці — Параски. Вона одружилася по любові, була бажаною невісткою, прожила зі своїм Іваном у злагоді й мирі. Бабуся Параска завжди дуже радо зустрічала нас із мамою, пригощала, була лагідною, усміхненою. Здасться, не вміла ні сердитися, ні нарікати.

Найменша сестра, Явдоха, була дещо гоноровитою, владною. Очевидно, через усвідомлення своєї причетності до відомого в селі роду вона говорила якось єлейно, з прихованою іронією і дуже любила повчати.

В сім’ї часом із сміхом згадували про її невдалу спробу вплинути на племінника, мого чудакуватого дядька Кузьму. Явно переоцінюючи себе, він довго не міг вибрати «достойну» наречену. І от якось приходить до тітки Явдохи, котра мала визнаний авторитет порадниці, та й заявляє:

— Оце я, тітко Явдохо, надумав-таки женитися! І знаєте кого хочу сватати? Марію Турчаківну з хутора Сагайдачного! То що ви скажете?

— Боже, та що ти там знайшов?—щиро здивувалась тітка. — Ні роду, ні вроди...

— Еге, не кажіть! Якби ви знали, яка вона мені гарна! Як іде, то навіть чоботи якось блищать і пахнуть!

— Ой, сину, подумай, — знову почала тітка. — Турчаки — то такі люди, такий рід... Та про них і слова доброго ніхто не скаже. Не гоже нам з тією сім’єю родатись, послухай-но мене...

Не доказала тітка — схопився Кузьма, махнув рукою, щось крикнув про те, що ніхто його не розуміє, і, вискакуючи з хати, так хряпнув дверима, що у тітки на полицях усі старовинні тарілки зацокотіли й посунулись, а кілька—хряп додолу...

Проте до Турчаків Кузьма більше не пішов.

Бабуся Марина і її сестри були дуже різними, хоча було те, що єднало їх: передусім, почуття гідності, господаровитість, охайність, виняткова гостинність.

Бувало, як прийде літо, бабуся Марина ставить під тінистою грушею стіл, накриває його грубою домотканою скатертиною і ставить чи узвар, чи кисіль, вареники чи пиріжки й обов’язково — хліб. Все зверху накривалося кінцем тієї ж скатертини. Тільки зайде хто з родичів чи знайомих — зразу ж за стіл, а з печі дістається запечена в сметані картопля чи макітра запечених вареників, з погреба — ряжанка чи кисле молоко. Пригощає, а сама сидить, дивиться, радіє гостям.

Влітку перед хатою земля мастилася глиною так, як і долівка в хаті, щоб було чистіше. Біля входу завжди стояв тазик з водою і чистою рядниною — заходами ввечері спати, діти обов’язково мили ноги. Постіль щоденно витрушувалась, провітрювалась. Виходячи «між люди», бабуся завжди чепурилась, вигляд мала достойний, як і манеру триматися, — традиції сім’ї. Дітей, особливо дочок, виховувала строго, а внуків часто балувала, дозволяла все...

Доля склалася так, що вона овдовіла досить рано: дід Андрій, після концтабору, а потім і фронту, прожив усього два роки. Залишилося п’ятеро дітей, тяжка робота в колгоспі й вічні нестатки. Тому всі мамині брати й сестри рано пішли працювати, ніхто з них в освіті не сягнув далі шкільної парти.

Особливо тяжкими були 1947-1950 р.р. Окрім голоду, долущували податки. Найбільш болючим, як я пам’ятаю, був час, коли «обклали» кожне фруктове дерево в саду. А сад той, до слова, був справді розкішний: яблуні, груші, черешні, горіхи, вишні, сливи — все насаджено, прищеплено руками діда Андрія. Хату обступали високі ялини, аз вулиці — липи, берестки, захищаючи з поля від вітру.

Кілька разів бабуся, одержавши «рознарядку», бралася за сокиру, але дочки, мої тітки, плакали, просили зберегти пам’ять про батька. Так і залишився той сад аж до цього часу, правда чимало дерев померло від хвороб і старості, як і господарі...

Я бувала на хуторі влітку, призвичаювалась до господарства, проте моєю вихователькою й наставницею була прабабуся Агафія Дорофіївна. Скільки й пам’ятаю себе, то все з нею: в хаті, на городі, в садку, на вулиці, ходила за нею невідступно, тримаючись за спідницю чи за руку — до церкви, на базар, до сусідів «на посиденьки».

Бабуся була завжди аж надто рішучою і часто безапеляційною. Навіть ввечері, коли відчиняла кому-небудь двері, ніколи не допитувалась, хто ж прийшов. Вона мало згадувала про своє дитинство, сім’ю, бо росла коло тітки, лишившись сиротою. Одна з сестер стала монашкою, а з іншою стосунки у неї якось не складалися. Бабця втратила першого сина Серафіона: помер від скарлатини підлітком. Здається, всю любов материнства перенесла на маму — першу дочку молодшого сина, а потім — і на мене.

Проте вихователька моя завжди була дуже вимогливою й строгою: виходити без дозволу за ворота, на вулицю, «носитися з шматком», брати будь-що «без просу» заборонялося. Коли пускали гуляти до подруг, то «на часок», не більше. Гукне бабця — треба відразу ж прожогом додому, не зупиняючись, бо на другий раз не пустить. Цікаво, що бабця ніяк не могла змиритись із моїм «новомодним» на той час іменем, а тому гукала: «Свєтя!» або «Нана!»

Мене змалечку привчили подати водички, паличку, відчинити двері, принести щось із городу, а головне — вислухати старшого, не втручатись у розмови дорослих, відповідати, коли питають. Хіба не народна педагогіка?

Думаю, що організованістю, зібраністю, готовністю (чи уготовленістю) до дій я зобов’язана і їй, неграмотній сільській жінці з Шевченкового краю, яка ніколи не казала мені «одчепися», відповідала, як могла, на численні питання, володіла неймовірно (як на наш час) багатою, щедро пересипаною прислів’ями, приказками, примовками, пісенними рядками, мовою, котра наскільки глибоко наповнила мене в дитинстві, що й зараз відлунює раз по раз у спогадах, у судженнях, в прагненні висловлюватися чітко й просто.

Пройшли роки. Деякі пагони родового дерева так і не розвинулися, інші — просто відмерли, а решта — розрослись, подрібнішали, віддаляючись один від одного, гублячись у суєті й просторі...

Проте зараз я приходжу до усвідомлення, що корені мого хліборобського роду були міцними й животворними. Незважаючи на певні вади характеру, виховання, вдачі, усі мої предки були людьми добропорядними й роботящими, ніхто не став відщепенцем, а головне — не зганьбив рідної землі.

III. Хата

Напишу я слово про хату...

О.Довженко

На моє розуміння оселя, як і сімейне оточення, залишають значний слід не тільки в пам’яті, а й у способі сприйняття людиною світу.

Хата мого дитинства була стара й непоказна, вкрита соломою, перероблена з колишньої доброї хазяйської повітки. Відтоді я не люблю старих хатів. Вони викликають у мене щемливу жалість і потаємний страх: а раптом щось завалиться під час зливи або вітер зірве дах... Побоювання були небезпідставні, бо часто доводилось і відра підставляти, якщо текло, і «підшивати», якщо буря зривала кілька сніпків.

В нашій хаті постійно щось падало, тріскало, обвалювалось, обривалось. Оскільки сільські будівлі тоді були дерев’яними, без фундаменту, то й «сідали» добряче. В нашій, принаймні, вікна були майже при землі, хоча одне з них влітку відчинялось, і це мені дуже подобалось. А ще — призьба, широка, вимащена глиною, підбита дошкою, — на ній можна було і сидіти, й лежати. Інколи влітку ми біля неї снідали й вечеряли, взявши стільчики, — я, мама, прадід і прабаба. За день призьба гарно нагрівалась, і коли хто заходив ввечері погомоніти, то влітку теж сиділи саме там, на призьбі під хатою.

Мій перший досвід десятирічної мазальниці теж був пов’язаний із призьбою — дозволяли мастити глиною, вчили підводити, а потім, пізніше, навіть около (стіни) дозволяли мазати щіткою, але тільки «за хатою», не з парадної сторони.

У хату заходили через благенькі, латані-перелатані присінки — щось на зразок сучасної веранди. Потім — сіни, звідки заходили і в комору, і в хату. Двері в сіни були дуже масивні, з двома засувами. Прабаба розповідала, що після революції, коли «банда на банді була», незвані гості, знаючи, що прадід в нічній зміні на заводі, так і не змогли відірвати двері ломом, намагалися й підкоп зробити, але не встигли — сусід одігнав. Моя безстрашна прабабуся у цей час чатувала біля вікон з сокирою — приготувалась до самооборони. Пізніше були спроби забратися до хати через горище, навіть підпалити, але Всевишній був милосердним — врятував і хату, і господиню.

Всередині хата була невеликою, поділеною на дві кімнати, власне, як і більшість сільських осель. Інтер’єр теж був невибагливим: мисник, лавки, полиці, табуретки, рогачі, кочерги коло припічка. Сам припічок мастився червоною глиною, а долівка — жовтою з кізяком. Її постійно треба було і змазувати, і підправляти.

Ми з прабабусею спали на печі або на лежанці, а прадід — на топчані, куди клали матрац, набитий соломою чи сіном, які періодично мінялися — перетирались. У мами була невелика окрема кімната. Там все було по-іншому: стіл, застелений скатертиною, на вікнах-фіранки й вазони, ліжко з матрацом на пружинах (інколи вдавалось підскакувати на ньому!), шафа й етажерка, забита книгами.

Довгий час це була для мене «заборонена зона»: прабабуся не дозволяла заходити туди у відсутність мами, щоб, буває, не наробила якої шкоди. Будучи неграмотною, вона дуже шанобливо ставилась і до книг, і до всіх грамотних людей, пишалася своєю внучкою — вчителькою, моєю мамою.

Часом, якщо був час і нагода, прабабуся сама заводила мене до кімнати, по фотографіях на стінах розповідала, хто є хто. Там я й познайомилась зі своїм батьком, вірніше, його обличчям на фотографіях і на стіні, і в альбомі...

Не можу сказати, що у тій хаті мешкало, як у Шевченковій, лише «люте зло» — були й світлі, радісні дні, проте лихо заглядало частенько, і неспокій надовго оселявся, і достатку особливого не було. В ній часто бували люди, переважно добрі, проте пам’ятаю й лихих, особливо під час війни. Одного разу, коли вже була старшокласницею, випадково почула присуд гостя — «доброзичливця», котрий турбувався про мою долю:

З такої хати твою дочку, мабуть, і заміж ніхто не візьме!

Не знаю чому, але я нечасто згадую нашу стару оселю, причому, уявляю її як щось нереальне, наче із напівзабутого фільму...

А ось двір, чистий, просторий, густо порослий споришем, обсаджений квітами, і невеликий садок, дбайливо доглянутий прадідом, згадую доволі часто. Що було дійсно гарним і незвичайним біля нашої хати, так це бузок, котрий тягнувся алеєю попід тином над дорогою метрів дванадцять. Коли він зацвітав весною, буяли пахощі, гули бджоли, усе яснішало від сіро-голубого марева цвіту, а хата, побілена, причепурена, виглядала справді ошатнею на тлі зеленої трави й квітів, котрі так дбали мама й прабабуся.

Влітку навкруги все буйніло і заростало, зовсім, як в описі Довженкового городу. І я, як і малий Сашко, теж вирушала в дальні «походи», перевіряла, куди повертаються соняшники, чи з’явився клей на вишнях, гойдалась на міцних гілках, чесала «шовкову» траву в садку й влаштовувала схованки в бузку. Спочатку там у мене були «хатки» для гри із саморобними «ганчір’яними» ляльками, а потім — ховалась з книгами.

Книги — це особлива тема. Взимку читала, аж до 6-го класу при каганцеві — лампою користувалась здебільшого тільки мама. Весною й восени прабабуся виділяла час тільки на уроки: мовляв, читання — забавка, може й почекати. Доводилося бути дуже обачною й винахідливою, щоб не попало «насторч ганчіркою». А влітку я найдужче любила дощові дні: роботи не давали, читати можна було досхочу. Якщо дощ вщухав, можна було ще й відчиняти вікно і слухати химерну музику дощу — постійно підставляли відра, ночви, миски, збираючи дощову воду, краплини стікали із стріхи, стукали об стінки посуду в дивовижному ритмі. І так гарно і мріялося, й читалося під той незвичайно утаємничений передзвін!

Взимку особливі дні наставали тоді, коли завалювало снігом по самі вікна. Тоді прорубувались у заметах проходи на вулицю, а потім сніг відкидали далі від стін хати.

Проте довго читати взимку можна було, окрім, звичайно, вечірнього часу при каганці, тільки в сонячні дні — вікна не так затулялись снопами соломи, і в хаті було достатньо світла.

У ті часи всі хати на зиму «обставляли» — найкращий вигляд мали в’язки очерету, соломи, але бувало, що використовували й снопи кукурудзи та соняшників. Так утеплювали тонкі стіни, захищаючи оселю від холоду.

В зимовий період ніяких заборон чи перешкод стосовно читання не було, а тому я щотижня ходила в бібліотеку, набирала книжок, скільки дозволяли, — і читала досхочу. Якось випадково (я тоді була лише в 3-му класі) мені потрапила «Лісова пісня» Лесі Українки. Я булатак вражена незвичайністю твору, просто приголомшена, і довго-довго перебувала під цим враженням...

Видно, знайомі помічали мої регулярні походи до бібліотеки, бо, зустрічаючи, дехто питав, що взяла, що читаю. Одного разу мені дісталась величезна, красиво ілюстрована книга казок «Ненаглядная красота». І я, дуже задоволена, поспішала додому, час від часу поглядаючи то на палітурку, то на форзаци.

Назустріч якраз ішов чоловік маминої колеги й зацікавився, що ж таке «розгарнюще» я несу, а потім доповів мамі:

Там ваша дочка «ненаглядную красоту» додому понесла!

Мама насилу зрозуміла, що ж то за «красота» така.

У мене був дійсно якийсь «шквал» читання, бо вже в середніх класах читала не тільки все доступне з бібліотеки, а й журнали, брошури і навіть... словники. Щоправда, мама в той час уже почала потроху контролювати моє читання й підказувати, рекомендувати, що краще, що необхідніше. І це спрацювало!

Можу з певністю сказати, що я вже тоді відчувала, як ширшає обрій, набирає значимості, глибини усе навколо.

Прагнення до знань, її величність Книга вивели і мене, і моїх батьків, як і багатьох-багатьох таких же сільських дітей, на дорогу світла й пізнання, незважаючи на ту похилену хату, низьку стелю й маленькі, підсліпуваті вікна.

IV. Слово про батька

О, я хотів би вічно жить,

Але спасибі і замить.

А. Німенко

Час, швидкоплинний і невблаганний, віддаляє й віддаляє події, притишує біль втрат. Але є такі почуття, що живуть у глибині душі і, мабуть, залишаються там назавжди, ймовірно переходячи з нею і в інший світ після смерті людини. Принаймні, особисто у мене все складається саме так.

Я ніколи й нікого не назвала батьком, не вимовила цього слова у звертанні, зовсім не пам’ятаю батька, але, здається, знала його усе життя, відчувала його духовний вплив, починаючи з дитинства.

Мало хто з моїх ровесників мав батьків, мало хто пам’ятав їх. Це сприймалося в ті роки як загальний біль, спільна доля. Взагалі, люди тоді жили, стиснувши зуби, без стогону і таких звичних зараз скарг. У куточках спогадів оживають картини: повертаються з війни сусіди, і це охоплює радістю всіх знайомих, вони біжать привітатися, розпитати; мене часто просять, щоб «вгадала», коли повернеться батько, і я чесно відповідаю: «завтра». Це «завтра» так і не настало.

Після визволення України і після війни мама посилала запити в усі кінці. Відповідь була однозначна: «Загинув безвісти в 1941 році». Ні місця, ні дати.

Ішов час, я підростала, бажання побачити батька стало постійним. Підігрівав його молодший брат: мовляв, живий, тільки десь у полоні чи за кордоном. Згодом це пройшло, а я стала збирати інформацію, виліплюючи в своїй уяві реальний образ Батька. Розпитувала матір, родичів, знайомих. Друзів фактично не залишилось — розкидала й забрала війна. Ясно, що це були епізодичні розповіді, але мій допитливий розум, начитаність допомагали.

Народився мій батько у сільській родині, був старшим у сім’ї, де було ще четверо хлопців. Сім’я рано втратила годувальника, тому увесь тягар домашніх клопотів ліг на плечі старшого.

Дуже хотів учитися, а тому після закінчення неповної середньої школи вступив до Корсунської педшколи. Це був початок 30-х років — голод, невлаштованість, бідність. Ходили додому потеплій погоді пішки 15-18 км. Проте вчився добре, жадібно сприймаючи все нове. Після педшколи якийсь час вчителював у рідному селі, а потім вступив на заочний відділ Житомирського педінституту й почав працювати директором школи у сусідньому селі Воронівці. Якраз у цей час познайомився і одружився з молодою вчителькою Антоніною, котра таж закінчила Корсунську педшколу. Вони були гарною парою: сіроокий русявий широкоплечий хлопець і тоненька голубоока дівчина з розкішними довгими косами. Стали працювати разом у Воронівці. Там у травні 1939 року у них народилась дочка, яку батько, котрий так хотів саме дочки (мабуть, тому, що не мав сестер), назвав Світланою.

Батько багато часу віддавав школі, громадській роботі. Вважався грамотним, розумним вчителем, хорошим лектором. Колишні учні згадують його емоційні й змістовні розповіді на уроках української літератури, власні вірші, прочитані їм. На жаль, уціліли тільки два, останні.

Як на той час, батько мав гарну бібліотеку, любив музику, зібрав досить багату фонотеку до патефону. Сам не мав ні слуху, ні голосу, але дуже любив, коли співала мати, її сім’я.

Влітку 1940 року батька викликали до військкомату, попередили, щоб чекав повістки. Переїхали в райцентр Вільшану до маминого дідуся. Батько став тимчасово працювати інспектором райвно, а на початку листопада його направили на навчання до Смоленського стрілково-кулеметного училища. Останнє цивільне фото: батько, стрижений «під нуль», надто зосереджений, і мама, із прикушеною губою, тримаючи руки в кишенях. Вона ніяк тоді не хотіла фотографуватись — батько попросив.

Якими вони були, останні роки й місяці життя батька? Багато читав, мріяв про подорожі, дуже хотів жити в Корсуні — місті своєї юності...

Коли він йшов до війська, мені було всього 7 місяців. Через 2 місяці батько повернувся на 4 дні: дали дозвіл поїхати на похорони брата, теж курсанта, та він, зрозумівши, що не встигне, вирішив завернути додому, побачити сім’ю. Як вияснилось, — попрощатись. Коли від’їжджав, кілька разів повертався від саней до хати — мама втрачала свідомість...

Пізніше мама розповідала, що за цей короткий час батько змінився, по-іншому став сприймати деякі події. Адже він формувався під впливом свого батька, одного з перших комуністів села, сам, ставши членом партії, був дуже відданим, не допускав, щоб в його присутності висловлювались якісь сумніви чи осуд дій партії й уряду. І ось тоді, восени 1940 року, бачачи обстановку в армії, в країні, він сказав мамі: «Я багато чого зрозумів, зараз будував би своє життя по-іншому».

У листах, які ще йшли із Смоленська, цензура закреслювала окремі слова й рядки. Проте батько, хоч і відчував напруженість обстановки, жив надією. В одному з останніх листів, написаних на початку червня 1941 року, писав, що незабаром випуск, що вже одержав направлення у військову частину, влаштується і відразу ж забере сім’ю.

Листи батька того періоду, як розповідала мама, були теплими, щирими, а деякі — написані віршами. Нічого дивного: мамі було на той час 22, а батькові — 26 років. На жаль, жоден лист не зберігся — пропали разом з іншими цінними паперами під час есесівської облави. Збереглося кілька віршованих рядків, написаних в час короткої відпустки:

Я відчуваю рук твоїх тепло,

І голос твій до мене лине...

... Коли я закінчила інститут, десь років через двадцять після війни, то сама почала шукати сліди батька, писати в різні інстанції. І майже через 40 років, коли вже працювала в місті Корсунь-Шевченківському, за порадою одного з ветеранів війни написала спочатку до Центрального архівного управління, а потім — в Комітет ветеранів 112-ої стрілкової дивізії. Одержала адреси кількох ветеранів і написала їм. Найбільш докладною була розповідь москвича Прокопова, людини не тільки ерудованої, а й уважної, доброзичливої. Власне, він написав кілька листів, а потім вислав (із проханням повернути) і спогади генерала Бегичева, комдива. Як пояснив Проколов, то був самвидат, бо на книгу генерал «не потягнув», але, як я зрозуміла, цю книгу ніколи б і не надрукували, бо про війну тоді було прийнято писати виключно у піднесеному тоні, вихваляючи стійкість і героїзм воїнів. Саме про це, але без вихваляння, і йшлося в тій тоненькій, написаній сухуватою мовою, лише з використанням цифр, дат, назв, та досить страшній по своїй суті, книжечці.

На початку було подано коротку історію створення дивізії, а потім — про бої під Москвою, про ту славнозвісну битву, коли ворога було вперше зупинено й відкинуто від столиці, про тяжкі, виснажливі бої, нестачу боєприпасів і спорядження.

У вирішальних боях грудня 1941 року в дивізії була саперна лопатка на трьох, а часом і одна гвинтівка на двох. Втрати були такими, що після завершення битви дивізію просто розформували, направивши небагатьох, живих і неушкоджених, в інші військові частини.

Одночасно Проколов написав: «Шановна Світлана Павлівна, я, на жаль, не зустрічався з вашим батьком, але повірте, що він у грудні 1941 року загинув під Москвою смертю героя. Інакше у тій обстановці просто не було можливості загинути». Далі він писав, що до 13 грудня 1941 року в дивізії знали число своїх втрат, по можливості хоронили загиблих, але з 13 по 21 грудня обстановка надто ускладнилась. Кожне село і кожен оборонний пункт переходили з рук в руки щодня або й по кілька разів на день. Тоді вже втратили лік: не знали ні числа убитих, ні поранених, ні зниклих безслідно.

Інший ветеран писав, що були моменти, коли втрачалось сприйняття часу, місця...

Ось тоді й з’ясувалося більш-менш точно, що батько загинув у грудні 1941 року, ймовірно неподалік Рузи, де були особливо жорстокі бої. Буваючи на мітингах пам’яті, до щему в серці відчувала, як хочеться покласти квіти на могилу батька, вклонитись його праху. Писала тепер уже у військкомати, школи Московської області, але імені Павла Дремлюка на братських могилах не знайшли. Є воно на меморіальних дошках у селищі Вільшана, звідки призвали в армію, та у рідному селі Товста.

Так і залишився навіки 26-річним мій батько, виявивши разом із своїми фронтовими побратимами виняткову мужність і стійкість у битві під Москвою. Вони руками й серцями зупинили ворога, стаючи брустверами у засніжених полях Підмосков’я, не заслуживши навіть прізвища на братській могилі, навіть спільного обеліска усім загиблим воїнам 112-ої дивізії... Ціна перемоги була аж надто високою, якщо уявити, якими вони були чесними, відданими, талановитими, такими молодими й закоханими в життя...

Пригадуються слова Б.Олійника: «Лиш по пам’яті в людині пізнає людину світ». У нас пам’ять виявилась досить куцою й егоїстичною, і у держави, і, на жаль, у багатьох із тих, що вижили...

Пройшли роки. Я стала, як і мій батько, вчителем української мови й літератури, працювала в Корсунь-Шевченківському педучилищі, яке дало путівку в життя моїм батькам. В музеї історії училища є й куточок, присвячений моїм батькам. Час від часу я заходжу і вдивляюсь у їх молоді обличчя...

Думаю про тих, що загинули у Бресті й під Москвою, захищаючи Київ і Сталінград, відстоюючи Ленінград і Севастополь, на Курській дузі і в країнах Західної Європи. Їх мільйони, чиїхось чоловіків, батьків, братів і наречених. Це ціна Перемоги, 60-річчя якої будуть через рік відзначати.

Кожного року 9 травня біля обелісків і пам’ятників — квіти й промови, гіркі сльози вдів, вже дорослих, сивих сиріт. Червоним полум’ям зігрівають холодний граніт тюльпани, лунають «Мрії» Шумана, і світлий сум оповиває душу...

V. Мама

Ви, чиє ім’я з великої літери пишем!

Мамо моя з пелюстками ласкавих долонь!

Б.Олійник

Звичайно ж, найтепліші відчуття дитинства пов’язані з мамою. Принаймні, так має бути, так визначено Богом. Сирітство по-справжньому виявляє свою безжальність саме з втратою матері. У мене, як і у більшості дітей повоєнного часу, склалось саме таке уявлення, бо ми, фактично, не знали батьків...

Мама рідко бувала зі мною — у роки війни і в перші повоєнні на плечі жінок лягла аж надто важка ноша. Ті, що працювали в колгоспах, орали волами, а часто й коровами, косили, клали скирти, надривались, лагодячи сякі-такі приміщення і для себе, і для худоби. Восени копали буряки, возили їх на завод. Чорні од вітру і сонця, з порепаними ногами, які до холодів не знали взуття, вбрані у щось схоже на одяг, з фарбованого домотканого полотна або й плащ-палатки, — такими я пам’ятаю жінок свого села у той час. Як вони витримували — одному Богу відомо! Плакали, горювали, але рук не опускали, бо треба було жити...

Моя мама працювала вчителькою, атому в поле не виходила, і руки в неї не були потріскані від роботи, та жила у постійних клопотах. В нашому містечку — невеликому райцентрі — уклад життя був сільським, а вчитель на селі у всі часи — людина аж надто «військовозобов’язана». Крім уроків і шкільних навантажень, йому належало у ті роки через день виходити в поле до людей чи на ферму, щоб почитати їм газету (про радіо й підписку в селі годі було й казати), провести якусь бесіду, а ввечері — місяцями «качали» позику. Це була справжня каторга: примусити людину, сім’я якої й так ледве животіла, підписатись на кількасот облігацій, а значить, — віддати добровільно майже все, що заробив. Зустрічали, як правило, докорами, скаргами, інколи й прокльонами, однак все-таки підписувались, розуміючи, що важко буде викрутитись. Існували ж різні засоби впливу! А ще — жаліючи цю нещасну молоду жінку, яка до 2-3 годин ночі бродить селом, благає майже на колінах. У неї-теж план. Ходили й справді здебільшого вночі, бо вдень люди були на роботі. А якщо врахувати, що такі «сталінські займи» проводились щороку, то складається досить моторошна картина.

В ті роки я пам’ятаю маму високою, тоненькою, з розкішним хвилястим темно— русим волоссям, заплетеним у дві коси й складеним на потилиці «кошиком». Мама ходила до школи із стареньким, ще довоєнним портфелем, а в руках завжди носила пачки учнівських зошитів, притискуючи їх до грудей.

Коли я вже стала школяркою, то часто просила дозволу подивитися зошити. І глянути справді було на що: чисті, охайні записи, та ще й більшість учнів наслідували винятково красиву каліграфію вчительки.

До мами часто приходили колеги то за порадою, то за книгами, а то й так погомоніти. Інколи приходила молодша сестра Дуня, і тоді вони згадували дитинство, різні випадки з життя сім’ї, плакали й сміялися. Пам’ятаю, як часом мама чи тьотя брали до рук гітару й співали. Це були романси, народні пісні і популярні фронтові. Особливо мама любила співати «Темную ночь». Мабуть, думала в ті хвилини про чоловіка, чекала його повернення...

...Мама була першою дитиною у великій сім’ї. Коли пішла до школи, то з батьками, котрі проживали на хуторі за кілометрів 5-6, бувала тільки влітку, а з осені — біля діда й баби, ближче до школи.

Їй, як старшій у сім’ї, діставалось найбільше, до того ж змалку була аж надто відповідальною й слухняною. Розповідала, як уже в 12 років варила варення, обіди для сім’ї, пасла корову й доглядала менших. Запам’яталась розповідь про першу самостійну поїздку кіньми в поле. Треба було відвезти обід, то баба запрягла коні й вивела на дорогу, на возі прилаштувала обід і дала десятирічній внучці інструкцію й віжки. Дівча й поїхало собі по прямій, аж поки дісталось до повороту. Коні, звісно, не дуже слухали малу погоничку, а ще й дишель біля воза був трохи кривий-тому й в’їхала в стінку кузні. Ковалі повискакували, а лаяти — нема кого. Тому вони поправили дишля, розвернули воза і вже через якихось 10-15 хвилин обід був у полі.

У сім’ї всі старші жінки зовсім не вчились грамоти, а чоловіки — сяк-так. Тому допомогти мамі було нікому, хоч вона і вчилась дуже старанно, часто заслуговуючи на похвалу учителів. «Куратором» стала бабця Гапка, батькова мати: ходила до вчителя, просила, якщо треба було допомогти, «розбиралась» із кривдниками, а взимку у заметіль одводила до школи, закутавши у велику теплу хустку.

Семирічну (неповносередню школу) мама закінчила з оцінками «добре» і «дуже добре», щось тільки із столярною справою «не дотягла» — надто складна програма була, як для дівчинки, а вчитель — сільський столяр без педагогічної освіти.

Відразу після неповносередньої школи, зважаючи на успіхи в навчанні, послали маму на робітфак в Черкаси. А їй тоді було всього 14! І ось «забита сільська дівчина», як називала себе пізніше мама, провчилась там якихось пару тижнів, скучила за домом і... втекла, попросивши когось із знайомих односельчан завезти додому. Навіть постіль і документи залишила. Потім пішла в десятирічку до сусіднього містечка. Учіння там не було таким успішним, бо саме впроваджували горезвісний «бригадний метод»: клас ділили на бригади по 4-6 осіб, питали на уроці одного, а оцінку ставили всім, розраховуючи, що згідно інструкції вони вивчили матеріал разом. Добре, якщо питали кращого!

Проте після школи маму як одну з кращих випускниць направили вчителювати у село Товсту й одночасно — на курси вчителів-екстернів при Корсунській педшколі. Закінчила вона їх у 1937 році, одержавши диплом учителя початкової школи.

Важно уявити зараз, як 18-річна дівчина без належної підготовки й досвіду витримала перші професійні випробування. Проте не тільки втримала, а й дуже швидко завоювала авторитет і повагу в селі.

Кажуть, що є вчителі від Бога. Певно, таким учителем була і моя мама, бо окрім старанності й відповідальності, володіла дивовижним даром спілкування й щедрої любові до дітей. Вона й розмовляла з ними якось особливо, вимогливо й доброзичливо водночас. Усі діти для неї були хорошими, а свій клас — особливий. Якщо і сварила коли-небудь, то якось весело й завзято, не принижуючи дитину, не втрачаючи так іноді потрібного вчителеві почуття гумору. Крім шкільної науки, вона вчила дітей співати, бачити красу в природі й берегти її, давала уроки охайності, доброзичливості — учила добру.

Все це з теплотою згадували і згадують її численні учні, цитуючи слова з неповторною манерою мовлення своєї вчительки:

— І чого це ти сьогодні смієшся без кінця? Мабуть, щось смішне поснідав. Та якщо справді смішне, то розкажи й нам — посміємось разом!

І сміятись якось більше... не кортіло. Або:

— Ти, мабуть, не поснідав, що їси на уроці. Ну, доїдай швиденько та берись писати, щоб не відстати від класу.

Побачивши, як дітям кортить подивитись у вікно на перший сніг, казала:

— Давайте разом подивимось, як падає сніг. Ось і зима прийшла. На перерві одягнетесь і побігаєте надворі по сніжку, а зараз — до роботи.

А як часто взимку чи весною «сушила» то біля грубки, то на батареї тих, що промочили ноги, добираючись до школи. Мама вчила, повчала, стримувала, але не карала. І діти горнулись до неї, вірили!

Мабуть, через те й стосунки з батьками і учнями складались дуже теплі, довірливі, тим більше, що мама завжди знаходила час відвідати учня вдома, вияснити обстановку в сім’ї, дати батькам слушні поради.

До кінця життя мама зберегла любов до дітей. Бувало, йде з магазину, несучи хліб, булку, а назустріч — дитина, байдуже, знайома чи ні. Притишує ходу, довірливо говорить до дитини, так, що навіть «вовчок» піднімає голівку, або просто запитає: «Хлібчика хочеш?» Дитя кивало головою, на подив матері, охоче брало відламаний шматочок і тут же починало з апетитом їсти.

Небагато зустрічала я на своєму віку вчителів, які так би любили свою роботу і вболівали за її результати. Власне, мама була і моїм першим наставником, допомагала порадами так, як і завжди, своїм молодшим колегам.

Не одержавши вищої освіти (війна перевернула всі плани), мама постійно й багато працювала над собою, мала гарну підбірку методичної літератури, виписувала багато періодики. А що вже читала! Могла читати ночами, без відпочинку, причому не пропускала новенького ні в журналах, ні в «Роман-газеті». Жодного дня без газети, без останніх вістей. Багато чого виписувала в окремі зошити, занотовувала.

Завжди була енергійною, емоційною, вразливою, чутливою до проявів доброти, уваги, любила музику, спів, квіти, а основне — уміла допомогти словом і ділом, хоч і залишилась вдовою у 22 роки... Зуміла двічі врятувати життя своїм сусідкам, хоч сама мала аж надто слабке здоров’я.

За глибоким переконанням мами, працьовитість і працездатність можуть лікувати й рятувати — «при житті держать». Так і пішла вона з життя, легко й спокійно зітхнувши. За десять хвилин до цього ще помила східці в під’їзді, виполоскала ганчірку, розвісила її, закутала в газету й рушник сніданок на кухні, поспівчувала заклопотаній негараздами сусідці — і «тихо пішла за межу».

VI. Війна

Моє покоління знає війну не по фільмах і не по книжках... Власне, перші дитячі спогади пов’язанні саме з війною. І вже це — свідчення непростої долі людей, народжених в 30-х. Сприйняття нами світу відбувалося в енергетиці страху, страждань і постійної небезпеки.

Не можу стверджувати, що пам’ятаю багато, проте окремі випадки аж надто яскраво.

...Ось веде мене, трирічну дитину, за руку прадід і раптом зупиняється: «Комендант їде — не треба близько біля дороги стояти». Я не розумію, що таке «комендант», але прадід так стискує руку, що відразу замовкаю й злякано дивлюся, як дорогою мчать дві брички, запряжені добрими кіньми, а всі люди завмирають на місці.

...Сонячний літній день, мами й діда немає вдома — на громадських роботах. В хаті порядкують прабабуся й тьотя Дуня. Раптом заходить чоловік у сіро-зеленому одязі з автоматом на шиї й починає вимагати, щоб йому відчинили двері в кімнату мами. Певне, побачивши замок на дверях, сподівався знайти там щось цінніше, аніж те, що побачив у цій убогій хатині. Не дочекавшись, починає сам відкривати замок. І тут лунає, як завжди рішучий, голос прабаби:

— Ану, собача душа, одійди від дверей! Чого замок крутиш?

На це німець відповідає коротко: «Не понімай». Він продовжує крутити замок, намагаючись вирвати скоби. Тоді відбувається щось неймовірне: бабуся бере його «за барки» і відтягує від дверей. Тьотя хапає мене на руки, готуючись до найстрашнішого, і завмирає. Раптом солдат повертається до старої обличчям і наставляє на неї дуло автомата. І тоді тьотя, а за нею і я, починаємо так кричати, плакати, просити, що він, люто глянувши на нас, виходить з хати...

Невдовзі після цієї пригоди мама перебирається зі мною у віддалений хутір, де жили її рідні. Здавалось, що там буде безпечніше. Але все склалося інакше: на території радгоспу, кілометрів півтора-два від хутора, розташувалась есесівська частина. Час від часу вони здійснювали наскоки на сусідні населені пункти, в тому числі й хутір. Трохи рятувало те, що чорний одяг вершників взимку бачили за півтора кілометри, а тому встигали дещо заховати, а молоді люди, накинувши білі рядна чи простирадла, городами тікали вниз і ховались від облави по ярах. Звичайно, не всі нальоти закінчувались благополучно, особливо пізно ввечері: молодь забирали й вивозили в неволю. Саме так потрапив під облаву молодший мамин брат, якому було лише 16 років.

Забирали все: худобу, продукти, посуд, навіть меблі. Пам’ятаю, як одного разу нас, малих, швидко випровадили на піч й посадили там на посуд і теплий одяг, як зайшли до кімнати люди в чорному, як бабуся Марина пояснювала, що у нас зараза — віспа, чоловіки швидко вийшли, а ми раділи — вдалося!

Але справжнє пекло почалося в січні 1943 року, коли почалися Корсунь-Шевченківська битва і наш «віддалений» хутір став рубежем: зі сходу гриміли гармати радянських військ, а з південного заходу—німецькі. Снаряди падали так близько і так часто, що, здавалося, це не скінчиться ніколи. Падали дерева, горіли хати, повітки. До цього часу відчуваю отой моторошний стан тривоги й безвиході, котрий охоплював старших, доводив їх до розпачу. Бабуся Марина чомусь усе поривалась ховатись під піччю... Мама умовляла спуститись в льох... І ось ми в льоху, сидимо на картоплі між діжками. Холодно, незручно, а вибухи гримлять все ближче, потім крики, постріли —до хутора вступили наші. Скориставшись затишшям, ідемо в хату, щоб погрітися. В теплу кімнату набивається чимало людей: наша сім’я, кілька знайомих і офіцерів. За два кілометри був ворог, тривав обстріл. До артилеристів приєдналися снайпери і коректировщики — з висоти труби сахзаводу хутір було видно, як на долоні.

Пам’ятаю, як ускочив військовий:

Товарищ капитан! Стреляют прицельно — коня убили!

А ты сам цел-невредим? Черт с ним, с конем!

І раптом страшний вибух стрясає хату, усе темніє, якась сила викидає мене з кімнати в кухню, всі двері відчинено, я кричу від страху й бачу, як ведуть і несуть закривавлених бійців — у хату потрапив снаряд. Через якихось півгодини мама, почувши мій крик, прийшла до тями й зуміла вибратись з-під завалу, допомогла й іншим. Коли розвиднилось, ми побачили, що в кімнаті не стало стіни, а на місці ліжка— яма. Там ще годину тому лежала бабуся, наша приятелька. Відкопали контужену, напівживу тьотю Дуню, вивели пораненого в голову капітана — він осліп. Решта людей відбулися травмами, але залишилися живими.

Скоро почався новий наступ, звільнили сахзавод і містечко. І досі перед очима безліч розбитої техніки, трупи коней і людей, а гільзами від патронів деякі місця, особливо ближче до заводу, були усіяні, наче лушпинням від насіння.

Пізніше мама дізналася про трагедію сім’ї своєї кращої шкільної подруги Валі Якубовської. Вони залишились на території селища сахзаводу, а шли почався наступ, як і ми, спустилися в підвал. Есесівці, відступаючи, йшли попід хатами і розстрілювали всіх, кого знаходили. Почувши стрілянину, чоловік Валі схопив старшого хлопчика й кинувся тікати, та кулі наздогнали їх прямо посеред вулиці, а решту сім’ї розстріляли в підвалі. Так і поховали їх усіх разом із сусідами в братській могилі поблизу рідної оселі.

Десь років через десять на цій вулиці оселилася моя тьотя зі своїм чоловіком — білорусом. Дізнавшись про трагедію сім’ї Якубовських, він розповів про свою: рідне село фашисти спалили дощенту, а окремі хати — разом з їх мешканцями. Частині людей вдалося заховатися в лісі і в очереті біля річки, проте встигли не всі. У вогні загинула мати, а маленького племінника догнав есесівець і кинув у палаючу хату. Це сталося прямо на очах у матері хлопчика.

Була у білорусів Хатинь, село, в яшму фашисти знищили усіх жителів, а у нас на Черкащині був хутір Вдовичино, поблизу Чигирина, де так само загинули усі жителі...

А тоді, після визволення нашого краю, настали тривожні місяці чекання листів з фронту від мого батька, звісток від діда Андрія, дядька Івана... Ніхто ще не знав, що батько поліг під Москвою в грудні 1941 року, а діда й дядька ми дочекалися.

Дідусь Андрій, мамин батько, на початку війни потрапив у оточення, а потім—до концтабору у м.Сміла. Якось зумів передати звістку додому, і бабуся Марина, ризикуючи життям, Їздила до нього, щоб хоч трохи підтримати, врятувати від голоду. Та, мабуть, врятувало його те, що він був майстром на всі руки, а тому час від часу не йшов на роботу у каменоломню, а шив чоботи чи ремонтував щось. Інакше міг би не витримати. Відступаючи, фашисти зігнали усіх в’язнів до бараків, забили двері й почали обливати бензином, проте підпалити не встигли — прорвалися радянські танки. Тих в’язнів, що ще трималися на ногах, а серед них був і мій дідусь, взяли в діючу армію, в основному в господарські підрозділи, — в 1944 році вже не залишилося резерву...

...Поверталися додому з фронту сусіди й знайомі, побільшало у селищі чоловіків, і хоча чимало на милицях, на колодках, прив’язаних до обрубків ніг, з порожніми рукавами, але діти тупилися до батьків, розказували, як усе змінилося вдома з їх поверненням.

Мені, на жаль, не випало зазнати цього щастя... Правда, це було тоді явищем звичайним: у нашому класі батьків мала лише третина учнів.

Йшов час, прибрали розбиті танки, що стояли край доріг, з касок поробили поїлки для курей, але війна увійшовши в моє життя, так і не полишила його...

Було півтора року життя в Західній Україні й пов’язане з цим часом гнітюче відчуття нерозуміння: чому, шли війна вже кінчилась, люди убивають один одного, причому, свої ж своїх... Було й ще більш тяжке й гнітюче нерозуміння: чому люди, віддані патріоти, вважаються ворогами тільки тому, що перебували в полоні чи оточенні?

Багато чого у той час не розумів ніхто...

...І ось я вже закінчила інститут, працюю в школі. В колективі мене зустріли приязно, я познайомились із багатьма добрими людьми, та з самого початку мою увагу привернув високий чорнявий чоловік...без обох рук. Він був людиною привітною, товариською, проте, як правило, уникав зайвих розмов і питань. Про його трагедію я дізналась пізніше, спочатку від дружини, з якою ми заприятелювали, а потім — від нього самою, коли між нами встановились довірливі стосунки.

... Місто щойно звільнили. Залишилось багато розбитої техніки, траплялись і боєприпаси — бомби, артилерійські снаряди. Хлопчаки-підлітки знайшовши такий снаряд, вирішили його «розрядити» ударом шматка заліза. Як наслідок — один загинув, двох було поранено осколками, а йому відірвало кисті рук.

У лікарні не було ні відповідних інструментів, ні обезболюючих. Власне, й лікарні фактично ще не було. Жінка-фельдшер дала випити горілки і без обезболення відпиляла пилочкою пошкоджені кістки. Можна було б зробити це ощадливіше, залишивши частину кисті менш покаліченої лівої руки, та фельдшерка боялась, що почнеться зараження.

Після видужання почалися справжні випробування: ні їсти, ні вдягтися, ні взяти щось у руки... Життя 14-річного хлопця стало нестерпним — закрадались думки про самогубство, жив у постійному депресивному стані. А потім поступово почав повертатися до життя. Закінчив школу, вступив до інституту на історичний факультет. Маючи чудову пам’ять, спочатку обходився без записів, всі екзамени складав усно, а потім навчився обслуговувати себе і навіть писати, затискуючи в культях спочатку гранчастий олівець, а згодом і авторучку. І ложку, і виделку тримав за ремінцем годинника. Коли я познайомилася з ним, то він, практично, умів усе: олівцем друкував на машинці й грав на фортепіано (до речі, мав чудовий слух і голос), малював схеми на дошці й плакати на ватмані. Записи на його сторінках у класних журналах були ідеально охайними й красивими. І все ж каліцтво час від часу нагадувало про себе. Саме тому з рідного міста виїздив тільки в крайніх випадках. Крім того, як і всі ми, оточуючі, розумів, що міг би досягти в житті більшого...

Проте всі ми, колеги й учні, запам’ятали його назавжди з іншої причини — розум, доброту, великодушність, небайдужість, щирість.

Через якийсь час я переїхала до іншого міста, потрапила в інший колектив. Мене прийняв директор — сивоголовий енергійний чоловік. Відразу зрозуміла, що він живе роботою. А дещо пізніше дізналася й про його фронтове минуле.

Мобілізували з студентської лави, пройшов підготовку і став авіатехніком. Оскільки місця перебування бойових аеродромів постійно мінялися, то й техніки користувались бойовими машинами для перельотів. Під час одного з них літак при посадці загорівся і заклинило вихідний люк. Їх було (з порушенням) в літаку троє. Рятуючись від смерті, неймовірними зусиллями відкрили люк, який згідно технічних норм, зсередини відкритися не міг... Ясна річ, що всі одержали значні опіки й потрапили до шпиталю.

Коли вранці медсестра зайшла до палати, то завмерла вдивляючись у обличчя юнака, а потім мовчки піднесла дзеркальце, наче відповідаючи на його мовчазне питання. Глянув — і не впізнав: на нього дивилось знайоме обличчя, обрамлене сивиною. Таку мітку залишила війна.

До речі, я вже тоді зрозуміла, наскільки скупо й неохоче розповідають про війну ті, що відчували щодня й щогодини її смертельне дихання. Так було і з моїм колишнім, тепер уже покійним, директором. З якоюсь гіркотою й болем згадував про жінок-льотчиць, про їх легкі літаки, бойові вильоти, котрі так часто закінчувались трагічно...

Приблизно так же стримано розповідав про своє фронтове життя і друг нашої сім’ї Григорій Андрійович, для якого війна почалась із бою під Рава-Руською на прикордонній заставі в червні 1941 року. Живими лишилося всього п’ять чи шість осіб.

...Я низько схиляю голову перед відомими й невідомими солдатами, полеглими в боях у тій кровопролитній війні, перемога в якій дісталась нечувано важкою ціною. Я вклоняюсь і тим, котрі пройшли тяжкі випробування і залишились живими, щоб повідати нам, своїм дітям і внукам правду про ті події. Дуже жаль, що у багатьох ці розповіді склалися в бравурні реляції. Навіть про втрати говорилося з піднесенням, зовсім як про нинішніх палестинських смертників-камікадзе... І чомусь так мало знайшлося таких, котрі б відразу поцікавилися, як живуть сироти, діти полеглих побратимів, як йдеться вдовам... Ті діти виросли без батьківської присутності в житті. Може, саме тому почала народжуватись і вкоренятись байдужість? Може, саме тому частина їх, піднявшись щаблями влади, так і не засвоїла понять милосердя?

VII. Ярмарки

Хата прадіда стояла під самою базарною площею, яку частіше називали «вигоном» — місце було чимале, десь до гектара, якщо враховувати прилеглі провулки, пересічене кількома видолинками, поросле по боках і заглибинах кропивою, лопухами й будяками. У вільні від ярмарків дні по ньому бродили кури, гуси, паслися свині, припинали кіз і телят.

Весною тут гуляв вітер, пагорби швидко просихали, і дітвора збиралася гуртами, щоб пограти в «цурки», «гилки» чи «латки», а взимку — їздили на санчатах і саморобних лижах, повертаючись із школи, «міряли» глибину снігу, пірнаючи у кучугури вище колін.

Зазвичай ярмарки відбувалися по неділях, а в інші дні — «базарчики» або «базарці» чи «збіговиська», як казали: «Дві-три баби базару не роблять». У теплу пору це були велелюдні торги, а зимою — і люду було менше, і стояли недовго, протоптуючи місце в снігу. Коні тоді стояли укутані ряднами й попонами, а продавці — схожі на кулі соломи, неповороткі й огрядні від одягу.

Ясна річ, краще ніж Остап Вишня, описати ярмарок навряд чи зможу, проте своя неповторність була і тут. Причому, як я тепер розумію, це було справжнє неповторне дійство: місце зустрічей, обміну новинами, демонстрації мод, відпочинку й, звичайно ж, торгівлі. А оскільки в моїй пам’яті залишилися саме ярмарки кінця сорокових початку п’ятдесятих років минулого століття, то вони й справді були незвичайними, без достатку, розкоші, але з якоюсь особливою первозданністю, котра виявляла національний характер тодішніх мешканців Шевченкового краю.

У неділю, якщо тільки не ставала на заваді погода, рух навколо вигона починався ще вдосвіта. Скрипіли вози, кувікали свині, ревли корови й телята, чулися вигуки людей: з домашнім скотом треба було прибути зарані, щоб зайняти гарне місце. Розташовувались, годували худобу й снідали самі. Далі прибували «горщечники» — гончарі зі своїм «крамом», бо їм теж треба було чимало місця й часу, щоб розвантажити свої хури. Пізніше сходилися люди з борошном, крупою, фруктами чи сушнею, молочними продуктами, словом, усім тим, чим багаті були селяни на той час.

Розподіл рядів був строго ієрархічним: спинами один до одного, лицями до товару, формуючи ряд. І якщо торгуючих було аж надто багато, «вулички», тобто проходи, робилися неширокими. Так і довідки давали: «Явдоха стоїть на третій вуличці од того краю». Причому, молочниці були в одному ряду, з рибою, салом, м’ясом — в іншому, нічого не змішувалось, не вводило дисонанс у набір товару. Розташування гончарів чи людей із скотом було трохи анархічнішим, проте «асортимент» дотримувався.

Гомін стояв над площею такий, що чути було аж до хатів: гукали один одного, на тварин, обурювалися, раділи, вицокували ножами, тертушками й сікачками, «видзвонювали» в горшки й глечики, лаялись за ціну, за місце, а більше — для «реклами», прощалися й зустрічалися теж із вигуками. Щоправда, і то-таки було щастям нашого часу, — матірної лайки ніхто не чув, слова були незлобливими, більше заради власних емоцій.

Інколи лунала й музика: вибивали в бубон і грали на гармошці. І так майже до полудня, поступово стихаючи, покидаючи свої місця, позначені купками соломи, що підстелялася під товар, падала з возів чи рептухів, з яких годували коней. А тварини залишали свої сліди...

Цікаво, що прицінюючись чи купуючи щось, люди питали, звідки товар, розпитували про своїх знайомих, — відбувалося особливе спілкування. Знали, що найкращі фрукти — з Моринець, Будища, Керелівки (тепер Шевченкове), а сливи — Петриків, кулі — з Квіток, горшки — з Гнильця і т. д.

Мені подобалося ходити на ярмарки, спочатку супроводжуючи прабабусю, а потім і самостійно — пороздивлятись. А де ще можна було в ті роки набутися вражень у селі? Зарані йти — нецікаво, та й не дозволяли, а тому в літній час я спостерігала, як ідуть і їдуть люди, як розташовуються, сидячи на воротях чи на дереві. Траплялися й пригоди: то порося тікає і його ловлять «усім миром», завзято й старанно, то свиня виривається, коли її в’яжуть на возі, щоб не зіскочила, то корова або бичок не хотять іти за возом, упираються, то коні іржуть, перегукуються, а інколи й кусаються, б’ються копитами, то вози розтягують, щоб розвернутись...

Я любила дивитись, як ідуть люди в неділю, причепурені й поважні, хоч, правду кажучи, багато йшло босоніж, а дехто — в самошитих із брезентини тапцях, багатші — в чоботях, хоч і влітку. Молоді дівчата одягали рясні спідниці, невеликі, до пояса, кофтини або тілогрійки, оторочені оксамитовою чи шовковою кольоровою тісьмою. До речі, вони дуже схожі на нинішні короткі шкіряні й хутряні куртки до пояса, які полюбляє молодь. Хлопці — в святкових сорочках, піджаках, чоботях, зібраних «гармошкою». Ясно, що все це діставалось із скринь, якщо такі збереглися після війни, —можливості щось купити, пошити не було: по талонах багато не одержиш, а в колгоспі — не заробиш.

На ярмарку молоді люди збирались до гурту десь осторонь, стояли, розмовляли, лузали насіння, набирались вражень.

Найбільше мені подобалось ходити поміж гончарниками. Які тільки дива можна було побачити! Горшки великі, середні й маленькі «горнятка», глечики, кухлі, миски, полумиски, тарелі й блюдця, а ще — свистки й іграшки у вигляді коників, козликів, бичків, жбани, сулії, макітри й макітерки — всього й не перелічити. І все це — просте, полив’яне, розмальоване й поцяцьковане... Усе перевіряється постукуванням у бочок, щоб дзвеніло, вихваляється й гарантується, що «вік служитиме». Якщо який із особливо темпераментних гончарів «заходив у раж», то раптом вскакував у велику «вчиняльну» макітру, танцював у ній, демонструючи міцність, або заставляв «бахнути» по горщику з усієї сили, щоб підтвердити його надійність, вигукуючи при цьому: «Де ви ще знайдете такий товар? Хіба у Платона (конкурента) горшки? Та то ж глина!» Розчервонілий, розімлілий на сонці майстер готовий був на все, щоб переконати потенціальних покупців.

А як вони дивовижно упаковували свій товар на возах, складаючи увесь той глиняний посуд одне в одне так, що ряди підіймалися аж над краями високих хур; ув’язувалось усе те мотузками й перекладалось соломою. Транспортувалось це добро за кілометрів 10-15, і уявіть собі, що мало шли билось, хоча «бій», звичайно траплявся. «Бракований» товар йшов за безцінь або дарувався знайомим.

Інколи, якщо посуду лишалось небагато, то, щоб не морочитись із пакуванням, дехто з гончарів просив прадіда «передержати» до наступної неділі. Він погоджувався, якщо в повітці було місце.

Час від часу залишав у нього свій дещо незвичайний товар дід-дігтяр, як називали немолодого чоловіка у вічно засмальцьованому одязі й такими ж замурзаними руками. Він прибував із станції Городище, привозив «бальцанки» й каністри з дьогтем, «карасіною», а інколи — й бензином. Товар у нього був дефіцитний, бо електричне світло з’явилось у нашому селищі лише в 1950-1951 рр. Державної торгівлі не було, по талонах давали мало й не всім, тому він і був основним постачальником, а взимку треба було заправляти і каганці, і лампи.

Продавали полотно і вироби з полотна — у ті часи багато пряли й ткали, продавали й ношені речі; фарби, до речі, був популярний товар, бо основна маса людей одягала фарбовані полотняні речі в будні. Але все те було менш цікавим.

...Закінчився черговий недільний день. Люди, поярмаркувавши, пообідавши, відпочивали, збиралися по-сусідськи надворі в холодку чи на колодках під тином, неквапливо обговорювали події дня. Молодші чоловіки часом сходились до дядька Копитона чи до Івана Дрея пограти в карти. Чулися суперечки, сміх, вигуки — час від часу галасливо обговорювались «неправильні» ходи.

А вже як зовсім темніло й усі попорались, тоді у когось в садку збирались хлопці й дівчата. Над селом линула пісня. Старші дослухались, узнавали голоси співаючих, особливо, «хто горяка тягне».

Ідилія? Та ні, час був інший, дуже тяжкий, але люди ще вміли радіти простим радощам. Вони й самі були тоді простішими й добрішими, а значить, — по-своєму щасливішими. А може, тому що готові були вірувати й сприймати радість, виживши у чорну годину війни. Чи тому, що байдужість і відчуженість ще не оселилася в середовищі простих трудівників...

VIII. Пісня

Людські пісні, найглибша мука,

Найвища радість на землі.

М. Рильський

Відколи й пам’ятаю себе, була оточена, наповнена, заколихана й приголублена піснею. Звикла до цього, як до води й повітря, неба і сонця над головою. Пісня відкривала для мене світ особливий, потаємний, бо чулась у ній і радість, і туга, і жарт, а часто — й оповідь про чиюсь долю, інколи дуже нещасливу. І так хотілося почути продовження розповіді...

Мабуть, найперше я навчилась слухати пісні прабабусі Агафії Дорофіївни, яку по-сільському усі звали Гапкою. Пам’ятаю її вже немолодою й нездоровою — постійно мучив ревматизм. Інколи вона падала на землю, корчилась від приступів болю, била ноги кропивою, а то й палицею, але піднімалась і знову бралась до роботи.

Голос мала високий, чистий, хоч ніколи не співала на повну силу. Я обіймала її за шию, тулилась, благала: «Бабусенько, сивесенька, гарнесенька, ріднесенька, ну, заспівай!» А вона щадила мене й казала: «Мені, дитино, не чля (не годиться, не можна), бо я вже стара — гріх». Але інколи наспівувала, жартуючи, бавлячись зі мною. Бувало, чує, як грають десь музики на весіллі, і наспівує, імітуючи інструменти.

Як туди йдуть, то скрипка співає: «Наїмося й нап’ємося, наїмося й нап’ємося», а бобун їй: «Там побачим, як там буде, там побачим, як там буде!» А як назад ідуть, то скрипка голосить: «І не їли й не пили, і не їли й не пили», а бобун їй каже: «Та казав я, що так буде, та казав я що так буде».

Пам’ятаю й жартівливу колядку:

Ой, в пана, пана, добрий вечір!

Собака п’яна, добрий вечір!

Лежить на санях, добрий вечір!

У синіх штанях, добрий вечір!

Сани приймайте, добрий вечір!

Нас привітайте, добрий вечір!

Проте інколи, наче забувши чи щось пригадавши, співала по-справжньому:

Через річеньку, через болото

Подай рученьку, моє золото,

Через річеньку, через биструю

Подай рученьку, подай другую.

Вона не так часто й охоче розказувала про своє минуле, як прадід. Радше просто наспівувала, і голос її тоді звучав так проникливо, гарно, що у мене завмирало й щеміло серце:

Ой, як ми любились,

То як голубів пара,

А як розійшлися,

То як чорная хмара.

Це був не просто спів, а сповідь душі про щось дуже значне і навіки втрачене...

Через багато років я упізнала інтонацію того солоспіву у піснях... Ніни Матвієнко. Очевидно, моя прабабуся була вельми музично обдарованою людиною, бо часом, хитаючи головою, говорила: «Ой, я в молоді літа так співати любила! А що вже танцюриста була! Тільки почую де музику — аж ноги трусяться, так танцювати хочеться. Мабуть, мене Бог покарав за ті танці, що ось на старість окалічіла!...»

Так я шкодую, що не встигла записати від прабабусі хоч якусь дещицю тих пісень, штрих знала вона, моя нянька й вихователька, безліч: на кожен випадок життя могла відгукнутися словами пісні... Саме вона навчила мене молитвам, водила в церкву, поки її не закрили. Знала, як я нині розумію, усі церковні розспіви, бо чула, як вона тихенько підспівувала півчим.

Оту музичну обдарованість успадкував від матері і мій дідусь, мамин батько, Андрій Євлампійович: прекрасно танцював, грав майже на всіх музичних інструментах, мав чудовий голос. Коли парубкував, то, ідучи до своєї майбутньої дружини понад річкою, співав, причому так, що чути було аж на протилежну сторону, десь більше кілометра. Моя прабабуся, якій зовсім не до вподоби була майбутня невістка («вони багаті були, а ми — бідні, безземельні»), слухала і плакала...

Вони таки одружились, хоч Марина, його молода дружина, була начисто позбавлена і голосу, і слуху. Дід Андрій спочатку не здавався — будь-що хотів навчити її хоча б танцювати. Якось умовив кума, поставив йому четвертину горілки, і той цілий вечір під акомпанемент друга «крутив» Марину на всі боки, відробляючи елементи танцю, але так і не спромігся, не подолав бар’єру чи то справді безталанності, чи закомплексованості молодої жінки.

Про це вона сама мені розповідала, будучи вже в поважному віці...

Проте дід Андрій все ж реалізував своє неабияке музичне обдарування: усі діти в сім’ї, а їх було шестеро, мали добрий слух і голос. Отож довгими зимовими вечорами, як розповідала мама, він садив у кружка старшеньких, давав у руки інструменти — балалайку, мандоліну, гітари — й починалося музикування. Частіше просто грали, а інколи й співали з супроводом і без нього.

Думаю, що найбільшою мірою таланти батька, і то не тільки музичні, успадкував Іван, середній син, улюбленець сім’ї, для якого спів часто ставав потребою життя. Проте і мамі моїй, найстаршій доньці, дісталося немало: мала гарне колоратурне сопрано, неабиякий слух, а пісень знала безліч... Довго співала у хорі, яким керував Микола Сокирко, відомий тоді в нашій області хоровий диригент. Його хор навіть знімався в одному з перших фільмів Миколи Мащенка «Пісні над Дніпром».

Згодом я зрозуміла, чому прабабуся завжди плакала, коли мама співала. Певно, чувся їй власний, ще молодий і свіжий голос...

На жаль, жоден з них не мав музичної освіти, не реалізував себе. Та й повну середню спеціальну освіту мала лише мама, хоча цілком можливо, що з її чудовим голосом могла б стати професійною співачкою.

Неабияким талантом Господь обдарував і мою тітку Варю, молодшу мамину сестру — мала сильний, красивий альт, навіть знаменитий твір А.Пашкевича «Степом, степом» заспівувала.

Цікаво, що майже всі невістки й зяті у цій сім’ї також були людьми співучими. Незабутні враження мого дитинства пов’язані з тими днями, коли всі збиралися у батьківській хаті на якесь свято й співали. Який же то був спів! Кожен, здавалось, вкладав душу і в слова, і в мелодію...

Думається мені, що поки звучала та пісня, вона єднала їх, відсувала дріб’язковість побуту, мирила й голубила.

В часи мого дитинства пісня звучала скрізь — і в хорових колективах, і на гулянках, і на святах, і просто як спосіб відпочинку. Жилося важко, нужденно, але жінки й дівчата ішли з поля й співали, щоб почули всі: вже додому з роботи ідуть. У свята й вихідні дівчата збиралися до когось поговорити й поспівати — то вже обов’язково.

У перше десятиріччя по війні весілля в селах відбувалися за повним народним сценарієм, а тому співи дружок по селу сповіщали людям: «іде весільний почет», чи «наближається весільний поїзд». Дружки були, як і годиться, голосисті й намагалися «переспівати» іншу групу, якщо чули їх спів здалеку. Ми, дітвора, приходили на весілля, годинами стояли в дворі, дивилися і слухали, слухали... Це була дивовижно гарна вистава, особливо, якщо ще й музики добре грали, а староста — умілий і досвідчений.

У школі ми також співали, причому більше «для себе», аніж на сцені. Спочатку, ясна річ, репертуар складали фронтові й народні пісні, а коли вже з’явилось радіо, то стали переймати популярні тоді мелодії, записувати «на слух», заводили пісенники, розмальовували їх...

Більшість пісень того часу й справді були не тільки мелодійними, а й змістовними і... чистими, бо оспівували прекрасні людські почуття. Мабуть, у той час навіть божевільний не наважився б заспівати: «И целуй меня везде, я ведь взрослая уже». Або ще краще: «Девочкой своєю ты меня назови, а потом прогони... и люби просто так...»

З нами, учнями, в різних поїздках, на роботі співали й учителі, і мій класний керівник Тетяна Юхимівна, а особливо пристрасний любитель співу географ Г. О. Рогальський. Ми знали, що його улюбленою була пісня про вдову і її сина — «Понад лугом зелененьким», а тому коли починали її співати молодими незміцнілими голосами, то він обов’язково вплітав і свій чистий баритон. Пісня нас зближувала, дарувала якесь особливе порозуміння й взаємоповагу.

Зараз вона все рідше й рідше лунає у гурті, у сім’ї: молодь замінила це хрипливими магнітофонами, з яких рветься безкінечне й безтямне гупання ударних інструментів, якийсь псевдоафриканський ритм, а старші люди просто... втомилися. Одні—душею, а інші — тому, що мають лише особливий внутрішній, тепер такий модний, новочасний слух: як би де урвати, не пропустити, побільше вигадати, випередити за рівнем достатку сусіда й кума. Від цього товщає шкіра, притуплюються емоції, зводячись до традиційних розмов про те, як «посиділи», «відірвались», «врізали», «гульнули» і т.д. І, як каже відомий український гуморист Євген Дудар, «кожен топиться у власному салі».

Тим-то й пісні зараз звучать відповідні, вірніше, не пісні, а «шлягери», «хіти», які на сцені обов’язково виконуються у напівоголеному вигляді й з такими вихилясами, що й дикуни в еротичних ритуальних танцях позаздрили б... А чому обов’язково треба співати «нявкаючим» гунявим голосом особи середнього роду, завиваючи й повторюючи одну й ту ж фразу десятки разів?

Ясно, що ще, на щастя, трапляються й приємні винятки — справді талановиті виконавці й хороші музичні твори. Жаль, що тільки винятки. Та й старовинні народні пісні потроху забуваються, зникають з цього життя, як і їх колишні творці — сільські люди.

Але існує думка, що дійшовши до межі крайнього падіння (а це вже є), уся ця «попса» (слово ж яке!) почне шукати чистоти, бо вижити, звісно, можна тільки за рахунок екологічно чистої продукції-джерельно-пречистої народної пісні.

...А народна пісня по-давньому хвилює й радує мене, як і багатьох інших людей, дарує щасливі миті, зігріває й очищає душу.

IX. Дороги

Мабуть хтось із моїх дуже далеких предків чумакував, бо живе у мені здавна аж надто сильне й незнищенне прагнення до мандрів: от кортить кудись поїхати, піти, щось побачити, десь побувати... А може, це тому, що з раннього дитинства пускалася в п’ятикілометрові походи від баби до прабаби? Ті стежки пролягали через поле, поміж пшеницями й житами, попід старезними осокорами, які, як казали, ще мій прадід, працюючи замолоду в економії, понасаджував. Ходила спочатку з мамою чи тітками, а потім і сама. І як тоді мене, 9-10 річну дівчину, відпускала мама? Мабуть, менше було жорстокості навкруги...

Ніколи більше в житті не здавалося мені жита такими високими і жайворонки так гарно не виспівували, і перепілки так безстрашно не пурхали у мене з-під ніг, як у ті далекі роки середини минулого століття...

Інколи, щоправда, мандрівки були майже романтичними: дядько Кузьма, великий знавець і любитель коней, повертаючись з «району», тобто нашого райцентрівського містечка, де ми жили з мамою, запрошував поїхати до баби в гості — «покататись». Коні у нього були добрі, слухняні, бігли жваво. Часом він давав мені потримати віжки й навіть махнути батогом, на якому посередині була китиця з червоної шерсті, щоб видно було, як упаде в траву. Проте я більше любила їздити взимку саньми, які ковзали так плавно, а на поворотах їх заносило вбік: ставало весело й трохи страшно. Я, бувало, сиділа, закутана в кожух, а навкруги все потопало в снігах...

Кілька разів мене возила тітка Дуня волами. Вони йшли повагом, дуже помалу, і не треба було ні підганяти, ні керувати ними, бо дорогу знали самі, хоч інколи, якщо траплявся зустрічний транспорт, тітка заздалегідь командувала «цоб» чи «цабе», щоб трохи звернути вбік.

У той тяжкий повоєнний час годі було й думати про якісь там дороги. Єдина «бруківка» зв’язувала наш райцентр із залізничною станцією. Випадав дощ — місили грязюку кіньми й волами, а коли підсихало, то середина дороги, як правило, була більш «вкочена», а узбіччя — у ритвинах по коліно. Машин на дорогах у ті роки практично не було: коли-не-коли якась старенька «полуторка» проїде, викликаючи загальний інтерес. А швидкості були такі, що хлопчаки не пропускали нагоди почепитися ззаду за борти, щоб прокататися, повисаючи на руках, метрів 10-15.

Якось їхали ми з тіткою волами, копи бачимо — наздоганяє легкова машина «Победа» директора цукрового заводу Максимова. Його знали всі, бо був Героєм Радянського Союзу і, очевидно, саме тому, на відміну від іншого районного начальства, їздив на той час найкращою машиною.

«Победа» ще здалеку почала сигналити, щоб ми уступили дорогу. Тітка з трудом повернула на узбіччя — у глибоких ритвинах віз мало не перевернувся. Легкова машина обігнала цей застряглий у груд ді віз, біля якого стояла розгублена молода жінка з переляканою дівчинкою. З вікна висунулось кругле вдоволене обличчя директора-героя: він тримався рукою за вікно машини і кричав голосно і дуже вдоволено. «Аг-га-а!»

Очевидно, це був один із перших у моєму житті уроків соціальної нерівності чи приниження...

Якщо відкинути усілякі припущення, то пробудив у мені пристрасть до подорожування невтомний мандрівник, географ від Бога, світлої пам’яті Григорій Онопрійович Рогальський. Так вийшло, що він учив і мою маму, будучи ще зовсім молодим, а потім — і мене. Приїхав на роботу у наш райцентр ще до війни і відразу завоював авторитет тим, що добре знав не тільки шкільну науку, а й усяку сільську роботу, взимку ходив з хлопцями на лижах і гарно співав. Через деякий час він став директором школи й одним з найавторитетніших учителів у районі.

Та у війну Григорію Онопрійовичу не поталанило: він потрапив у оточення, а виходячи до своїх, закопав партквиток, щоб, як і вчили, не потрапив до рук ворога. На цьому, фактично, зоряний час розумного, старанного, до речі, винятково відданого комуністичній ідеї вчителя, закінчився, бо безпартійному «ходу не було», а надій на поновлення в партії—теж. Отож, вище завуча і не піднімався. Здавалося, що все, як і було, але час від часу особливо завзяті «ідейники» — новоспечені керівники — наче ненароком нагадували вчителеві про його «гріхопадіння».

Проте учням якось до того було байдуже: вони любили і географію, і самого вчителя. Після війни, коли не було ніякої можливості організувати хоч якусь екскурсію для учнів, Григорій Онопрійович водив їх пішки на цукрозавод (до речі, саме на його прохання я записала від прадіда історію цього заводу, власницею якого була графиня Браницька), у село Шевченкове чи Моринці. А то «виписував» коні в колгоспі, садив на воза дітвору і віз у Ватутіне, щоб показати, як добувають буре вугілля відкритим способом.

На початку 50-х років у колгоспі вже було кілька «полуторок». Рогальський завжди міг домовитися з головою і возив учнів у Черкаси, у Канів: у кузов накидали багатенька соломи, застеляли ряднами й сідали, як курчата, виглядаючи з-за бортів.

Згодом почали їздити до Києва. Машиною підвозили учнів до залізничної станції, а вже поїздом — до столиці, де кілька днів ночували у спортзалі якоїсь школи, попередньо домовившись, без особливих зручностей, проте вволю надивлялись, набирались вражень.

Учитель вважав, що кожній сільській дитині треба побувати в столиці, відвідати планетарій, історичний музей, Лавру. Водив нас у панорамне і стереокіно, катав по Дніпру й на фунікулері. Дивом дивуюся, як йому вистачало на все це сил і енергії... Окрім того, що возив учнів, і сам об’їздив майже увесь бувший Радянський Союз. Жалкував тільки, що до Далекого Сходу не добрався.

Тому й географія у його викладі була не книжною, а «живою», розповіді — захоплюючими, і лектор з нього був чудовий.

Часом, звичайно, траплялися й курйозні випадки, а як на наш час, — неймовірні. Як правило, до Києва їздили влітку. Того дня зранку пішов дощ, і частина учнів, дбаючи про чистоту й збереження взуття, прийшла босоніж, що тоді, до речі, було явищем звичайним. Біля школи помили ноги, повзувалися, а Петро Іваненко припізнився, тому відразу ж поспішив у клас, де вже зібралася група. Сандалі поклав під парту, аж тут і машина під’їхала, щоб везти на станцію. Усі схопилися, поспішили до виходу, він — теж. Коли вже прибули на станцію, що була за 22 км, і вийшли на платформу, виявилось що Петро... босий. Тепер він і сам згадав про взуванку! Що ж було робити? Онопрійович з досадою й докором дивився на бідолаху, вже хотів додому відправляти, аж тут котрась із дівчат (і треба таке!) принесла свої галоші, які вона завбачливо поклала до сумки, щоб (знову ж таки!) зберегти туфлі на випадок дощу. Так Петро доїхав у чужих галошах до Києва, а там уже Григорій Онопрійович купив йому прорезинові «балетки», як їх тоді називали, і щасливий Петро набрав цілком урбанізованого вигляду... До речі, через кілька років він з успіхом склав екзамени, став студентом політехнічного, а згодом — талановитим конструктором.

Щороку я кудись їздила зі своїм вчителем, а коли навчалася в інституті, то він став запрошувати мене напарником, бо вже мала неабиякий досвід організації далеких екскурсій. Згодом, працюючи в школі, я, як і мій незабутній учитель, щороку вирушала зі своїми учнями в походи, на екскурсії і далекі туристичні подорожі.

...Дороги, дороги. Скільки ж їх пройдено, переїжджено і по Черкащині, і по «інших світах», як казала колись бабуся!

Ось і сьогодні старенький автобус поволі котиться засніженою дорогою, минає знайомі, притихлі, такі далекі від міського святкового новорічного шуму, світла, гомону, села. Мимоволі згадую Шевченкові рядки: «Вже минули Воронівку, Вербівку, в Вільшану приїхали...»

Зараз зима, і людей майже не видно. А я, як і колись у дитинстві, вдивляюсь і вдивляюсь у такий звичний, і такий тепер болісний для мене пейзаж: ось новий цегляний будинок (раніше тут таких не було!), а за ним — ще кращий, причепурений, з гаражем і просторими господарськими прибудовами (молоді, певно, живуть!). А поруч — бідненька хата, мабуть, ще після війни збудована — доживають віка старі й одинокі люди. Далі — не протоптано стежку, чорніють порожні, а часом і розбиті вікна, криниця, сарай похилились, не потрібні нікому. Пустка... Дивлюсь-ще одна, а там—уже напіврозвалена. Дивно і боляче бачити, як стоять порожніми ще добрі, цілком придатні для життя, сільські оселі. Вимирає село...

Знайомий з дитинства цукрозавод, колись один з кращих і найстаріших, схожий на скелет: розібрано цехи, розвалено більшість споруд. А війну вистояв...

Порожні хати, наче покинуті напризволяще старі, немічні люди, з докором дивляться вслід автобусові проваллями мертвих очей, а в душі зринає якась пекуча туга за тим, що здається, ми, нинішні люди на цій благословенній землі, втрачаємо безповоротно, назавжди.

X. Мої університети

(наука життя)

Уміти жить! Складне, високе вміння,

Котрого жодна книга не навчить,

А лиш навчає досвід і терпіння...

І. Франко

Очевидно, шлях дорослішання й справжнього пізнання світу починається від шкільного порога.

Пам’ятаю похмурий, сірий ранок, закутаний у щільну завісу дощу, ранок 1 вересня 1947 року, коли мені випало вперше переступити поріг школи. Непривітно зустріло нас і старе, низеньке приміщення (в новішому вчились старшокласники), не радували й кривобокі пошкрябані парти. Однокласники, споряджені торбинками на шлейці через плече замість портфелів, вбрані переважно в фарбований одяг з домотканого полотна або щось куценьке, перешите, — ось що залишилось у спогадах про початок школярства.

Не скажу, що відразу поталанило з наставниками: за перші чотири роки у мене помінялось аж п’ять учительок, не лишивши жодного помітного сліду ні в пам’яті, ні в душі. А ось у середніх і старших класах мене вчили набагато краще, особливо мовам, історії, географії, хімії. Правда, на жаль, я дещо пізно зрозуміла красу і логіку математики — чудова вчителька Г. І. Шпошнікова прийшла де нас лише в 9-му класі.

Вони були порядними, вимогливими й кваліфікованими, мої вчителі, користувались повагою в селищі — були особистостями, кожен по-своєму. Наша школа, як на той час, давала добрі знання — з її стін вийшло немало достойних людей. Спочатку церковно-приходська, потім неповносередня й середня, вона недавно відсвяткувала своє 90-річчя.

Мама розповідала, як через місяць після звільнення селища від фашистів викликали до райвиконкому «найстаршу по званню», тобто по освіті й досвіду, Курасу Т. Ю. (саме вона пізніше стала моїм класним керівником) і призначили в.о. директора, давши відповідні вказівки... Вони з мамою були подругами, навіть далекими родичами, а тому прийшли до школи удвох, подивились кругом, посідали на ґанку... й заплакали: школа зіяла розбитими вікнами й дверима, скрізь був безлад і руїна. Допомогли люди — жінки, діди, старші учні, бо розраховувати треба було тільки на свої сили.

В час мого учнівства в школі ще було багато переростків, особливо в старших класах. Вони трималися «солідно», відповідально й наполегливо вчилися, а це, безумовно, впливало і на нас, малих.

Поступово життя відроджувалося, з’явилося й кіно, яке «крутили» частинами, між якими були паузи, і глядачі мучились, як і нині під час реклами. Учням увечері ходити в кіно не дозволяли, але час від часу організовувались культпоходи після уроків на такі фільми, як «Падение Берлина», «Сталинградская битва».

Вечорів у школі не було, проте на початку 50-х за ініціативи учителя української мови й літератури Олекси Омеляновича було започатковано традицію — випускники ставили спектаклі. Ясно, що це відбувалось «на великій сцені», і хоч декорації, костюми були аж надто умовно-примітивними, проте інтерес до шкільних вистав був значним: приходили подивитись «на своїх». Для постановки вибирались здебільшого п’єси І.Карпенка-Карого та О.Корнійчука, традиційно інсценізувалися поеми Т.Шевченка. Приміром, наш випуск (два класи) здійснив постановку Шевченкової «Наймички» (мені дісталась роль Ганни), а потім підготували комедію І.Карпенка-Карого «Суєта», в якій я грала Аделаїду.

До речі, в селищі у той час працював ще один драмколектив, членами якого були вчителі, службовці, колгоспні спеціалісти. Моя мама ще до війни, маючи гарний голос, спробувала себе в ролі Наталки-Полтавка, а потім виконала роль Софії в «Безталанній» І.Карпенка-Карого.

Коли я вже стала навчатися в інституті, мій «сценічно-театральний досвід» допоміг знайти себе і в колективі, і в художній самодіяльності, починаючи з першого курсу. У нас годі часто проводились факультетські вечори, театралізовані програмні концерти, особливо Шевченківські. На порі був початок 60-х, віяло змінами, відчувалося якесь особливе просвітлення і в думках, і в настроях.

Волею випадку кілька років підряд драмколективом інституту опікувалась професійна актриса, випускниця Щукінського театрального училища. Завдяки їй чудово пройшли вечори пам’яті І. Тургенєва й Л. Тостого. Почали готуватися до Шевченкового. І ось тут виявилось, що наша наставниця лише... чула про великого поета. Коли ми зібралися на першу репетицію, усі чесно й виразно продекламували тексти. Особисто я готувалася до втілення образу Відьми з однойменної поеми.

Актриса дуже уважно нас послухала і попросила відшукати «Кобзаря» російською мовою:

— Слышу, душой чувствую: текст необыкновенный, такая глубина, слова за душу берут, но я же не все понимаю, а должна все-все прочувствовать.

І ось вона, уродженка російської «глубинки», прочитавши вірші Шевченка, зрозумівши «все-все»; на наступній репетиції сказала:

— Я целую ночь читала и перечитывала... Плакала, верите? Мы должны сделать зто не просто хорошо...

І ми зробили. Успіх був надзвичайний!

Принагідно зазначу, що один з дуже шанованих нами викладачів української літератури Михайло Федорович Кашуба з самого початку просто-таки вразив нас своїм акторським даром. Ми завмирали, «замерзали» на місцях, коли він читав новелу В.Стефаника «Новина». І досі чую його прекрасно поставлений голос, інтонації...

Так-от саме Михайло Федорович говорив нам не раз, що учитель має бути трішки актором, особливо учитель літератури, інакше він навряд чи зуміє завоювати авторитет, пробудити в учнів любов до слова. Як ми потім довідалися, до війни, будучи студентом, він часом підробляв у театрі як статист, а у війну був льотчиком. Пам’ятаю, як показав одного разу книгу поезій В. Сосюри з автографом автора: «Чорноробові війни, шановному Михайлу Федоровичу, з любов’ю і повагою від автора».

Наші викладачі й справді були людьми різносторонніми: І. Терлецький керував факультетським хором, Г. Аврахов грав у спектаклі «Назар Стодоля» разом зі своїми студентами, поставивши його під час педагогічної практики.

У нас на факультеті склалася особлива атмосфера взаємоповаги в стосунках студентів і викладачів. Винятковою толерантністю відзначався Михайло Андрійович Жовтобрюх, один з кращих мовознавців 60-70-х років, пізніше заступник директора Інституту мовознавства АН УРСР. Ніколи не забуду, як одного разу, не підготувавшись як слід до практичного заняття з історичної граматики української мови, почула від нього замість очікуваних докорів, таке спокійне, лагідне зауважиння:

Товаришко Дремлюк, невже ви цього не знаєте?

І в ту хвилину мені так захотілося негайно провалитись крізь підлогу — мене, виходить, поважають, чекають розумних відповідей, а я... На все життя був урок, урок довіри й відповідальності.

Глибиною знань і майстерністю викладу вражали нас викладачі української літератури Г. Г. Аврахов і російської — О. П. Пресняков, але для всіх без винятку, і викладачів, і студентів, усіх, хто знав і слухав її, непересічною особистістю була Ольга Авенірівна Троцюк, викладач зарубіжної літератури.

Свого часу вона навчалася в гімназії Петербурга, відвідувала гурток футуристів, де познайомилися з В.Маяковським. Її зовнішній вигляд разюче контрастував з внутрішньою суттю. Це була Особистість, людина, котра блискуче володіла словом, глибоко знала російську і світову літературу, часто вражала оточуючих оригінальністю й самобутністю, суджень. Могла цитувати по пам’яті цілі сторінки прози, не кажучи вже про поезію, в яку була закохана сама й навчала любити нас. Ніколи не проходила повз газетні кіоски й книжкові розкладки — завжди щось купувала, а тому її портфель «по зав’язку» наповнювали якісь книги, товсті журнали, такі, як «Нева», «Новый мир», «Звезда», «Октябрь». Ольга Авенірівна не пропускала жодної літературної новинки і щедро ділилася з нами своїми враженнями від прочитаного. Та й не тільки з нами: не раз доводилось чути, які літературні дискусії влаштовувала вона в деканаті чи на кафедрі. До її думок прислухались усі, навіть ті, що не розділяли її поглядів.

Бувало, приходить на роботу і відразу заявляє:

А я ось цієї ночі прочитала «Тріумфальну арку» Ремарка. Знаєте, цікава річ! І стиль дещо інший, аніж у «Трьох товаришах».

Від нас вимагала передусім знання тексту — її просто лякали «нечитаючі» студенти. Поважала працездатних і думаючих, двійок не ставила, але п’ятірку можна було одержати тільки давши детальну й вичерпну відповідь або продемонструвавши знання поза програмою — зв’язок літератури з музикою, живописом.

Будучи російськомовною, вона з глибокою повагою ставилась до української мови, читала лекції нашою рідною мовою, а коли переходила на російську, то обов’язково просила пробачення.

Пам’ятаю, як до нас на лекції приходили студенти з фізмату, інших факультетів, щоб послухати...

Кожна лекція Ольги Авенірівни відкривала нам можливість глибокого бачення, розуміння і світу прекрасного, і самого життя. Власне, то, мабуть, і була наука життя. Згадується, як вона чудово розповідала нам про «Фауста» Гете... І раптом:

— А знаєте, кожна людина повинна пережити таку мить, коли хочеться її зупинити, затримати, адже це — відчуття цінності життя! Ви ще пізнаєте це, бо ваше життя тільки починається. А я? Я вимовила ці слова в травні 1945-го, коли дізналась про Перемогу. Проте мені інколи хочеться знову і знову казати їх, коли весною перед нашим інститутом цвітуть яблуні, як і тоді, в 1945-му: «Хвилино, стій, бо ти — прекрасна, спинися, мить, бо дивно гарна ти!»

Дуже вимогливими й відповідальними були наші викладачі-мовники Г. Смолянінова, Ф. Береговська, усі «іноземники» — адже ми виявились першими «інфілівцями» в історії інституту. Очевидно, саме тому мої однокурсники стали чудовими спеціалістами, керівниками шкіл, а частина — науковцями.

На долю нашого випуску випало ще й стажування: посилали на півроку в школи різних областей України — не вистачало вчителів. Можна тільки уявити собі, як непросто доводилося в школах Закарпаття чи Рівненщини...

Мені дісталось с.Княжа на Звенигородщині, де я в повному обсязі пройшла «курс молодого бійця»: крім уроків у школі, гурткової роботи, традиційних нарад, семінарів, треба було ще й відвідувати учнів удома, проводити бесіди на фермі й надодачу залучили до... драмгуртка. Мушу чесно визнати, що, зрештою, саме це принесло радість: колектив підібрався гарний, більшість із сценічним досвідом, голосом. Поставили ми спочатку «Безталанну» І.Карпенка-Карого, в якій мені випало виконати роль Варки, а потім — водевіль С.Васильченка «На перші гулі», у якому я грала Василину. Інколи ми їздили «на гастролі» в сусідні села. Учні знали про наші успіхи й доповідали вдома: «А наші вчителі знову виставу повезли, я бачив, як С.П. з рогачем і мітлою йшла».

А потім настільки прославились, що здобули першість у районі й брали участь у ІІ-й Театральній весні Черкащини, виступали на сцені обласного театру...

Проте «апофеозом» моєї сценічної кар’єри стала багаторічна участь у роботі Чигиринського народного хору, яким керував доброї пам’яті талановитий диригент, самодіяльний композитор Анатолій Чекаль. Був чудовий колектив, прекрасна атмосфера, багато концертів, виступів на конкурсах, фестивалях, оглядах на обласній і республіканській сценах, зйомки в кіно, на телебаченні, робота в студії грамзапису.

Як на моє теперішнє розуміння, все це збагачувало, наповнювало змістом моє життя, рятувало від рутини й одноманітності.

Зараз можу впевнено й переконано стверджувати, що мені в житті поталанило на гарних людей, мудрих наставників, які сприяли моєму становленню і вчителя, і людини.

Коли я приїхала на роботу в Чигиринську школу-інтернат, мене зустрів директор Микита Васильович Литвин, вже немолода, проте привітна й проста людина. Він усе літо провів на роботі — вводився новий корпус, а тому через якийсь тиждень пішов у відпустку.

Був кінець вересня. Закінчились уроки, але діти були в класах — готувались до самопідготовки. Раптом будинок здригнувся, як під час землетрусу: гриміли дерев’яні східці, чувся тупіт у коридорах, стукали двері, лунали вигуки. Я злякано запитала у когось із учнів, які мчали коридором: «Що це? Що трапилось?»

— Микита Васильович приїхав! — радісно відповіло відразу кілька голосів.

Я зійшла вниз: у щільному натовпі дітвори, пригортаючи обома руками найменшеньких, стояв усміхнений Микита Васильович. Вперше в житті я побачила, як горнуться діти до директора — Учителя...

Вже в Корсуні мені знову доля подарувала можливість співпрацювати з талановитими учителями, неординарними людьми, передусім — Н. Гольдичем та Д. Селівановим. Як багато я навчилась у ті роки!

Талановитий учитель і організатор, справжній ентузіаст, готовий допомогти кожному, хто прагне до вдосконалення, виявляє інтерес до роботи, — таким був наш директор Дмитро Павлович. Колектив однодумців і працелюбів, очолюваний ним, здобув тоді визнання не тільки в районі. Можна згадувати багато і багато, безперечно, талановитих учителів тих років, але учитель історії Н.С.Гольдич був особливим...

Ерудит, інтелігент, невтомний педагог-новатор. Його уроки перетворювались у своєрідні спектаклі, бо проводились завжди творчо. Були там і опорні конспекти, і музика, і живопис, і слово вчителя, а головне — незмінний інтерес учнів. Здавалось, клас і вчитель — одне ціле. Пасивних і байдужих не було... Усі уроки у нього були відкритими — він любив, щоб до нього приходили. І люди їхали і йшли, щоб зігрітися біля яскравого вогню його таланту...

Чи може учитель навчитися чому-небудь корисному від своїх учнів? Думаю, що так, якщо він бачить в учневі особистість. Принаймні, я можу взнатися, що немало навчилась від своїх учнів.

Пригадую один з найефективніших уроків, поданих учнями. Це було в Корсуні, коли я, щойно приїхавши, почала працювати вчителем англійської мови. Класним керівником випускного класу якраз і був Гольдич Н.С. Якось я дізналася, що одна з його учениць, Лариса Щ., веде незвичайний щоденник — своєрідний літопис класу. Стало це відомо, коли вона в 9-му класі випадково залишила щоденник із книгами в бібліотеці, почала бідкатись, шукати. Щоденник щасливо знайшовся, а однокласники, дізнавшись про її таємницю (а це була-таки для всіх таємниця!), стали робити «замовлення»-що саме записати, «для історії». Дізнався про це і «класний», як вони називали свого керівника.

У 10-му класі Лариса вирішила урочисто спалити щоденник після випуску, але її почали умовляти, хоча змісту записів тоді ніхто не знав. За спільною згодою вирішили подарувати щоденника улюбленому вчителю, дозволивши прочитати директору (!) і... мені. Тут слід зазначити, що Лариса була розумною і дуже начитаною дівчиною, хоча характер мала вельми непростий, а погляди на життя — критичні й незалежні.

Саме директор, будучи людиною читаючою, висловив думку про те, що з Ларисиних записів, при гарній літературній обробці, міг би вийти цікавий сценарій, щось на зразок відомого фільму «Доживем до понедельника». А що вразило мене? Насамперед, глибина спостережливості й оригінальності суджень і оцінок. Лариса розповідала про окремі шкільні будні, особливі, курйозні чи драматичні випадки у стосунках друзів, учителів і учнів. А оскільки більшість описуваних нею людей були поруч, то я, чи не вперше в житті, побачила і себе (там і про мене дещо було), й своїх колег у віддзеркаленому зображені. Якими ж іноді, м’яко кажучи, дивними людьми буваємо ми, вчителі! Як часто нам не вистачає почуття міри, спостережливості й витримки!

Важка це місія — вчити дітей. Не кожному під силу. Дитяча душа завжди незбагненна. Це схоже на ефект музичного інструмента тонкої настройки: десь «перегнеш»—і втратиш звучання, тобто довіру учня. А нам, і вчителям, і батькам, часто не вистачає ні сили, ні часу, ні терпіння працювати з цим витонченим інструментом...

Моя мудра мама не раз говорила, що вчителю — головне не нашкодити дитині, а решту — навчить життя. Непроста і здебільшого сувора ця наука!

XI. Зустрічі в дорозі

(філософія життя)

Щастя треба — на всяк випадок.

Сили треба — на цілий вік.

Ліна Костенко.

Часом у непроглядному мороці ночі зовсім несподівано з-за хмар пробивається місячне сяйво. На якусь мить воно освітлює тобі дорогу, і ти відразу ж починаєш впевненіше й сміливіше ступати.

Отак і в житті: певна зустріч, розмова, навіть слово стають для тебе світлом, допомагають усвідомити себе. Саме так, бо до буденного, постійного звикаєш, часом навіть не сприймаючи деталей.

Принаймні у моєму житті було саме так.

Одним з перших, таких знаменних для мене моментів, була зустріч з другом і колегою батька Давидом Тучинським. Мама, згадуючи про своє коротке (менше З-х років!) сімейне життя, розповідала й про друзів, а тому я добре запам’ятала це ім’я. Молодий неодружений Додік (так називали його приятелі) часто бував у нас вдома, бавився зі мною, носив на руках, терпів, як казала мама, коли я запускала руки в його густе, кучеряве волосся...

І ось років через 4-5 по війні він приїхав спеціально десь здалеку, з Росії, щоб побачитися з удовою свого полеглого товариша і з його донькою... Я не пам’ятаю зараз ні обличчя цієї людини, ні змісту розмови — залишилось у пам’яті тільки те, чого чекала душа, що було найпотрібнішим мені, дещо закомплексованому підліткові. Коли гість поцікавився моїми успіхами в навчанні, мама відверто зізналася:

— Та вона наче й недурна дитина, й старанна, начитана, але часом губиться, особливо біля дошки.

І тоді Додік, поклавши велику теплу руку мені на плече, промовив якось особливо, проникливо й щиро:

— Знаєш, дівчинко, мало мати знання — треба навчитися їх відстоювати!

Мабуть, то сам батьків Дух обізвався до мене, підтримав у потрібний час. Я почала вчитись, цілеспрямовано й наполегливо, і, зрештою, навчилася відстоювати і свої знання, і переконання...

Без сумніву, в шкільні роки, особливо в старших класах, цьому сприяло спілкування з учителями, вимогливими й доброзичливими водночас. Позиція мого класного керівника Кураси Т.Ю. була завжди дуже твердою: «Ти повинна. Тобі необхідно. Ти зможеш».

...Нам дуже часто наносить непоправної шкоди стіна непорозуміння, котра часом виникає у сімейних чи дружніх стосунках. Ми не вміємо слухати, прощати, виявляти співпереживання. От що ми вміємо, так це — нарікати, шукати винних, шкодувати за втраченим, катуючи себе й ближніх докорами чи сльозами.

Десь, певно, на другому курсі інституту, я познайомилася з цікавою приязною жінкою, з якою деякий час приятелювала, незважаючи на значну різницю у віці. Як я тепер розумію, їй імпонувала моя повага й готовність слухати, а у старших, розумних і доброзичливих людей, завжди є чим поділитися з молодими. Якось під час однієї такої задушевної розмови Євгенія, так звали мою знайому, владно і дуже переконливо підвела мене до думки: ніколи не шкодуй за втраченим, нездійсненим, адже назад нічого не повертається. І я до цих пір дуже вдячна їй за науку.

Були й інші пам’ятні зустрічі.

Так склалося, що уподовж всього життя не раз я ставала учасником і свідком цікавих подій, які залишили незабутні враження.

В 1957 році, виступаючи з вітальним словом на відкритті пам’ятника Т.Г.Шевченку в с.Шевченкове, мала нагоду зустрітися з П. Панчем, А. Головком, іншими відомими письменниками.

Свого часу вдалося побувати на літературних зустрічах з П.Тичиною й М.Рильським, а в травні 1969 року в Чигирині мала зустріч з О.Гончарем, Ю.Збанацьким, Д.Павличком, які прибули до колишньої гетьманської столиці, супроводжуючи делегацію грузинських письменників на чолі з Г. Абашидзе. Вони перебували на Україні під час Декади грузинської літератури й мистецтва.

Зберігаю автографи А.Малишка й О.Сизоненка, які приїздили на зустріч з читачами до Чигирина, незабутнього І.Козловського, з яким зустрілася на Святі пісні в Каневі.

Я навчалася в Черкасах якраз у той час, коли туди приїхав спочатку на практику, а потім і на роботу Василь Симоненко. Він інколи забігав до інституту поспілкуватися з початкуючими поетами. А один з них, Микола Сніжко, невдовзі став працювати в «Молоді Черкащини». Благословив він і кілька моїх поезій, вмістивши їх на сторінках молодіжки, а в 1962 році, цілком несподівано, я побачила два своїх вірші на сторінках республіканської газети «Молодь України» разом з кількома іншими, надісланими В.Симоненком напередодні 8 Березня під рубрикою «Кращі вірші наших читачок».

Через кілька місяців я купила в книгарні маленьку книжечку в твердій темно-синій палітурці «Тиша і грім» — першу і останню Симоненкову прижиттєву...

Хочеться розповісти про дуже пам’ятні для мене зустрічі в м.Чернівці. В 1988 році восени я перебувала на курсах при Чернівецькому університеті. Нам, курсантам, викладачам української мови з різних областей України, дуже сподобались і лекції, і наші стосунки з викладачами, цілком професійні й дуже толерантні.

Особливо багато уваги й часу подарував нам професор Василь Лесин. Якось погожого вихідного дня повів нас на старий міський цвинтар, показав пам’ятники й розказав багато цікавого про славних людей Буковини, зокрема, Ю.Федьковича, О.Кобилянську, її родину. А потім ми поїхали з ним до Русова в музей і на могилу В.Стефаника, завернули до рідного села Леся Мартовича, а потім — до Снятина, щоб відвідати музей Марка Черемшини й вклонитися його праху на цвинтарі. Скільки цікавого розповів нам літературознавець! В той час Василю Лесину було десь біля сімдесяти років, але він не втратив ні ентузіазму, ні любові до справи свого життя — дослідження літературного Покуття.

З уст іншого викладача М.Добрянського ми вперше почули правду про смерть В. Івасюка, проте, якою неординарною особистістю він був, про особливі, теплі стосунки в сім’ї Івасюків. Будучи близьким другом цієї сім’ї, М. Добрянський організував для нас і зустріч з батьком М. Івасюком, теж викладачем університету. Проте тоді батько говорив нам більше про свої книги, літературні плани... Був лише 1988 рік...

...Старші й мудріші люди, котрих дарувала мені Доля, допомагали пізнавати філософію життя, реально оцінювати свої сили й можливості. Мабуть, саме тому я досить рано зрозуміла: допомагаючи іншим, стаєш сильнішим, впевненішим у собі. Стає набагато легше долати власні негаразди.

Думаю, що багато в чому мені допомогла й підтримка мами. Принаймні, між нами завжди були довірливі стосунки. Фактично, не одержавши належної освіти, моя мама досягла успіхів у роботі й визнання завдяки просто неймовірній, як на наш час, відповідальності й постійній роботі над собою, а ще — прагненню до пізнання нового. Тому вона робила все, щоб і я могла кудись поїхати, щось побачити, побувати на концертах і в хороших театрах, музеях — збагатитися емоційно й інтелектуально. А як де бувала без мене, то детально усе розказувала... Скажу відверто: у нас був аж надто скромний бюджет, часто ми відмовлялися від необхідного, обходилися, як могли. Проте я бувала не раз не тільки в Києві, Москві, Ленінграді, а й у Волгограді, Ярославлі, у всіх колишніх республіках Закавказзя, Прибалтики, по кілька разів — у Молдові, Білорусі, в декількох європейських країнах, на Мальті. Це дало мені змогу не тільки краще пізнати світ, а й розуміти людей.

На мій погляд, частково наші прорахунки й невдачі у вихованні сучасного молодого покоління не тільки в тому, що воно опинилося в обстановці вседозволеності й бездуховності, під впливом низькопробної масової й західної культури, а ще й у тому, що батьки найчастіше «відмахуються» чи «відкупляються» від дітей, даючи дозвіл погуляти, щоб не заважали, або, даруючи кілька гривень, не цікавляться, з ким і на що їх буде витрачено. Це набагато легше, аніж повезти дитину в цирк, побувати з нею в зоопарку, музеї, на виставці чи в театрі, терпляче, з розумінням поспілкуватися.

Я так багато говорю про материнські й батьківські духовні зв’язки з дітьми... Кожен з нас розуміє й відчуває їх по-своєму. Принаймні, для мене материнство значило дуже багато, воно поступово міняло мене, поглиблювало відповідальність: адже дитина повинна почувати себе захищеною, знати, що мати завжди прийде їй на допомогу.

Щемить душа, що у вихорі брежнєвських п’ятирічок так швидко виросла моя донечка, а ми всі, і батько, і мама, і бабуся, були в трудах та бігах, знервовані й заклопотані, сповнені планів, завдань, та все важливих, громадських... Було всього: і няньки, й кривди, пов’язані з ними, і ходіння по сусідах, і «хвостиком» на роботу за нами, й лікарні, й санаторії... Дитина навчилась читати в 4 роки, а ми й раділи — менше клопотів... Намагалася, та ні — виборювала для своєї дитини і її загальний розвиток, і здоров’я, і життєздатність. Щось змогла, чогось — ні...

Зараз, зустрічаючись із своїми друзями студентських часів, часто чую: мало часу й уваги приділяли ми тоді своїм власним дітям. Та наші діти, дякуючи Богу, виросли хорошими. Сподіваюсь, вони зрозуміють колись і нас, і нашу, як кажуть зараз, «заангажованість».

Батькам, коли вони по-справжньому старшають і мудрішають, хоч це, на жаль, часто не визначається віком, так — от, батькам треба знати дуже просту й розумну в своїй простоті річ: дітей ми народжуємо для себе — вони цього не просять. І ще: вони — не наша власність, у них має бути своє життя, а головна наша допомога їм у дорослому житті — не створювати зайвих проблем. Важко? Ще й дуже! Це — теж філософія життя...

І любов, і дружба, і приязні стосунки вимагають певної самопожертви. На жаль, ми не завжди готові до цього і не завжди... здатні на це.

Як часто ми, батьки, начебто щиро бажаючи добра дітям, намагаємося нав’язати їм свою волю, свої погляди! Добре, якщо хоч робиться це доброзичливо, не в диктаторській формі. Інакше — виникають спочатку тріщини, а потім — провалля й глибокі прірви у стосунках з дітьми. Зникає взаєморозуміння й довіра. І діти, і батьки, зрештою, починають віддалятись і жити власним життям... Та й правда, хіба не легше гримнути, наказати, аніж терпляче вислухати й постаратись зрозуміти проблему не гарячкуючи?

Старшим належить бути більш поступливішими, а молодшим — стриманішими й поблажливими...

Один французький філософ сказав, що люди були б значно щасливішими, якби народжувались 88-річними, а потім, поступово молодіючи, досягали 18 років. Скількох помилок нам би вдалося уникнути! Проте, оскільки цього статися не може, то просто слід, мабуть, жити обачніше, не шкодуючи часу на добре слово й діло, критичніше оцінюючи не тільки чужі, а й власні дії— вчитися бачити себе «збоку».

XII. Небо життя

(замість епілогу)

А я навчилась просто жить:

Дивитись в небо і молитись Богу.

А. Ахматова.

В дитинстві я дуже любила лягати на траві в теплу пору і довго-довго дивитися в небо...А воно, таке глибоке, ласкаве й таке загадкове, незбагненне своєю бездонною глибиною, голубило й огортало мене, подовгу не відпускаючи із своїх обіймів. З громаддя білих купчастих хмар моя дитяча фантазія витворювала і дивовижні замки, і вершників на конях, і чудовиська в густих лісах з чудернацькими деревами й квітами.

Небо життя мого... Воно, мабуть, було добрим і прихильним до мене, бо завжди оберігало й заспокоювало, вселяло надію, дарувало тиху радість і душевну рівновагу. Може, то дух батька, любов рідних і мамина молитва зробили його таким прихильним, бо то ж мама інколи говорила: «Якби я могла, дитино, то я б тобі небо прихилила!» Певно, змогла...

Мамина молитва завжди допомагає, хоч кожній людини тільки Богом визначено життєву дорогу, довгу чи коротку, звивисту й круту, а чи прямішу, рівнішу. Зустрічаються на тій дорозі люди добрі й лихі, готові допомогти і словом, і ділом, а інколи — байдужі, відсторонені, навіть жорстокі, скупі, заздрісні. Часом стрічаються й слабкі тілом і душею, стражденні, такі, що чекають допомоги й підтримки від тебе. Вони не завжди просять, але ти маєш зрозуміти й відчути це прохання, а допомагаючи іншим, міцнієш і сам. Виходить, що від тебе теж залежить, як ти пройдеш свою дорогу, як зумієш зберегти щедрість і тепло душі, даровані тобі Всевишнім.

У житті не буває ні легких, ні простих доріг. І на моїй було каміння гостре й терни колючі, були й скелі неприступні, так і не здолані мною. А що з того, що ти будеш плакати та тужити затим, що не збулося, згадувати без кінця про пекучі рани і ятрити душу собі й іншим? Адже ніщо не повертається назад — сторінки життя не переписуються заново.

Що може радувати людину на схилі життя? Повнота думок і спогадів, усвідомлення того, що життя прожито не марно, а особливо, коли ти відчуваєш, що ще здатен допомогти комусь бодай хоч добрим словом чи співрозумінням. А ще — коли ти йдеш вулицями міста, тебе впізнають, вітають, а ти даруєш людям посмішку й привітне слово, — ділишся тією щедрістю, котрою колись навіки обдарувало небо життя твого...

Content

Світлана Дремлюк
На кленовім мості

Таїна слова

Величальна Корсуню

«Життя дарує радість спілкування»

У бібліотеці

Зимова октава

Сніговий вальс

«Не попрощалися. He говорили.»

Елегійне

Раздумья

Посвящение Виле

Думки у надвечір’ї (секстет зізнань)

Страхи

«Чигирине, Чигирине...»

З народних мотивів

В дорозі

З давнього

Лесі

Осінній триптих

Провесінь

Ін’єктиви

Нове намисто (новели)

«Ой, горе тій чайці...»

«Якби була знала, що тут така біда...» (Кривда)

«Човен хитається серед води...»

«І вишите моє життя на ньому...»

Небо життя мого (автобіографічні нариси)

І. Замість вступу

II. Корені

III. Хата

IV. Слово про батька

V. Мама

VI. Війна

VII. Ярмарки

VIII. Пісня

IX. Дороги

X. Мої університети (наука життя)

XI. Зустрічі в дорозі (філософія життя)

XII. Небо життя (замість епілогу)