Этвуд Маргарет

Заповіти

Марґарет Етвуд

Заповіти

Кожна жінка мусить керуватися тими самими мотивами, що й інші, інакше вона — чудовисько.

Джордж Еліот, «Деніел Деронда»

Зазираючи в обличчя одне одному, ми дивимося не просто на ненависні лиця, ми дивимося у дзеркала… Хіба ви не впізнаєте в нас себе?

Оберштурмбанфюрер Лісс старому більшовикові Мостовському. Василій Гроссман, «Життя та доля»

Свобода — це важка ноша, складне випробування для людського духу. Це не дарунок, а вибір, який майже ніколи не буває простим і очевидним.

Урсула К. Ле Ґуїн, «Гробниці Атуану»

І. Статуя

Рукопис з Ардуа-холу

1

Лише мертвим дозволені пам’ятники, проте мені його звели ще за життя. Я вже скам’яніла.

Ця статуя стала жестом подяки за мої численні досягнення — саме так стверджувала грамота, зачитана вголос Тіткою Відалою. Вона отримала це завдання згори й аж ніяк не тішилася тим. Закликавши на допомогу всю свою скромність, я їй подякувала, а тоді потягнула за мотузку, прикріплену до полотна, що огортало мене, — воно хвилею впало на землю. У нас, в Ардуа-холі, не вибухають оплесками, але хтось потай аплодував. Я схилила голову на знак вдячності.

Моя статуя нереалістична, як це завжди буває: я вийшла молодша, стрункіша, давно вже не була в такій добрій формі. Виструнчилася, розправивши плечі, вуста застигли у жорсткій, та все ж доброзичливій усмішці. Очі пильно вдивляються у якийсь осяйний орієнтир, що символізує мій ідеалізм, неухильну відданість обов’язку, рішучість, готовність рухатись уперед, не зважаючи на перешкоди. Не те щоб моїй статуї було видно щось у небі за похмурим скупченням дерев і кущів біля стежки, що біжить перед Ардуа-холом. Нам, Тіткам, не годиться бути надто самовпевненими навіть у кам’яній подобі.

Мою ліву руку стискає дівчинка років семи-восьми, дивиться на мене довірливими очима. Правиця ж лежить на голові жінки, яка зіщулилася біля мене: її голова покрита, очі звернені вгору, в обличчі читається чи то малодушність, а чи вдячність — це Служниця. А за спиною одна з моїх Перлових Дів, готова вирушити у місіонерську подорож. На поясі в мене шокер. Зброя нагадує мені про власні помилки: якби ж я діяла ефективніше, вона була б не потрібна. Вистачило б і переконливого голосу.

Скульптурна група не дуже вдала — надто захаращена. Варто було б надати мені більшої виразності. Але принаймні я схожа на людину при своєму розумі. Могло б бути гірше, бо ж літня скульпторка, нині покійна, щира вірянка, мала схильність наділяти своїх моделей виряченими очима, що символізували ревність і побожність. Бюст Тітки Гелени в її виконанні демонструє всі ознаки сказу, бюст Тітки Відали — гіпертиреозу, а Тітка Елізабет, схоже, от-от вибухне.

На відкритті монумента скульпторка нервувала. Чи достатньо вона полестила мені своєю роботою? Чи я її схвалю? Чи буде помітно, що я схвалюю? Я трохи розважилася, міркуючи, чи не насупитися, коли полотно впаде, але потім передумала — усе ж я не позбавлена здатності до співчуття. «Дуже реалістично», — промовила я натомість.

То було дев’ять років тому. Відтоді моя статуя чимало витерпіла: мене декорували голуби, у вологих тріщинах оселився мох. Шанувальники заповзялися залишати біля моїх ніг приношення: яйця для родючості, апельсини як символ вагітності, круасани як натяк на місяць. Хлібні вироби я ігнорую — вони зазвичай розмокають під дощем, а от апельсини забираю. Вони так освіжають…

Я пишу ці слова у своєму кабінеті в бібліотеці Ардуа-холу — одній із нечисленних бібліотек, що вистояли після того, як нашим краєм прокотилася низка сповнених ентузіазму обрядів книгоспалення. Треба було стерти зіпсуті, заплямовані кров’ю відбитки минулого, аби морально чисте покоління, що неодмінно мусило прийти, отримало чистий простір. Такою була теорія.

Утім поміж тих кривавих відбитків є й наші, і їх так просто не стерти. За роки я поховала чимало кісток; нині ж маю намір знову їх відкопати, нехай лише для того, аби напутити тебе, моя невідома читачко. Якщо ти це читаєш, то мій рукопис принаймні вцілів. Хоча це, мабуть, самі фантазії: напевно, я ніколи не матиму читачів. Напевно, говоритиму лише до стіни в різних сенсах цього слова.

Годі на сьогодні писанини. Рука болить, спина ниє, і на мене чекає вечірнє горня гарячого молока. Цю нудну писанину я сховаю подалі від камер спостереження — я знаю, де вони розташовані, відколи сама їх поставила. Та, попри ці перестороги, я розумію, який це ризик: писання може бути небезпечним. Які зради, які зречення можуть чекати на мене? У стінах Ардуа-холу є кілька людей, які залюбки прибрали б до рук ці сторінки.

«Зачекайте, — мовчки раджу я їм. — Буде ще гірше».

ІІ. Шляхетна квітка

Розшифрування показань свідка 369А

2

Ви просили розповісти, як мені було зростати у Гілеаді. Кажете, це буде корисно, а я ж хочу бути корисною. Певно, ви сподіваєтеся почути самі жахіття, але насправді в Гілеаді багатьох дітей любили й плекали так само, як будь-де, і багато дорослих були добрими, хоча й припускалися помилок так само, як будь-де.

Сподіваюся, ви не забуватимете, що всі ми схильні до ностальгії за теплом, яке відчували в дитинстві, хай якими химерними здаються іншим його обставини. Я згодна з вами: Гілеад мусить зникнути — надто багато в ньому несправедливості, надто багато фальші, надто багато того, що суперечить Божим намірам, — але дозвольте мені оплакати те добре, що буде втрачене разом з ним.

У нашій школі рожевий колір призначався для весни й літа, сливовий — для осені й зими, білий — для особливих нагод, як-от неділя чи свято. Руки закриті, волосся сховане, спідниця доходить до колін, коли тобі менше п’яти років, і на два дюйми вища від кісточки, коли більше, бо ж чоловічі жадання — жахлива річ і їх слід стримувати. Погляди чоловіків повсякчас блукають тут і там, наче прожектори, наче очі тигрів. Їх треба оберігати від нашої сліпучої сили й принадності наших ніг — струнких, худих чи повних, наших рук — витончених, м’язистих чи слабких, нашої шкіри — персикової чи вугруватої, наших сяйливих, м’яких кучерів, грубих, неслухняних пасом чи тонких кісок — байдуже. Які б не були наші риси та форми, ми мимоволі є тенетами і спокусами, невинними й неосудними причинами того, що чоловіки п’яніють від хоті через саму нашу природу, тож хитаються, затинаються й падають через край («Край чого? — питали ми себе. — Це щось схоже на скелю?») — і летять сторчголов у полум’я, наче кульки з палаючої сірки, які жбурляє лютою рукою Бог. Ми заручниці неоціненного скарбу, що невидимо живе всередині нас; ми шляхетні квіти, які слід тримати у теплицях, інакше на нас налетять, обірвуть пелюстки, заберуть наш скарб, і тоді нас розтопчуть і пошматують ненажерливі чоловіки, що можуть чигати за будь-яким рогом там, у великому світі, сповненому гострих кутів і гріхів.

Саме таке розповідала нам у школі вічно застуджена й шмарклява Тітка Відала, поки ми ниділи над вишиванням серветок, картин і накидок для ослінчиків (найулюбленішими мотивами були квіти у вазі та фрукти у мисці). Однак Тітка Есті, наша улюблена вчителька, казала, що Тітка Відала передає куті меду і нічого лякати нас до божевілля, бо ж це може погано вплинути на наше щастя у майбутньому шлюбі.

— Дівчатка, не всі чоловіки такі, — заспокоювала вона нас. — Кращі з них мають сильний характер. Дехто вміє триматися гідно. А як повиходите заміж, побачите — усе це зовсім інакше, і буде зовсім не страшно.

Не те щоб вона щось про це знала, бо ж Тітки заміж не виходили, їм не дозволяли. Саме тому в них були книжки і письмо.

— Коли прийде час, ми з вашими батьками мудро обиратимемо вам чоловіків, — говорила Тітка Есті. — Тож не бійтеся. Вчіться і довіряйте старшим, вони зроблять усе якнайкраще, і все відбуватиметься як слід. Я молитимуся за це.

Та, попри ямочки й приязну усмішку Тітки Есті, ми радше схилялися до версії Тітки Відали. Мені снилися кошмари: скло теплиці розбивалося на друзки, далі було роздирання, шматування, топтання копитами, і по землі розліталося шмаття — те, що доти було мною, — рожеве, біле й сливове. Мене жахала сама думка про дорослішання — про те, щоби бути достатньо дорослою для шлюбу. У мудрий вибір Тіток не вірилося: я боялася, що зрештою мене віддадуть за охопленого хіттю покидька.

Рожеві, білі й сливові сукні були обов’язкові для нас, особливих дівчат. Звичайні дівчата з Еконородин носили повсякчас однаковий одяг у гидкі кольорові смужки та сірі накидки, як у їхніх матерів. Вони навіть не вчилися вишивати хрестиком чи плести гачком — хіба що шити, робити квітки з паперу і всяке таке. Вони не були призначені для шлюбу з кращими чоловіками, Синами Якова та іншими Командорами чи їхніми синами — не те, що ми. Хоча деякі з них могли цього досягти, як дійдуть віку, якщо виявляться досить гарненькими.

Про це ніхто не говорив. Ми не мали вихвалятися своєю привабливістю, це було нескромно, так само як і помічати красу інших. Хоча ми, дівчата, знали правду: краще бути вродливою, ніж потворною. Навіть Тітки приділяли гарненьким більше уваги. Але якщо ти вже обрана, це не так уже й важливо.

Я не була зизоока, як Гульда, не супилася вічно, як Шунаміт, і брови мала не ледь помітні, як у Беки, але була незавершена. Обличчя моє було схоже на печиво з очима-родзинками й зубами з гарбузового насіння, яке готувала для мене Зілла, моя улюблена Марфа. Утім, хай і не надто вродлива, я була дуже-дуже обрана. Не лише для того, щоб стати дружиною Командора — насамперед я була обрана Табітою, моєю матір’ю.

Ось що Табіта часто мені розповідала:

— Я пішла прогулятися до лісу й надибала зачарований замок. У ньому було замкнено багато дівчаток, у них не було матерів, і злі відьми наклали на них свої чари. Я мала чарівну каблучку, яка відчинила двері замку, але врятувати могла лише одну дівчинку. Тож я роздивилася всіх гарненько, а тоді з усього натовпу обрала тебе.

— А що було з іншими? — питала тоді я. — З іншими дівчатками?

— Їх урятували інші матері, — відповідала вона.

— Вони теж мали чарівні каблучки?

— Авжеж, люба моя. Щоб стати матір’ю, обов’язково мусиш мати чарівну каблучку.

— А де та каблучка? — запитувала я. — Де вона зараз?

— Тут, у мене, — відповідала Табіта, показуючи на середній палець на лівій руці, який вона називала «сердечним». — Та моя каблучка могла виконати лише одне бажання, і я використала його на тебе. Тож зараз це звичайна, буденна материнська прикраса.

Тут мені дозволялося приміряти каблучку — золоту, з трьома діамантами: великим і двома маленькими обабіч. З вигляду було схоже, що вона й справді могла колись бути чарівною.

— То ти підняла мене і понесла? — запитувала я. — Геть із лісу?

Я знала цю історію напам’ять, але мені подобалося знову й знову слухати її.

— Ні, люба моя, ти тоді вже була надто велика. Якби я тебе понесла, то почала б кашляти, і відьми нас почули б. — Я знала, що все так і було, бо вона й справді часто кашляла. — Тож я взяла тебе за руку, ми тихенько вийшли із замку, так, щоб відьми не чули. Обидві шепотіли: «Тсс, тсс…» — Тут вона підносила пальця до вуст, і я повторювала за нею, з насолодою промовляючи те «Тсс, тсс…». — А тоді ми дуже швидко побігли через ліс, подалі від злих відьом, бо одна з них таки помітила, як ми виходимо. Ми бігли, бігли, потім сховалися у дуплі дерева. Це було дуже небезпечно!

Я справді невиразно пригадувала, як бігла через ліс і хтось тримав мене за руку. Чи ховалася я в дуплі? Здавалося, що десь таки ховалася. То, може, все це й було правдою.

— А тоді що сталося?

— А тоді я привела тебе до цього чудового будинку. Хіба ж ти тут не щаслива? Ми тебе так плекаємо, всі ми! Правда ж, нам обом пощастило, що я тоді обрала тебе?

Я пригорталася до неї, притулялася головою до її худого тіла, відчуваючи горбочки ребер. Вона обіймала мене, я притискалася вухом до її грудей і чула, як калатає всередині серце — здавалося, воно билося все швидше, наче вона із хвилюванням чекала на мою відповідь. Я знала, що відповідь ця має владу — я могла зробити так, щоб вона усміхнулася або ж ні.

Що я могла сказати, окрім «так» і «так»? Так, я була щаслива. Так, мені поталанило. І це була щира правда.

3

Скільки мені тоді було? Років шість або сім. Мені нізвідки це знати, бо я не пам’ятаю себе доти.

Я дуже любила Табіту. Вона була гарна, хоч і дуже худа, і годинами бавилася зі мною. У нас був ляльковий будиночок, дуже схожий, власне, на наш будинок: з вітальнею, їдальнею і великою кухнею для Марф, з батьківським кабінетом, де були письмовий стіл та книжкові полиці. Всі маленькі книжечки на полицях були порожні. Якось я спитала, чому всередині нічого немає — чомусь відчувалося, що на сторінках мають бути якісь позначки. Мати відповіла, що книжки — це прикраси, як вази з квітами.

Скільки ж їй довелося брехати задля мого добра! Щоб захистити мене! Але їй це вдавалося, вона була дуже винахідлива.

На другому поверсі будиночка були чудові великі спальні із завісками, шпалерами й картинами (гарні картини — фрукти й квіти), на третьому — менші спальні, а ще п’ять ванних кімнат на весь будинок, хоча одна з них була дамською вбиральнею (Чому вона так називалася? Що в ній було особливого?), і погріб для харчів.

У нас були всі потрібні ляльки — мати у блакитній сукні Дружини Командора, маленька дівчинка з трьома сукнями (рожевою, білою й сливовою, як у мене), три Марфи у блякло-зеленому й фартухах, Хранитель Віри в кептарі, аби водити авто й косити газон, двоє Янголів на вході з мініатюрною пластиковою зброєю, щоб ніхто не зміг увійти і зашкодити нам, і лялька-батько у випрасуваному однострої Командора. Говорив він мало, але багато ходив туди-сюди, сидів у голові обіднього столу, Марфи приносили йому всілякі наїдки на тацях, а тоді він ішов до свого кабінету й зачинявся там.

У цьому лялька-Командор був точнісінько такий, як мій батько, Командор Кайл: він усміхався мені, питав, чи я була чемна, а тоді зникав. Тільки от чим зайнятий у своєму кабінеті ляльковий Командор, я бачила: він сидів за столом над своїм Компумовом і стосом паперів. А от що робив мій справжній батько, я знати не могла: мені заборонено було до нього заходити.

Говорили, що він займається дуже важливими справами, як усі чоловіки, і справи ці занадто серйозні, аби дозволити жінкам втручатися, бо жінки мають менший мозок, нездатний на великі думки, якщо вірити Тітці Відалі, котра викладала нам релігію. «Це все одно, що намагатися навчити кицьку плести гачком», — так казала Тітка Есті, яка викладала рукоділля, і ми сміялися, бо ж це така маячня! У кішки навіть пальців немає!

Отже, чоловіки мали в головах щось подібне на пальці, такі пальці, яких не було у дівчат. Тітка Відала казала, що це все пояснює і запитань у нас бути не може. Її вуста міцно стулялися, зачиняли інші можливі слова. Я знала, що інші слова мають бути, бо ж навіть із тією кицькою щось було не так. Кицьки не хочуть плести гачком. І ми не були кицьками.

Заборонене відкрите для уяви. Тітка Відала говорила, що саме тому Єва з’їла яблуко пізнання — надто багату мала уяву. Тож є такі речі, яких краще не знати. Інакше тобі пелюстки пообривають.

У наборі до лялькового будиночка була лялька Служниці у червоній сукні, з чималим черевом і білим капелюшком, що ховав обличчя, хоча мати казала, що нам у домі Служниця не потрібна, бо ми вже маємо мене — не годиться бути жадібними і хотіти отримати ще одну дівчинку. Тому ми загорнули Служницю у шовковий папір, і Табіта сказала, що згодом я можу подарувати її якійсь іншій дівчинці, в якої немає такого чудового будиночка, і вона зрадіє цій ляльці.

Я була задоволена тим, що Служниця повернулася до коробки, бо справжні Служниці мене лякали. Ми проминали їх під час шкільних прогулянок, коли крокували вулицями, вишикувавшись по двоє у довгу лінію, з кожного краю якої йшла Тітка. Так ми ходили до церкви або ж до парку, де можна було грати у командні ігри або спостерігати за качками на ставку. Пізніше нам буде дозволено відвідувати Спасіння та Молитвосвята у своїх білих сукенках із серпанками, щоб подивитися, як людей вішають чи одружують, але Тітка Есті говорила, що для цього ми ще не дозріли.

В одному з парків були гойдалки, але ми й мріяти не могли про таку розкіш, бо ж спідницю може підняти вітром і хтось може під неї зазирнути. Тож тільки хлопці мали змогу скуштувати цієї свободи, тільки вони могли злітати й падати, тільки вони могли піднестися в повітря.

Я досі ніколи не бувала на гойдалці. Це одна з моїх мрій.

Крокуючи вулицею, ми бачили Служниць, які ходили по двоє зі своїми кошиками для покупок. Вони на нас не дивилися, чи дивилися зрідка, чи крадькома, і ми не повинні були дивитися, бо Тітка Есті казала, що витріщатися на них нечемно, так само як на калік чи взагалі на тих, хто чимось відрізняється від нас. Розпитувати про них теж не дозволялося.

— Ви все про все це дізнаєтесь, як підростете, — обіцяла Тітка Відала.

Усе це. Служниці були частиною всього цього. Тож це щось погане, щось шкідливе чи пошкоджене, хоча, може, це одне й те саме. Невже Служниці колись були такими, як ми — білими, рожевими, сливовими? Невже вони були необачними, показували якісь свої принадні частини?

Наразі цього не було видно. Не було видно навіть їхніх облич через ті їхні білі капелюхи. Вони всі здавалися однаковими.

У нашому ляльковому будиночку була лялька Тітки, хоча їй не було місця в домі — вона мала б бути у школі чи в Ардуа-холі, де, як говорили, жили всі Тітки. Коли я бавилася з будиночком сама, то зазвичай зачиняла ляльку-Тітку в підвалі, що було не дуже добре з мого боку. Вона гатила й гатила по дверях, верещала: «Випустіть мене!» — але лялька-дівчинка і лялька-Марфа, яка їй допомагала, не звертали на Тітку уваги, а часом навіть реготали з неї.

Розповідаючи про ці жорстокі вчинки, я не пишаюся собою, хоч і була жорстока всього лише до ляльки. Прикро зізнаватися, та мені так і не вдалося цілковито приборкати мстивий бік своєї натури. Але в таких випадках краще детально розповідати про свої погані вчинки, так само як і про всі інші дії. Інакше ніхто не зрозуміє, чому ти приймаєш саме такі рішення.

Табіта вчила мене бути чесною із собою — це дещо іронічно, зважаючи на те, як вона мені брехала. Хоча, по правді, вона, напевно, була чесна там, де йшлося про неї саму. Вона намагалася — я в це вірю — бути доброю людиною настільки, наскільки могла за тих умов.

Щовечора, розповівши казку, вона вкладала мене спати разом з моєю улюбленою іграшкою (то був кит, бо ж Бог створив китів, аби вони бавилися у морі, а отже, з китом цілком можна було бавитися), і ми молилися.

Це була молитовна пісенька, яку ми співали разом:

Коли спати я лягаю,

Бога про таке прохаю:

Якщо до зорі помру,

Душу хай візьме мою.

Янголи в моїй кімнаті

До молитви стати раді:

Двоє мене стережуть,

Двоє душу заберуть.

Табіта мала прегарний голос, схожий на звук срібної флейти. Іноді, засинаючи, я майже чую її спів.

Дещо в цій пісеньці мене непокоїло. По-перше, янголи. Я знала, що це мали бути істоти в білих нічних сорочках, з пір’ям, але уявляла їх іншими. Для мене то були наші Янголи — чоловіки в чорних одностроях, із нашитими крилами з тканини та зі зброєю. Мені не подобалося думати про те, що, поки я сплю, у моїй кімнаті стоять ці Янголи, вони ж бо були чоловіками. Що, як у мене з-під ковдри щось визиратиме? Наприклад, ступня. Хіба від цього в них не спалахне хіть? Якщо так, то від цього нікуди не дітися. Тож думка про Янголів була невтішна.

До того ж не дуже тішила й молитва про те, щоби померти уві сні. Я не думала, що це може статися, але раптом? І якою була моя душа — та, яку заберуть янголи? Табіта казала, що це дух, який не помирає разом із тілом, і це мало мене підбадьорити.

Але на що вона була схожа — моя душа? Я уявляла її подібною до себе, тільки маленькою, не більшою за ляльку-дівчинку з лялькового будиночка. Вона була всередині мене, тож, може, це і був той неоціненний скарб, який Тітка Відала наказувала так ретельно охороняти. «Загубиш свою душу», — говорила вона сякаючись, а тоді ця душа мала перекинутися через край і полетіти вниз у нескінченному падінні, спалахуючи вогнем, як і ті хтиві чоловіки. Цього дуже хотілося уникнути.

4

На початку наступного періоду, який я описуватиму, мені мало бути років вісім, можливо, дев’ять. Я пригадую події, але не свій вік. Важко запам’ятовувати дати, коли не маєш календаря. Але я намагатимуся розповідати якомога краще.

Мене тоді звали Аґнес Джемайма. «Аґнес» означає «ягня» — так казала моя мати Табіта. Вона розповідала мені віршика:

Хто, ягня, тебе створив?

Знаєш, хто тебе створив?[1]

Там було щось іще, але я забула.

Щодо Джемайми, то це ім’я з біблійної історії. Джемайма була дуже особливою дівчинкою, бо її батька Йова Господь випробовував різними невдачами, і найгіршою з них стало вбивство всіх його дітей. Усіх синів, усіх дочок убито! Щоразу, як я про це чула, мене били дрижаки. Йов мав почуватися жахливо, почувши такі новини.

Але він пройшов випробування, і Господь дав йому інших дітей — кількох синів і ще трьох дочок, — тож він знову був щасливий. І Джемайма, Єміма по-старому, була однією з цих дочок.

— Бог дав її Йову так само, як дав тебе мені, — говорила мені мати.

— Тобі теж не щастило? Поки ти мене не обрала?

— Так, не щастило, — усміхалася вона.

— То ти пройшла випробування?

— Певно, що так. Інакше я не змогла б обрати собі таку чудову донечку.

Мене тішила ця історія. Я тільки пізніше замислилася: як міг Йов дозволити Богу підсунути йому оберемок нових дітей і сподіватися, що той удаватиме, ніби мертві діти вже не мають значення?

Коли я не була у школі чи з матір’ю (а з матір’ю я бувала все рідше, бо вона все більше часу проводила нагорі, у ліжку, за тим, що Марфи називали «відпочинком»), я полюбляла сидіти на кухні, спостерігаючи за тим, як Марфи печуть хліб, і печиво, і пиріжки, і тістечка, готують супи й печеню. Усіх Марф називали Марфами, бо такими вони були, і всі вони носили однаковий одяг, але кожна мала ще й власне ім’я. У нас були Віра, Роза та Зілла — ми мали аж трьох Марф, бо мій батько був дуже поважною людиною. Моєю улюбленицею була Зілла, бо мала дуже ніжний голос, тимчасом як у Віри голос був хрипкий, а Роза дивилася надто вже сердито. Але то не її провина — таке вже в неї було обличчя. Вона була й старша за двох інших.

«Можна я буду допомагати?» — питалася я у Марф. Вони давали мені шматочки тіста побавитися, я ліпила з нього чоловічка, і він пікся у печі разом з тим, що тоді готувалося. Я завжди робила з тіста чоловіків, жінок — ніколи, бо ж після випікання я їх з’їдала з відчуттям, що тепер маю таємну владу над чоловіками. Тоді мені вже ставало зрозуміло, що, крім пожадань, які, за словами Тітки Відали, я у них збуджувала, іншої влади над чоловіками в мене бути не може.

— Можна я теж робитиму хліб від початку? — спитала я якось, коли Зілла діставала миску для інгредієнтів. Я дуже часто спостерігала за ними, тож була впевнена, що знаю, як це робиться.

— Не треба тобі цим перейматися, — відповіла мені Роза, суплячись іще більше, ніж завжди.

— Чому? — поцікавилася я.

Віра хрипко зареготала.

— Усе це за тебе робитимуть Марфи, — мовила вона, — коли тобі знайдуть доброго, гладкого чоловіка.

— Він не буде гладким.

Мені не хотілося мати за чоловіка товстуна.

— Авжеж, ні. То просто вислів такий, — сказала Зілла.

— Покупки робити теж не доведеться, — додала Роза. — Це робитиме твоя Марфа. Чи Служниця, якщо в ній буде потреба.

— Може, й не буде, — завважила Віра. — Зважаючи на те, хто її мати…

— Не кажи цього, — застерегла Зілла.

— Чого? — спитала я. — Що з моєю матір’ю?

Я знала, що існує якась таємниця, пов’язана з моєю матір’ю. Це вчувалося з того, як вони промовляли слово «відпочинок»… і це мене лякало.

— Просто твоя мати змогла народити дитинку, — заспокійливо сказала Зілла, — то й ти теж зможеш. Ти б хотіла мати дитинку, правда ж, люба?

— Так, — відповіла я. — А от чоловіка не хочу, вони всі бридкі.

Троє жінок засміялися.

— Не всі, — сказала Зілла. — Твій батько теж чоловік.

На це я відповіді не мала.

— Вони обов’язково оберуть доброго, — мовила Роза. — Не якогось стариганя.

— Мають зважати на власну гідність, — сказала Віра. — Статус тобі не знизять, це точно.

Мені не хотілося більше думати про чоловіків.

— А що, як мені цього хочеться? — сказала я. — Пекти хліб…

Я почувалася скривдженою: наче вони замкнули своє коло, не пускаючи мене.

— Що, як я хочу пекти хліб сама?

— Ну, звісно ж, твої Марфи тебе пустять, — відповіла Зілла. — Ти ж будеш господинею в домі. Але вони тебе за це зневажатимуть і почуватимуться так, наче ти відібрала те, що належить їм по праву. Те, що вони знають і вміють робити. Ти ж не хочеш, аби вони так почувалися через тебе, правда, дорогенька?

— Твоєму чоловікові це теж не сподобається, — додала Віра з черговим хрипким смішком. — Це псує руки. Тільки поглянь на мої!

Вона простягнула до мене долоні: пальці були вузлуваті, з грубою шкірою, короткими нігтями й задирками — зовсім не схожі на ніжні й елегантні руки моєї матері з її чарівною каблучкою.

— Груба робота шкодить рукам. Він не захоче, щоби від тебе тхнуло дріжджами.

— Чи хлоркою, — зауважила Роза. — Від прибирання.

— Йому буде більше до вподоби, якщо ти займатимешся своїм вишиванням, — сказала Віра.

— Хрестиком, — додала Роза. В її голосі вчувалася насмішка.

Вишивання не було моєю сильною стороною. Мене завжди критикували за неохайні й розхлябані стібки.

— Ненавиджу хрестики! Я хліб хочу пекти.

— Не завжди випадає робити те, що хочеться, — м’яко мовила Зілла. — Навіть тобі.

— А іноді доводиться робити те, чого терпіти не можеш, — докинула Віра. — Навіть тобі.

— Ну то й не пускайте мене! — огризнулася я. — Ви злі!

І вибігла геть із кухні.

Я плакала. Хоча мені наказували не турбувати матір, я пробралася нагору, до її кімнати. Вона лежала під своєю гарненькою білою ковдрою із синіми квіточками. Очі були заплющені, але вона, напевно, мене почула, бо розплющила їх. Щоразу, як я її бачила, ці очі здавалися мені все більшими й блискучішими.

— Що сталося, кошеня? — запитала вона.

Я залізла до неї під ковдру, пригорнулася. Вона була така тепла…

— Це нечесно, — схлипувала я. — Я не хочу заміж! Чому я повинна це робити?

Табіта не сказала «бо це твій обов’язок», як зробила б Тітка Відала, чи «захочеш, як прийде твій час», як Тітка Есті. Вона взагалі спочатку нічого не сказала. Натомість обійняла мене й погладила по голові.

— Пригадай, як я обрала тебе, — мовила вона, — з-поміж усіх інших.

Але тоді я вже була досить дорослою, щоби зневіритися у цій історії про вибір: замкнений замок, магічна каблучка, злі відьми, втеча…

— Це просто казка, — сказала я. — Я вийшла з твого живота, як усі інші діти.

Вона не підтвердила. Взагалі нічого не сказала. Чомусь це було дуже страшно.

— Це так! Правда ж? — перепитала я. — Мені Шунаміт у школі розповідала. Про животи.

Мати обійняла мене міцніше.

— Що б там не було, — сказала вона, помовчавши, — я хочу, щоб ти завжди пам’ятала, що я дуже сильно тебе любила.

5

Ви, напевно, вже здогадалися, що я розповім вам далі. Невесела історія.

Моя мати помирала. Всі про це знали, крім мене.

Я дізналася від Шунаміт, яка називала себе моєю найкращою подругою, хоча ми не повинні були мати найкращих друзів. Тітка Есті говорила, що формувати закриті групи недобре — від цього інші дівчата почуваються відлученими, а ми всі маємо допомагати одна одній бути якомога досконалішими.

Тітка Відала якось сказала, що наявність найкращих друзів веде до перешіптувань, і змов, і таємниць, а змови й таємниці ведуть до непокори Господу, а непокора веде до бунту, а бунтівні дівчата стають бунтівними жінками, а бунтівні жінки ще гірші за бунтівних чоловіків, бо бунтівні чоловіки стають зрадниками, а от бунтівні жінки — перелюбницями.

Тоді свій мишачий голос подала Бека: «А що таке перелюбниця?» Ми всі здивувалися, бо Бека дуже рідко про щось запитувала. Її батько був не Командором, як наші батьки, а всього лиш дантистом — найкращим із дантистів, усі наші родини до нього зверталися, і саме тому Беці було дозволено навчатися в нашій школі. Але це також означало, що інші дівчата дивилися на неї зверхньо й очікували, що вона їм підкорятиметься.

Бека сиділа поряд зі мною — вона завжди сідала поряд зі мною, якщо тільки Шунаміт її не відтісняла, — і я відчувала, як вона тремтить. Я боялася, що Тітка Відала покарає її за нахабство, але будь-кому, навіть Тітці Відалі, було б непросто її в цьому звинуватити.

Шунаміт прошепотіла через мене: «Не будь така дурна!» Тітка Відала усміхнулася не ширше, ніж завжди, й відповіла, що, як усе буде добре, Беці не доведеться дізнаватися про це з власного досвіду, бо ж жінок, які стають перелюбницями, зрештою побивають камінням або ж вішають з мішком на голові. Тітка Есті зауважила, що немає причин так лякати дівчат, а тоді усміхнулася і назвала нас шляхетними квітками — невже хтось чув коли про бунтівну квітку?

Ми подивилися на неї, щосили округлюючи очі на знак нашої невинності, й закивали, показуючи, що ми з нею згодні. Тут бунтівних квіток немає!

* * *

У Шунаміт удома була лише одна Марфа, а в нас їх було три, отже, мій батько був важливіший за її батька. Тепер я розумію, що саме тому вона й хотіла бути моєю найкращою подругою. Це була присадкувата дівчинка з двома довгими товстими кісками, яким я заздрила, бо ж мої були коротші й тонші, та з чорними бровами, які робили її дорослішою на вигляд. Вона була войовнича, але тільки за спинами Тіток, і завжди прагнула брати верх у наших суперечках. Якщо їй заперечували, вона знову повторювала свою думку, хіба що голосніше. З іншими дівчатами, особливо з Бекою, вона була груба, і мені соромно, але визнаю: я була надто слабка, щоби їй протистояти. Коли йшлося про спілкування з однолітками, я мала слабку вдачу, хоча вдома наші Марфи сказали б, що я дуже вперта.

— Твоя мати помирає, так? — прошепотіла до мене Шунаміт якось за обідом.

— Ні, не так! — пошепки відповіла я. — У неї просто стан!

Так про це говорили Марфи: «У стані твоєї матері». Саме стан змушував її стільки відпочивати й викликав кашель. Пізніше Марфи почали носити їй до кімнати таці з їжею. Тарілки поверталися майже неторкані.

Мені дуже рідко дозволяли її відвідувати. А коли я заходила, в її кімнаті стояв напівморок. Там більше не було її запаху — легкого, солодкого, як від лілейних квіток хости у нашому садку, — радше тхнуло так, ніби туди пробрався якийсь брудний, немитий чужинець і сховався під ліжком.

Я сідала поряд із матір’ю, яка згорталася калачиком під вишитою синіми квіточками ковдрою, брала її за худу ліву руку з чарівною каблучкою і питала, коли ж закінчиться цей її стан. А вона відповідала, що молиться, аби біль минув якнайшвидше. Це мене заспокоювало, бо означало, що їй мусить стати краще. Тоді вона питала мене, чи була я чемна, чи я щаслива. Я завжди відповідала «так», вона стискала мою руку й просила помолитися разом із нею, і ми співали пісеньку про янголів у її кімнаті. Після того вона мені дякувала, і на цьому все закінчувалося.

— Вона справді помирає, — прошепотіла Шунаміт. — Отакий у неї стан — помирання!

— Це неправда! — прошепотіла я у відповідь надто голосно. — Їй уже краще. Скоро її біль мине. Вона за це молиться.

— Дівчата, — втрутилася Тітка Есті. — За обідом наші роти призначені для їжі, не можна одночасно говорити й жувати. Хіба ж нам не пощастило, що маємо таку чудову страву?

Ішлося про сандвічі з яйцем, які мені зазвичай смакували. Але тоді мене нудило від їхнього запаху.

— Я це від своєї Марфи чула, — прошепотіла Шунаміт, коли Тітка Есті відволіклася. — Їй сказала ваша Марфа. Тож це правда.

— Яка саме Марфа? — спитала я. Не могла повірити, щоб хоч якась із наших Марф була така підступна, щоб прикинутися, що моя мати помирає, — навіть насуплена Роза не могла.

— Звідки мені знати яка? Вони всі просто Марфи, — сказала Шунаміт, посмикуючи свої довгі товсті кіски.

Того дня по обіді, коли наш Хранитель привіз мене додому зі школи, я пішла до кухні. Зілла розкачувала тісто для пирога, Віра патрала курку. На плиті булькала каструля із супом: туди підуть курячі кістки, обрізки овочів. Наші Марфи поводилися з харчами дуже ощадливо, продуктів не марнували.

Роза мила посуд у великій подвійній раковині. Ми мали посудомийну машинку, але Марфи користувалися нею, тільки коли у нас відбувалися Командорські обіди, бо вона, за словами Віри, споживала забагато електрики, а через війну постачання й без того було погане. Марфи іноді називали це війною казанка — він ніколи не закипить, поки на нього дивишся, і війна не дуже кипіла, — або ж Єзекиїлового колеса — воно ж бо постійно котиться, так нікуди й не прибуваючи, але таке вони говорили тільки поміж собою.

— Шунаміт сказала: одна з вас розповіла їхній Марфі, що моя мати помирає, — бовкнула я. — Хто це говорив? Це брехня!

Всі троє покинули свої справи, наче я змахнула чарівною паличкою й заморозила їх: Зіллу з піднятою качалкою, Віру з ножем в одній руці й довгою блідою курячою шиєю в другій, Розу з тарелем та ганчіркою. Вони перезирнулися.

— Ми вважали, ти знаєш, — м’яко заговорила Зілла. — Думали, мати тобі сказала.

— Або батько, — додала Віра.

Це було безглуздо — коли він міг це зробити? Зараз він майже не бував удома, а коли навідувався, то або обідав сам у їдальні, або замикався в кабінеті, займаючись важливими справами.

— Нам дуже прикро, — мовила Роза. — Твоя мати — добра жінка.

— Взірець Дружини, — погодилася Віра. — Вона терпить свої страждання не скаржачись.

На цих словах я вже похилилася на стіл, ридаючи й затуливши долонями лице.

— Ми всі мусимо зносити нещастя, послані, аби випробувати нас, — сказала Зілла. — Мусимо зберігати надію.

Надію на що? На що лишилося сподіватися? Попереду я бачила лише пітьму, повну втрат.

Моя мати померла через дві ночі по тому, хоча до ранку я про це не знала. Злилася на неї: вона була смертельно хвора і не сказала мені… Хоча вона говорила по-своєму: молилася про те, щоб біль якнайшвидше минув, й отримала відповідь на свої молитви.

Щойно я припинила злитися, відчула, наче від мене відрізали частину — шматок серця, який наразі теж був мертвий. Я сподівалася, що янголи в кімнаті зрештою виявилися правдою, що вони наглядали за нею і забрали її душу, як у пісеньці. Намагалася уявити, як вони підносять її все вище й вище, до золотої хмари. Але так і не змогла по-справжньому в це повірити.

ІІІ. Гімн

Рукопис з Ардуа-холу

6

Вчора ввечері, готуючись до сну, я розпустила волосся — те, що від нього лишилося. В одній із підбадьорливих проповідей до Тіток кілька років тому я наставляла їх проти марнославства, яке пробирається в душу, попри наш опір. «Волосся не головне у житті», — сказала я тоді й лише наполовину пожартувала. Це правда, але так само правда й те, що волосся — це життя. Це полум’я свічки тіла; коли воно виснажується, тіло зсихається, тане. Колись його можна було закрутити в ґульку, коли ґульки були модні, чи в пучок — за часів панування пучків. Але зараз моє волосся нагадує наші обіди тут, в Ардуа-холі, — коротке й жалюгідне. Полум’я мого життя згасає повільніше, ніж багато кому в моєму оточенні хотілося б, але й швидше, ніж вони усвідомлюють.

Я роздивлялася своє відображення. Винахідник дзеркала не зробив нам послуги — ми мусили бути щасливішими до того, як дізналися, який маємо вигляд. Та я кажу собі, що могло б бути гірше, позаяк моє обличчя не видає слабкості. Воно зберігає текстуру шкіри, характерну бородавку на підборідді, знайоме різьблення ліній. Я ніколи не була легковажно гарненькою, але вродливою колись була. Більше про мене цього не скажеш. Найкраще годитиметься слово «солідна».

Яким буде мій кінець? Мені цікаво. Чи доживу я до занедбаної старості, потроху костеніючи? Чи перетворюся на власну почесну статую? Чи ж занепаду разом із режимом, і мою кам’яну подобу, так само як і мене саму, потягнуть геть, а тоді продадуть як цікавинку, прикрасу для газону, предмет жахливого кітчу?

Чи я піду під суд як чудовисько, а тоді буду розстріляна й повішена на ліхтарі всім на позір? Чи натовп розірве мене на шмаття, а мою голову настромлять на палю й понесуть вулицями задля потіхи? Я викликаю достатню лють для цього.

Нині я ще маю певний вибір. Не в тому, помирати чи ні, а в тому, коли і як це станеться. Хіба ж це не певна свобода?

О, а ще — кого забрати із собою. Я вже склала список.

Я чудово розумію, що ти мусиш засуджувати мене, читачко моя. У цьому випадку моя репутація випередила мене, і ти вже розшифрувала, хто я чи ким була.

Нині, у мій час, я легенда, жива, але більше ніж жива, мертва, але більше ніж мертва. Я голова у рамці, що красується на стінах класних кімнат для дівчат, яких піднесли настільки, що дозволили їм мати класні кімнати; голова із суворою усмішкою, з мовчазним докором. Я бабай, яким Марфи лякають маленьких дітей («Якщо не будеш чемний, Тітка Лідія прийде і забере тебе!»). Також я взірець досконалої моралі, який годиться наслідувати («Чого б від тебе чекала Тітка Лідія?»), суддя й арбітр туманної уявної інквізиції («Що на це сказала б Тітка Лідія?»).

Я роздулася від влади — це правда, але й стала через неї туманністю — безформною, мінливою. Я усюди й ніде, я відкидаю тривожну тінь навіть в уяві Командорів. Як мені повернути собі себе? Як зменшитися до нормального розміру, розміру звичайної жінки?

Але, можливо, вже надто пізно. Ти робиш перший крок, щоб урятуватися від наслідків, тоді другий… У наш час є лише два напрямки — вгору або сторчголов униз.

Сьогодні перша повня після 21 березня. По всьому світу ріжуть та їдять ягнят, споживають яскраві великодні яйця, пов’язані з неолітичними богинями плодючості, яких усі вирішили забути.

Тут, в Ардуа-холі, м’яса ягнят не вживають, але яйця залишили. Я даю особливий дозвіл їх пофарбувати в ніжно-рожевий та ніжно-блакитний кольори. Ти не уявляєш, як це тішить Тіток та Претенденток, що збираються у Трапезній до вечері! Харчування в нас одноманітне, і будь-який відступ від звичного меню радо вітається, навіть якщо це всього лише варіації в кольорі.

Після того як внесли миски з яйцями пастельних кольорів і всі ними помилувалися, але до того, як почався наш скромний бенкет, я прочитала звичну молитву: «Благослови цю поживу нам на користь і вбережи нас на Шляху. Хай відкриє Господь», — а тоді особливу молитву весняного рівнодення:

Як рік розпускається навесні, нехай розкриються і наші серця. Благослови наших дочок, благослови наших Дружин, благослови Тіток та Претенденток, благослови наших Перлових Дів у їхніх місіях за кордоном; і нехай Милість Батьківська проллється на наших занепалих сестер-Служниць і спокутує їхні провини через пожертву тіл та їхню працю згідно з Його волею.

І благослови Крихітку Ніколь, викрадену підступною матір’ю-Служницею і сховану безбожниками у Канаді. Благослови всіх невинних, приречених зростати поміж грішників, що їх вона уособлює. Наші думки й молитви з ними повсякчас. Нехай Крихітка Ніколь повернеться до нас, молимо Милість Божу повернути її.

Per Ardua Cum Estrus, амінь.

Тішуся з того, що змогла укласти такий неоднозначний девіз. Ardua — це «негаразди» чи «жіноча репродуктивна праця»? Estrus — це про гормони чи про язичницькі весняні ритуали? Мешканки Ардуа-холу не знають і не хочуть цього знати. Вони повторюють потрібні слова в потрібному порядку, і це дає їм відчуття безпеки.

А ще Крихітка Ніколь. Поки я молилася за її повернення, всі погляди були прикуті до її портрета на стіні за моєю спиною. Така ця Крихітка Ніколь корисна: підганяє вірян, надихає на ненависть до наших ворогів, нагадує про можливість зради у самому Гілеаді та про хитрість і підступність Служниць, яким не можна довіряти. І на цьому її користь не закінчується: у моїх руках, хай лиш вона в них опиниться, на Крихітку Ніколь чекає блискуче майбутнє.

Ось про що я думала під час завершального гімну, який співало гармонійне тріо наших Претенденток. Їхні голоси були чисті й дзвінкі, решта слухали їх зосереджено та уважно. Що б ти там, читачко, не думала, у Гілеаді цінували красу. Чому б ми не мали її прагнути? Зрештою, ми були всього лише людьми.

Я говорю про нас у минулому часі.

Гімн співався на мелодію старого псалма, але слова були наші:

В Його Очах нам сяє істина,

Ми бачим гріх.

Не приховати жоден поворот

Твоїх доріг.

З усіх сердець випо`люємо зло,

В сльозах й молитві жертву несемо.

Смиренно послух ми плекаємо

В серцях чужих.

Тяжку роботу ми приймаємо,

Наш шлях — служить.

Пусті думки й розваги не для нас,

Зрікаємось себе ми повсякчас.

Які банальні, позбавлені чару слова! Мені можна так говорити, бо я сама їх написала. Але такі гімни й не мають бути поезією. Їхня мета — нагадати тим, хто їх співає, про високу ціну, яку доведеться заплатити, звернувши зі шляху. Ми тут, в Ардуа-холі, не пробачаємо одна одній помилок.

Після співів почалося святкове плямкання. Я помітила, що Тітка Елізабет узяла на одне яйце більше, ніж слід, а Тітка Гелена — на одне менше, причому так, щоб усі це помітили. Я побачила, як Тітка Відала, що сопіла у свою серветку, швидко перевела погляд червоних очей з однієї на іншу, а тоді на мене. Що вона замислила? Побачимо, як карта ляже.

Після нашого невеличкого святкування я здійснила нічне паломництво до Бібліотеки Гільдеґарди[2], розташованої у дальньому краї Ардуа-холу, — залитою місячним світлом стежиною повз свою оповиту тінями статую. Увійшла, привіталася з нічною черговою, перетнула загальну секцію, де три наші Претендентки змагалися з новонабутою грамотністю. Пройшла через читальну залу, для відвідування якої потрібен вищий доступ і де у темряві замкнених ящиків дозрівають, випромінюючи таємничу енергію, Біблії.

Тоді відімкнула двері й пішла далі, через Генеалогічні архіви ліній крові із засекреченими документами. Конче необхідно записувати, хто чий родич офіційно і насправді: через систему Служниць дитина пари могла бути біологічно чужою і для елітної матері, і навіть для офіційного батька, бо ж Служниці з відчаю шукали будь-якої можливості завагітніти. Наша справа — знати про такі речі, аби попередити інцест: і без того народжується чимало Не-дітей. Справа Ардуа-холу — також ретельно охороняти ці знання: архіви — його серце.

Нарешті я дійшла до свого святилища в глибині секції забороненої світової літератури. На приватних полицях розміщено мою особисту колекцію книг поза законом, табуйованих для нижчих верств. «Джейн Ейр», «Анна Кареніна», «Тесс з роду д’Ербервіллів», «Втрачений рай», «Життя дівчат та жінок» — яку моральну паніку могла б збурити кожна з них, потрапивши до рук Претенденток! Тут я зберігаю й інші документи, доступні дуже небагатьом. Я вважаю їх таємною історією Гілеаду. Не все те золото, що гниє, але з цього цілком можна отримати негрошову вигоду: знання дає владу, особливо знання, яке дискредитує. Я не була першою, хто це визнав, як не була першою серед тих, хто по змозі наживається на цьому, — це відомо кожній розвідці світу.

Усамітнившись, я дістала цей новонароджений рукопис зі схованки — скриньки, вирізаної в одній із наших книжок із грифом «Непристойні», «Apologia Pro Vita Sua. На захист одного життя» кардинала Ньюмена. Цей важкий том ніхто більше не візьме до рук — католицизм вважається єрессю, близькою до вудуїзму, тож ніхто туди не зазирне. Хоча коли раптом комусь таке спаде на думку, це для мене буде все одно що куля в лоб — передчасна куля, бо я ще зовсім не готова відійти. Якщо і коли я вирішу це зробити, то планую значно більший вибух, ніж оце.

Я свідомо обрала цю назву, бо що я тут роблю, як не захищаю власне життя? Життя, яке я вела. Життя — як я собі кажу, — яким я мусила жити, не маючи вибору. Колись, до панування нинішнього режиму, я й не думала про таке, не вважала це за потрібне. Я була суддею суду в справах сім’ї — посада, завойована десятиріччями виснажливої праці й кропіткого професійного зростання, — і я виконувала свою роботу так неупереджено, як тільки могла. Я прагнула зробити світ кращим, наскільки це вбачалося мені можливим у межах моєї професії. Займалася благочинністю, голосувала на федеральних і муніципальних виборах, підтримувала благородні позиції. Я вважала, що живу доброчесно; вважала, що моя праведність заслуговує на схвалення.

Утім я зрозуміла, як помилялася щодо цього, як і щодо багатьох інших речей, у той день, коли мене заарештували.

IV. «Вбраннєвий хорт»

Розшифрування показань свідка 369Б

7

Кажуть, шрам у мене залишиться назавжди, але я вже майже оклигала. Тому так, гадаю, мені вже стане для цього сил. Ви сказали, що хочете почути, як я була втягнута в усю цю історію, тож я спробую. Хоча непросто зрозуміти, з чого ж почати.

Почну зі свого дня народження, чи то пак із того дня, що його я таким вважала. Ніл та Мелані брехали мені про нього. Авжеж, вони мали для цього дуже переконливі причини і бажали мені лиш добра, але коли я про це дізналася, то була дуже зла на них. Утім довго злитися було важко, бо на той час вони вже були мертві. Можна злитися на тих, хто помер, але про їхні вчинки вже не поговориш або це буде дуже однобока розмова. І винною я почувалася не менше, ніж злою, бо їх убили, а я тоді вірила, що то моя провина.

Мені мало виповнитися шістнадцять. Понад усе я чекала на можливість отримати права. Я вважала себе занадто дорослою для святкування, хоча Мелані завжди готувала мені торт із морозивом і співала «Дейзі-Дейзі, відповідь дай мені» — стару пісню, яку я полюбляла малою і через яку тепер ніяковіла. Торт я отримала пізніше — шоколадний торт, ванільне морозиво, все, як я люблю, — але їсти його тоді вже не мала сил. На той час Мелані вже не було.

Того дня я дізналася, що я шахрайка. Тобто не шахрайка, як поганий фокусник, а підробка, як несправжній антикваріат. Я була обманом, створеним навмисно. Тоді я була така юна… Хоча здається, що відтоді минула якась коротка мить, але я вже не юна. Як мало часу потрібно, щоб змінити обличчя: порізьбити, мов дерево, зробити твердим. Більше жодних мрій із розплющеними, затьмареними очима, які я так любила. Я стала гостріша, зосередженіша. Звузилася.

Ніл із Мелані були моїми батьками; вони тримали крамничку під назвою «Вбраннєвий хорт». Власне, це була крамниця вживаного одягу. Мелані називала його «колишнім улюбленим», стверджуючи, що «вживаний» — те саме, що «використаний». На вивісці було намальовано усміхненого рожевого пуделя у пухнастій спідничці, з рожевим бантом на голові й пакетом для покупок у лапі. Під картинкою був девіз у лапках і курсивом: «А з вигляду й не скажеш!» Це мало означати, що одяг такий гарний — і не скажеш, що старий, але це була неправда, бо був він переважно паскудний.

Мелані казала, що успадкувала «Вбраннєвого хорта» від бабусі. Ще вона визнавала, що вивіска старомодна, але говорила, що люди її знають і змінювати щось тепер буде неповагою.

Наша крамниця була розташована у Квін-Весті, серед кварталів, де, за словами Мелані, все колись було таке: тканини, ґудзики та фурнітура, дешева білизна, крамнички «Все за долар». Але зараз район розвивався: з’являлися кав’ярні з органічними продуктами та етичною торгівлею, торгові точки великих брендів, фірмові бутики. Мелані у відповідь на це почепила у вітрині табличку «Мистецтво, яке можна носити». Але всередині крамниця була напакована одягом, який не можна було назвати мистецтвом. Один куток вважався нібито дизайнерським, хоча, будьмо відверті, справді цінні речі ніяк не могли б опинитися у «Вбраннєвому хорті». Решта була ганчір’ям. Люди приходили дуже різні: молоді, старі; вони шукали знижок чи цікавинок або просто дивилися. Або ж продавали: навіть безхатченки намагалися отримати пару доларів за футболку, добуту на гаражному розпродажі.

Мелані працювала на першому поверсі. Вона яскраво вдягалася, у помаранчевий та «рожевогарячий» кольори, які, говорила вона, створюють позитивну, енергійну атмосферу, і взагалі в душі вона до певної міри циганка. Вона завжди була жвава, усміхнена, хоча й пильнувала дрібних злодюжок. Після закриття крамниці перебирала й пакувала речі: це на благодійність, це на ганчірки, це мистецтво, яке можна носити. Перебираючи речі, мугикала пісні зі старих мюзиклів. Серед її улюблених були «О, який чудовий ранок» та «Коли ідеш крізь бурю». Мене дратував її спів; тепер я про це шкодую.

Іноді вона заводилася: забагато тканини, вона мов океан — хвилі тканини, що набігають і загрожують утопити її. Кашемір! Хто купуватиме кашемір тридцятирічної давнини? Він із віком кращим не стає — не те що вона сама.

Ніл носив бороду, не завжди охайно підстрижену, все більш сиву, і волосся мав небагато. Він не скидався на бізнесмена, але опікувався тим, що називалося «фінансовим боком справи»: рахунками, звітами, податками. Його кабінет був на другому поверсі, куди вели сходи з гумовими наліпками. Там був комп’ютер, і шафка для документів, і сейф, але в усьому іншому кімната не нагадувала офіс: була така само забита й захаращена, як решта крамниці, бо Нілу подобалося колекціонувати речі. Заводні музичні скриньки — їх у нього було чимало. Годинники, багацько різних годинників. Старі рахівниці, які заводилися ручкою. Пластикові іграшки, які ходили або стрибали: ведмеді, жаби, штучні щелепи. Проєктор для кольорових слайдів, яких ні в кого більше не було. Камери — він любив старі камери. Говорив, що деякі з них роблять кращі знімки, ніж будь-які сучасні. Вони займали в нього цілу полицю.

Одного разу він залишив сейф відчиненим, і я зазирнула всередину. Замість пачок грошви, які я очікувала побачити, там лежала крихітна штучка зі скла й металу, яку я сприйняла за чергову іграшку на зразок стрибучих щелеп. Та я не бачила, де вона заводиться, і боялася торкнутися її, бо вона була стара.

— Можна з нею погратися? — запитала я в Ніла.

— Із чим погратися?

— З іграшкою в сейфі.

— Не сьогодні, — усміхнувся він. — Може, як підростеш.

Тоді він замкнув сейф, і я забула про дивну іграшку, аж поки не прийшов час мені її згадати і зрозуміти, що то було.

Ніл намагався ремонтувати різні речі, хоча часто йому це не вдавалося — неможливо було знайти деталі. Тоді ці речі просто осідали на полиці, «збираючи порох», як казала Мелані. Ніл ненавидів щось викидати.

На стінах у нього висіли старі плакати: «Довгий язик корабель потопить» — з давноминулої війни; жінка в комбінезоні напружує біцепс, показуючи, що жінки теж можуть робити бомби, — з тієї самої давньої війни; і червоно-чорний плакат із чоловіком і прапором, який, за словами Ніла, був російським іще до того, як з’явилася Росія. Вони належали його прадіду, що мешкав у Вінніпезі. Я про Вінніпег нічого не знала, окрім того, що там холодно.

Малою мені подобався «Вбраннєвий хорт» — він був ніби печера скарбів. Мені не годилося самій бувати в Ніловому кабінеті, бо я могла «чіпати речі», і тоді вони могли ламатися. Але мені дозволяли гратися із заводними іграшками, музичними скриньками і рахівницями під наглядом. Та тільки не з камерами, бо Ніл казав, що вони надто цінні й однак у них немає плівки, то який у тому сенс?

Ми не жили над крамницею, наш дім був далеко звідти, у кварталі, повному старих одноповерхових котеджів та новіших, більших будинків, зведених там, де котеджі знесли. Наш дім не був котеджем, він мав другий поверх зі спальнями, але й новим теж не був. Він був збудований із жовтої цегли і дуже звичайний. Ніщо в ньому не привертало зайвої уваги, не заохочувало поглянути ще раз. Заднім числом я думаю, що саме це й було потрібно.

8

Я часто бувала у «Вбраннєвому хорті» по суботах та неділях, бо Мелані не хотіла, аби я сиділа вдома сама. «Чому?» — почала питати я, коли мені виповнилося дванадцять. «А що, як станеться пожежа?» — відповідала Мелані. У будь-якому разі залишати дитину вдома саму було протизаконно. Тоді я починала сперечатися й доводити, що я не дитина; вона зітхала, говорила, що я не розумію, де дитина, а де ні, що діти — велика відповідальність і згодом я все зрозумію. Потім вона казала, що в неї від мене голова болить, ми сідали в авто і їхали до крамниці.

Мені було дозволено допомагати — сортувати футболки за розміром, клеїти на них цінники, відкладати ті, які треба було випрати або й викинути. Мені це подобалося: я сиділа за столом у кутку, оповита ледь чутним запахом кульок від молі, і спостерігала за людьми, які до нас приходили.

Не всі вони були клієнтами. Були серед них люди з вулиці, яким треба було скористатися вбиральнею для персоналу. Знайомим Мелані дозволяла, особливо взимку. Один старший чоловік заходив доволі часто. Він носив твідове пальто, придбане у Мелані, й в’язані жилети. У тринадцять років я вважала його моторошним, бо нам у школі тоді розповідали про педофілів. Його звали Джордж.

— Не дозволяй Джорджеві ходити до нашої вбиральні, — сказала я до Мелані. — Він збоченець.

— Дейзі, ти недобра, — відповіла Мелані. — Чому ти так вважаєш?

Ми тоді були вдома, на кухні.

— Просто. Він постійно вештається поблизу. Випрошує в людей гроші під крамницею. До того ж він тебе переслідує.

Я могла б сказати, що він переслідує мене, і це викликало б серйозну тривогу, але це було не так. Джордж ніколи не звертав на мене уваги.

Мелані засміялася й сказала:

— Та ні.

Я вирішила, що вона просто наївна. Була в тому віці, коли батьки раптом перетворюються з тих, хто знає все, на тих, хто нічого не знає.

Ще одна особа доволі часто навідувалася до крамниці, але вона була не з вулиці. Цій жінці було років сорок, може, ближче до п’ятдесяти — зі старшими людьми точно не скажеш. Зазвичай вона вбиралася в чорну шкіряну куртку, чорні джинси та важкі черевики, довге чорне волосся зав’язувала на потилиці й не фарбувала обличчя. Скидалася на байкера, але не справжнього — радше на рекламу байкера. Клієнткою не була — приходила до задніх дверей, аби забрати одяг для доброчинності. Мелані говорила, що вони давно дружать, тож коли Ада про щось просить, відмовити їй важко. У будь-якому разі Мелані стверджувала, що віддає їй тільки те, що важко буде продати, тож добре, якщо комусь це знадобиться.

Мені Ада була не схожа на доброчинницю. У ній не було м’якості й усміхненості, вона вся була кутаста й ходила широкими кроками. Надовго не залишалася й ніколи не йшла без кількох коробок дрантя, які скидала в автівку, поставлену за крамницею. Я бачила ті автівки зі свого місця. Вони завжди були різні.

Був іще один різновид людей, які заходили до «Вбраннєвого хорта», нічого не купуючи. То були молоді жінки у довгих сріблястих сукнях та білих капелюшках. Вони називалися Перловими Дівами, говорили, що мають місію — робити Божу роботу для Гілеаду. Ці були значно моторошніші за Джорджа. Працювали у центрі міста, розмовляли з безхатченками, вешталися по крамницях, як справжня холера. Дехто поводився з ними грубо, але не Мелані — вона казала, що це ні до чого не веде.

Вони завжди ходили по двоє, мали білі перлові намиста й багато усміхалися, але нещиро. Пропонували Мелані свої брошурки, які рясніли зображеннями охайних вулиць, щасливих дітей, світанків і назвами, що мали заманювати до Гілеаду: «Пропащий? Бог може тебе простити!», «Бездомний? У Гілеаді на тебе чекає дім».

Принаймні одна брошурка завжди була присвячена Крихітці Ніколь. «Поверніть Крихітку Ніколь!», «Місце Крихітки Ніколь у Гілеаді!». Нам у школі показували документальне кіно про Крихітку Ніколь: її мати-Служниця вивезла дитину з Гілеаду.

Батько Крихітки Ніколь був дуже високопоставлений супербридкий гілеадський Командор, тож галас піднявся неабиякий. Гілеад зажадав повернення дитини для возз’єднання із законними батьками. Канада тягла час, а тоді здалася і заявила, що зробить для цього усе можливе, але тоді Крихітка Ніколь уже зникла, її так і не знайшли.

Тепер Крихітка Ніколь була рекламною дитиною Гілеаду — на кожній брошурці Перлових Дів було одне й те саме її фото. З вигляду проста дитина, нічого особливого, але, як нам розповідали, в Гілеаді вона була практично святою. Для нас вона теж стала культовою постаттю: щоразу, як у Канаді проходили протести проти Гілеаду, в них обов’язково виринало її фото та слогани на зразок «КРИХІТКА НІКОЛЬ — СИМВОЛ СВОБОДИ!» або «КРИХІТКА НІКОЛЬ ТОРУЄ ШЛЯХ!». «Наче немовля взагалі може торувати хоч щось», — думала собі я.

Я її не любила, бо якось мала писати про неї роботу. Отримала трійку, бо написала, що обидві сторони перекидаються нею, мов м’ячем, і для більшості було б найкраще просто її віддати. Вчителька сказала, що я бездушна і мушу навчитися поважати почуття й права інших людей, а я сказала, що в Гілеаді теж живуть люди, то чи не маємо ми поважати також і їхні права та почуття? Вона розлютилася, сказала, що мені час подорослішати, і, ясна річ, була права: я навмисно її бісила. Але я справді злилася через ту трійку.

Щоразу, як приходили Перлові Діви, Мелані брала в них брошурки й обіцяла виставити біля каси. Іноді вона навіть повертала їм старі — вони збирали залишки для місій в інших країнах.

— Для чого ти це робиш? — спитала я, коли мені було чотирнадцять і я не на жарт зацікавилася політикою. — Ніл каже, що ми атеїсти, а ти їх тільки заохочуєш.

У школі в нас було три модулі по Гілеаду. Це було жахливе, жахливе місце, де жінки не мали роботи, не могли водити авто і де Служниці мусили вагітніти, мов корови, тільки от умови життя у корів були кращі. Як люди можуть підтримувати Гілеад і при тому не бути чудовиськами? Особливо люди жіночої статі.

— Чому ти не скажеш їм, що вони погані?

— Немає сенсу з ними сперечатися, — відповіла Мелані. — Вони фанатички.

— Тоді я скажу.

Я тоді вважала, ніби знаю, що з людьми не так, особливо з дорослими. Думала, що можу їх виправити. Перлові Діви були старші за мене, не діти вже — як вони могли вірити у все це лайно?

— Ні, — різко сказала Мелані. — Тримайся подалі. Не хочу, щоб ти з ними говорила.

— Чому? Я можу пояснити…

— Вони намагаються обманом заманити дівчат твого віку із собою до Гілеаду. Кажуть, що Перлові Діви допомагають жінкам та дівчатам. Звертатимуться до твого ідеалізму.

— Я на таке ніколи не повелася б! — обурено мовила я. — Мій довбаний мозок іще працює!

Зазвичай я не лаялася в присутності Мелані й Ніла, але іноді слова самі вилітали з рота.

— Стеж за словами, — зауважила Мелані. — Вони створюють погане враження.

— Вибач. Але я не така.

— Авжеж, не така, — погодилася вона. — Та просто облиш їх. Якщо я братиму брошури, вони підуть.

— Хоч перли у них справжні?

— Підробка, — сказала Мелані. — У них усе підробне.

9

Попри все те, що вона для мене робила, Мелані мала чужий запах. Вона пахла як квіткове мило для гостей у будинку, де я хіба що гостювала. Тобто для мене вона не пахла матір’ю.

Коли я була менша, однією з моїх улюблених у шкільній бібліотеці була книжка про чоловіка, який жив зі зграєю вовків. Він не міг приймати ванну, бо запах зграї змився б і тоді вовки його прогнали б. Ми з Мелані радше потребували цього спільного запаху зграї, який маркував би нас як «нас», як спільноту. Але цього не було — обійматися нам не подобалось.

А ще Ніл із Мелані були мало схожі на батьків знайомих мені дітлахів. Були зі мною надто обережні, наче я могла розбитися. Ніби доглядали чужу призову кицьку: свою власну не вважаєш чимось особливим, поводишся з нею звичайно, а от чужа — то інша річ, бо, якщо ту кицьку загубиш, почуватимешся винним зовсім по-іншому.

Ще дещо: у дітей з моєї школи були фотографії, чимало фотографій. Батьки документували кожну хвилину їхнього життя. Деякі приносили на урок «Розкажи й покажи» навіть знімки власного народження. Мені це здавалося бридким: кров, величезні ноги і голівка між ними. Але вони мали й фотографії себе маленьких, сотні. І відригнути не могли без того, щоб якийсь дорослий не наставив камеру й не попросив повторити — наче вони проживали життя двічі: один раз по-справжньому і вдруге — для камери.

Зі мною було не так. Ніл мав круту колекцію старовинних камер, але робочих фотоапаратів у нашому домі не було. Мелані говорила, що мої ранні світлини згоріли в пожежі. Тільки ідіот у це повірив би, тож я повірила.

Тепер я розповім про дурню, яку я втнула, і про її наслідки. Я не пишаюся своєю поведінкою. Озираючись назад, я розумію, як безглуздо це було. Але тоді я цього не усвідомлювала.

За тиждень до мого дня народження мав відбутися марш протесту проти Гілеаду. Звідти провезли контрабандою й показали у новинах запис нової порції страт: жінок вішали за єресь, відступництво і за спроби вивезти з Гілеаду дітей, що за їхніми законами вважалося державною зрадою. Старші класи у нашій школі відпустили з уроків, щоби ми могли піти на протест у рамках курсу міжнародної соціальної обізнаності.

Ми зробили плакати: «НІ ТОРГІВЛІ З ГІЛЕАДОМ!», «СПРАВЕДЛИВОСТІ ДЛЯ ГІЛЕАДСЬКИХ ЖІНОК!», «КРИХІТКО НІКОЛЬ, ВЕДИ НАС!». Дехто малював зелені таблички «ГІЛЕАДЕ, КЛІМАТОЛОГІЯ НЕ БРЕШЕ!», «ГІЛЕАД ХОЧЕ, АБИ МИ СПЕКЛИСЯ!» із зображеннями лісових пожеж, мертвих птахів, риб та людей. Кілька вчителів та батьків-волонтерів мали піти з нами, аби вберегти від насильства. Я була в захваті — це мав бути мій перший марш протесту. А тоді Мелані з Нілом сказали, що мені туди не можна.

— Чому? — запитала я. — Усі йдуть!

— Категоричне ні, — відрізав Ніл.

— Ви ж завжди кажете, що ми маємо обстоювати свої принципи, — зауважила я.

— Це дещо інше. Дейзі, це небезпечно, — сказав Ніл.

— Життя взагалі небезпечне, ти сам так кажеш. Там буде чимало вчителів. І це частина шкільного проєкту. Якщо я не піду, то втрачу бали!

Це було не зовсім правдою, але Ніл та Мелані тішилися, коли я мала добрі оцінки.

— Може, відпустимо її, — запропонувала Мелані, — якщо з нею піде Ада?

— Я не немовля — мені не потрібна нянька, — огризнулася я.

— Ти що, мариш? — звернувся Ніл до Мелані. — Там буде повно преси! По всіх новинах показуватимуть!

Він смикав себе за рештки волосся — ознака хвилювання.

— У цьому-то й весь сенс! — сказала я. Я намалювала один з наших плакатів — великі червоні літери, чорний череп. «ГІЛЕАД = СМЕРТЬ СВІДОМОСТІ». — Це й робиться для того, щоб потрапити до новин!

Мелані затулила вуха руками.

— У мене голова болить. Ніл правий. Ні. Я теж кажу «ні». Проведеш день, допомагаючи мені в крамниці. Крапка.

— Гаразд, тоді замкніть мене, — сказала я.

Голосно тупаючи, пішла до своєї кімнати й грюкнула дверима. Вони мене не змусять.

Моя школа звалася школою Вайл на честь Флоренс Вайл, скульпторки старих часів, — її фото висіло у холі. Мелані стверджувала, що ця школа має заохочувати творчий розвиток, Ніл додавав, що вона допомагає усвідомити демократичні свободи й розвинути самостійне мислення. Вони говорили, що саме тому й віддали мене туди, хоча загалом не жалували приватних шкіл. Але громадські школи мали такі низькі стандарти… Авжеж, ми всі маємо працювати над удосконаленням системи, але поки що не хотілося б, аби мене штрикнув ножем якийсь малолітній наркоторговець. Тепер я думаю, що школу Вайл вони обрали зовсім з інших причин: там стежили за відвідуванням і пропустити уроки було неможливо. Тож Мелані з Нілом завжди знали, де я.

Я не була в захваті від школи, але й не ненавиділа її. Це було щось таке, що треба пережити на шляху до справжнього життя, яке скоро мало стати для мене зрозумілішим. Незадовго до того я хотіла стати ветеринаркою й лікувати дрібних тварин, але ця мрія почала здаватися мені надто дитячою. Тоді я вирішила, що стану хірургинею, а потім побачила у школі відеозйомку операції й мені стало млосно. Інші учні школи Вайл хотіли стати співаками, дизайнерами чи опанувати інші творчі професії, та я для цього була надто незграбна, до того ж не мала слуху.

У школі в мене були приятелі: подружки для пліток, товариші, з якими можна було обмінюватися домашніми завданнями, — усіх потроху. Я не хотіла виділятися, стежила за тим, щоби за оцінками здаватися тупішою, ніж є насправді, тому мої домашні роботи не мали особливої цінності. А от у спорті й фізкультурі бути успішною дозволялося, і мені це вдавалося, особливо у тих заняттях, де цінувалися швидкість та зріст, як-от у баскетболі. Тож я була популярна там, де йшлося про командну гру. Але поза школою вела відлюдне життя, бо ж Ніл із Мелані були такі полохливі. Мені не дозволялося гуляти у торгових центрах, бо Мелані була впевнена, що там повно наркоманів, або у парках, бо Ніл стверджував, що там нишпорять дивні чоловіки. Тому моє громадське життя в принципі зводилося до нуля: воно цілковито складалося з того, що мені дозволено буде робити, коли я виросту. «Чарівним словом» Ніла в нашому домі було «ні».

Однак того дня я не збиралася відступати: мусила піти на той марш протесту, незважаючи ні на що. Школа винайняла для нас кілька автобусів. Мелані з Нілом намагалися мене обійти — зателефонували директорці й сказали, що не відпускають мене, і директорка попросила мене не лізти. І я її запевнила, що все зрозуміла, авжеж, жодних проблем, я зачекаю на Мелані тут, вона по мене приїде. Але список школярів перевіряв лише водій, він не знав, хто є хто, всі тинялися туди-сюди, батьки й учителі ні на що не звертали уваги, вони не знали, що я нікуди не їду. Тож ми обмінялися посвідченнями з напарницею по баскетбольній команді, котра їхати не хотіла, і я спокійно сіла в автобус, дуже задоволена собою.

10

Спочатку марш протесту був захопливий. Він проходив у центрі міста, біля Будинку Законодавства, хоча й маршем по суті не був: ніхто нікуди не йшов, надто вже тісно було. Люди виголошували промови. Канадський родич жінки, яка померла у Колоніях Гілеаду, прибираючи радіоактивні відходи, говорив про рабську працю. Лідер організації «Ті, хто пережив геноцид Гілеадських Вітчизн» розповідав, як людей гнали у Північну Дакоту, а там зганяли, мов овець, до міст-привидів, за паркани, без води та їжі, де помирали тисячі, а інші, ризикуючи життям, ішли на північ, аби дістатися до канадського кордону, взимку, — він підніс руку, на якій бракувало пальців, і пояснив: «Обмороження».

Тоді доповідачка з «Прихистку» — організації для біженок з Гілеаду — говорила про жінок, у яких забирають дітей, про те, як це жорстоко і як тебе звинуватять у неповазі до Бога, якщо спробуєш повернути свою дитину. Я не всі промови чула, бо іноді вимикалися колонки, але зміст був очевидний. У натовпі було чимало плакатів про Крихітку Ніколь: «УСІ ДІТИ ГІЛЕАДУ — КРИХІТКА НІКОЛЬ!»

Наша шкільна компанія вигукувала різне, тримала плакати. Були люди з іншими плакатами: «ГЕТЬ ФАШИСТІВ ГІЛЕАДУ!», «ПРИХИСТІМО НЕВИННИХ!». А тоді з’явилися інші протестанти, з плакатами на кшталт «ЗАКРИТИ КОРДОНИ!», «ГІЛЕАДЕ, ЗАБИРАЙ СВОЇХ ХВОЙД І ЛИЧИНОК, ГОДІ З НАС!», «ЗУПИНІМО ВТОРГНЕННЯ!», «ДОДОМУ, ШЛЬОНДРИ!». Поміж них були й Перлові Діви у сріблястих сукнях та перлах, із плакатами «СМЕРТЬ ВИКРАДАЧАМ ДІТЕЙ» та «ПОВЕРНІТЬ КРИХІТКУ НІКОЛЬ». З нашого боку в них жбурляли яйця й раділи, влучивши, але Перлові Діви зі скляними поглядами лише продовжували усміхатися.

Почалися сутички. Група людей із закритими обличчями, вбраних у чорне, почала трощити вітрини. Раптом наче нізвідки з’явилося багато поліціянтів у захисному спорядженні. Вони гупали у щити й сунули вперед, лупцюючи дітей та дорослих своїми кийками.

До цієї миті я відчувала піднесення, але тут мені стало страшно. Я хотіла вибратися звідти, але було так тісно, що годі й поворухнутися. Натовп охопила паніка, я загубила однокласників. Люди кричали, верещали, хвилями перекочувалися туди-сюди. Щось вдарило мене в живіт, здається, лікоть. Я швидко дихала й відчувала, як з очей ллються сльози.

— Сюди, — пролунав за спиною хрипкий голос.

То була Ада. Вона схопила мене за комір і потягла за собою. Не знаю, як вона розчищала дорогу — гадаю, гатила людей по ногах. Зрештою ми опинилися на вулиці, за межами «заколоту», як це пізніше назвали по телебаченню. Побачивши запис, я подумала: «Тепер я знаю, як це — брати участь у заколоті. Це наче тонути». Не те щоб я колись тонула…

— Мелані сказала, що ти можеш бути тут, — мовила Ада. — Я відвезу тебе додому.

— Але…

Я не хотіла визнавати, що злякалася.

— Негайно. Січас. Без «але» та «якщо».

Ввечері я побачила себе у новинах: я тримала плакат і щось кричала. Думала, що Ніл із Мелані будуть розлючені, але ні. Натомість вони були стривожені.

— Чому ти так вчинила? — питав Ніл. — Не чула, що ми казали?

— Ти завжди говорив, що людина має повставати проти несправедливості, — зауважила я. — У школі теж так кажуть.

Я знала, що перейшла межу, але вибачатися не збиралася.

— Що далі будемо робити? — запитала Мелані, але не в мене, а в Ніла. — Дейзі, принесеш мені води? У холодильнику є лід.

— Може, все не так і погано, — припустив Ніл.

— Не можна ризикувати, — почула я голос Мелані. — Треба виїжджати, причому «на вчора». Я дзвоню Аді, вона організує фургон.

— У нас немає запасного варіанта, — відповів Ніл. — Не можна…

Я повернулася до кімнати з водою.

— Що відбувається?

— У школі нічого не задавали? — запитав Ніл.

11

Через три дні по тому хтось вдерся у «Вбраннєвого хорта». У крамниці була сигналізація, але злодії увійшли і вийшли, перш ніж хтось устиг туди дістатися. Мелані сказала, що із сигналізаціями завжди так. Грошей грабіжники не знайшли, бо вона ніколи їх там не тримала, але забрали дещо з «мистецтва, яке можна носити» і розтрощили Нілів кабінет — документи були розкидані по всій підлозі. Забрали також дещо з його колекції — кілька годинників і старих камер, старовинного заводного клоуна. Вони влаштували пожежу, але Ніл сказав, що то було справжнє аматорство, тому вогонь швидко загасили.

Приїхала поліція, почала розпитувати, чи в Ніла та Мелані є вороги. Вони сказали, що ні й що все гаразд — певно, якісь волоцюги шукали грошей на наркотики. Але я бачила, що вони засмучені, бо перемовлялися так, наче не хотіли, щоб я їх почула.

— Вони забрали камеру, — казав Ніл до Мелані саме тоді, як я увійшла до кухні.

— Яку камеру? — запитала я.

— Та просто стару камеру, — відповів Ніл. Знову потягнув себе за волосся. — Але вона була рідкісна.

Відтоді Ніл із Мелані стали ще полохливіші. Ніл замовив нову сигналізацію для крамниці. Мелані сказала, що ми, можливо, переїдемо, але коли я почала розпитувати, додала, що це просто ймовірність. Ніл сказав про грабіж: «Нічого страшного». Він повторив це кілька разів — це змусило мене замислитися, що ж страшного сталося насправді, окрім зникнення його улюбленої камери.

У ніч після вторгнення Мелані з Нілом дивилися телевізор. Зазвичай вони не надто на нього зважали, він просто працював, але цього разу були дуже уважні. Перлову Діву, ідентифіковану як «Тітка Адріанна», знайшли мертвою у квартирі, яку вона знімала разом із компаньйонкою, такою само Перловою Дівою. Її власний сріблястий пасок був зав’язаний у неї на шиї та причеплений до дверної ручки. Криміналіст сказав, що вона померла кілька днів тому. Жителі іншої квартири звернули увагу на запах і викликали поліцію. Поліція сказала, що це самогубство: самозадушення — поширений спосіб.

На екрані було фото мертвої. Я уважно його розглянула. Іноді розрізнити Перлових Дів було важко через однакове вбрання, але я пригадала, що вона нещодавно заходила до «Вбраннєвого хорта», приносила брошури. Так само, як і її партнерка, ідентифікована як «Тітка Саллі», яку, за словами ведучого, відшукати не вдалося. Її фотографію теж показали: поліція просила повідомити, якщо хтось десь її побачить. Консульство Гілеаду ще не дало коментарів.

— Це жахливо, — звернувся Ніл до Мелані. — Бідолашна дівчина! Яка катастрофа!

— Чому? — здивувалася я. — Перлові Діви працюють на Гілеад. Вони нас ненавидять, усі про це знають.

Вони обоє подивилися на мене. Як можна описати цей погляд? Гадаю, словом «спустошений». А я була спантеличена: чому це їх обходить?

Справжня біда сталася на мій день народження. Ранок почався так, ніби все нормально. Я встала, вбралася у картату зелену форму школи Вайл — я згадувала, що ми носили форму? Зашнурувала чорні черевики на зелених шкарпетках, зібрала волосся у кінський хвіст, як належало за шкільними правилами (щоб нічого не теліпалося), і спустилася вниз.

Мелані була на кухні, за столом із гранітною стільницею. Я б хотіла мати стільницю з перероблених матеріалів та смоли, як у шкільному кафетерії, — крізь прозору смолу було видно, що всередині, в одному зі столів це був скелет єнота, тож ми завжди мали що порозглядати.

Удома ми їли переважно за цим столом. У нас була окрема їдальня, що призначалася для вечірок та прийому гостей, але Мелані з Нілом не влаштовували вечірок — тільки зустрічі, пов’язані з їхньою різноманітною діяльністю. Напередодні теж приходили якісь люди — у їдальні досі стояли філіжанки з-під кави, тарілка з крихтами крекерів та кількома зморщеними виноградинками. Я не бачила, хто то був, бо була нагорі, у себе в кімнаті, ховалася від наслідків того, що накоїла. Вочевидь, ішлося про щось більше, ніж простий непослух.

Я пішла на кухню, сіла за стіл. Мелані стояла спиною до мене, визирала з вікна. З нього було видно наш двір — круглі клумби з кущами розмарину, майданчик зі столом та стільцями — і ріг вулиці.

— Доброго ранку, — сказала я. Мелані аж підстрибнула.

— О, Дейзі! — вигукнула вона. — Я тебе не почула! З днем народження! З шістнадцятиліттям!

Ніл не прийшов до сніданку навіть тоді, коли мені вже був час рушати до школи, — говорив по телефону нагорі. Мені було дещо прикро, але не надто — він завжди був дуже неуважний.

Мелані відвезла мене до школи, як зазвичай, — не хотіла, щоб я їздила сама автобусом, хоча зупинка була просто біля нашого дому. Сказала, як завжди, що їй однаково по дорозі до «Вбраннєвого хорта», то чому б мене не підвезти.

— Сьогодні буде торт із морозивом, — сказала вона, трохи підвищивши голос у кінці, наче це було запитання. — Я заберу тебе після школи. Ми з Нілом хочемо дещо тобі розповісти, бо ти вже достатньо доросла.

— Гаразд, — відповіла я.

Я вирішила, що йтиметься про хлопців і про добровільну згоду, про що нам уже розповідали у школі. Розмова мала бути незручна, але таке треба просто пережити.

Я хотіла вибачитися за те, що пішла на марш протесту, але ми вже приїхали, і я так нічого й не сказала. Мовчки вибралася з автомобіля; Мелані чекала, доки я дійду до входу. Я помахала їй рукою, вона — мені. Не знаю, чому я це зробила, бо ж не мала такої звички. Певно, це було своєрідним вибаченням.

З того шкільного дня я пам’ятаю небагато — чого б це він мав запам’ятатися? Нормальний був день. Нормальність — це наче дивитися у вікно автомобіля. Проминаєш різні речі одну за одною, не надаючи їм особливого значення. Не фіксуєш цей час — він звичний, наче чищення зубів.

Кілька «друзів із домашніх завдань» проспівали мені за обідом «З днем народження». Інші поплескали.

Тоді прийшла пообідня пора. Повітря було важке, навіть годинник уповільнив хід. Я сиділа на французькій, де ми мали читати сторінку з роману Колетт «Міцу» — про зірку мюзик-холу, яка ховала у шафі пару чоловіків. На додачу до вправляння у французькій це мало дати нам уявлення про те, як жахливо велося колись жінкам, тільки от життя Міцу мені жахливим не здавалося. Ховати у шафі вродливого чоловіка — якби ж я так могла! Та навіть якби я мала такого знайомця, куди мені його запхати? Не у свою ж кімнату — Мелані його одразу знайде, та й однаково доведеться його годувати. Я замислилася: що я могла б йому носити так, аби Мелані не помітила? Крекери із сиром? Секс взагалі не розглядається — надто ризиковано було б узагалі випускати його з шафи, а для мене в ній місця б не вистачило… Я часто у школі так замріювалася — це допомагало згаяти час.

І все одно залишалася справжня проблема. Я ніколи ні з ким не зустрічалася, бо ніколи не зустрічала нікого, з ким хотіла б піти на побачення. Цього ніяк не могло статися. Хлопці зі школи Вайл навіть не розглядалися: я ходила з ними до молодшої школи, бачила, як вони длубалися в носі, а деякі ще й пудили у штани. Яка може бути романтика з такими спогадами?

Я на той час уже спохмурніла — так на мене впливали дні народження. Очікуєш чарівного перетворення, а нічого не відбувається. Щоби не заснути, я висмикувала волосся за правим вухом, по дві-три волосинки за раз. Знала, що як надто часто смикатиму в одному місці, то може утворитися лисина, але ця звичка з’явилася в мене всього лиш пару тижнів тому.

Нарешті прийшов час, коли можна було їхати додому. Я пройшлася полірованим коридором до дверей школи, вийшла. Надворі була легка мжичка. Плаща я не мала. Оглянула вулицю — автівки Мелані не видно.

Раптом поряд з’явилася Ада у своїй шкірянці.

— Ходімо. Пішли до машини, — мовила вона.

— Що? — здивувалася я. — Чому?

— Ідеться про Ніла й Мелані.

Я зазирнула їй в обличчя і побачила: сталося щось дуже погане. Якби я була старша, то спитала б на місці, але я мовчала, бо хотіла відкласти мить знання. У книжках я натрапляла на вислів «безіменний жах». Раніше для мене то були просто слова, але тепер я почувалася саме так.

Коли ми сіли до автівки і вона рушила, я спитала:

— У когось із них серцевий напад?

Більше нічого мені на думку не спало.

— Ні, — відповіла Ада. — Слухай уважно і не дурій. Повертатися додому тобі не можна.

Жахливе відчуття в шлунку зростало.

— Що таке? Пожежа?

— Вибух, — сказала вона. — Бомба в автівці. Біля «Вбраннєвого хорта».

— Чорт. Крамницю зруйновано?

Спочатку грабіж, тепер оце.

— То була автівка Мелані. Вони з Нілом були всередині.

Я хвилину сиділа мовчки. Не могла скласти все докупи. Який маніяк захоче вбивати Ніла з Мелані? Вони були такі звичайні.

— То вони мертві? — нарешті мовила я.

Мене трусило. Я намагалася уявити вибух, але бачила лише порожнечу. Чорний квадрат.

V. Фургон

Рукопис з Ардуа-холу

12

Хто ти, читачко моя? І коли ти? Можливо, завтра, можливо, через п’ятдесят років від цього дня, можливо, ніколи.

Може, ти одна з наших Тіток в Ардуа-холі, яка випадково натрапила на ці записи. Переживши мить жаху, породжену моїми гріхами, чи спалиш ти ці сторінки, аби вберегти від ганьби мій благочестивий образ? Чи станеш жертвою універсальної жаги влади й помчиш до Очей, щоб видати мене?

Чи ти виявишся нишпоркою з-за кордону, що перебиратиме архіви Ардуа-холу вже після падіння режиму? У такому разі стоси обвинувальних документів, які я всі ці роки збирала, мов скарб, згодяться не лише для суду наді мною, якщо доля виявиться злою і я доживу до участі в ньому, а й для засудження багатьох інших. Моя справа — знати, де поховано тіла.

Ти вже мала б запитати себе, як мені вдалося уникнути зачистки вищими колами — якщо не в ранні дні Гілеаду, то принаймні тоді, як визрів його принцип «Людина людині вовк». Тоді багатьох колишніх видатних діячів уже повісили на Стіні, бо ж у найвищих колах подбали про те, щоб жодні амбіційні конкуренти не робили спроб їх замінити. Ти можеш припустити, що я як жінка мала б бути особливо вразлива під час цього просіювання, але це не так. Сама моя приналежність до жіночої статі виключила мене зі списку потенційних узурпаторів, адже жодна жінка не могла б посісти місце у Раді Командорів. Тож, за іронією долі, я була в безпеці.

Утім моє політичне довголіття має три інші причини. По-перше, я потрібна режиму. Я контролюю жіночу частину їхнього проєкту залізною рукою у шкіряній рукавиці з вовняною мітенкою і стежу за тим, щоби все було як слід: наче євнух у гаремі, маю для цього унікальну можливість. По-друге, я забагато знаю про лідерів Гілеаду (забагато бруду), і вони не впевнені в тому, що саме я роблю із цим знанням у плані документування. Як почеплять мене на шибеницю, чи може цей бруд якимось чином витекти назовні? Вони, напевно, підозрюють, що я вжила запобіжних заходів, і праві в цьому. По-третє, я обачна. Кожен провідник Гілеаду відчуває, що зі мною його таємницям ніщо не загрожує. Але — я опосередковано дала це зрозуміти — тільки доти, доки ніщо не загрожує мені самій. Я здавна вірю у систему стримувань і противаг.

Попри всі ці заходи, я не дозволяю себе приспати. Гілеад — слизьке місце, тут часто трапляються нещасливі випадки. Хтось уже написав промову для мого похорону, в цьому немає жодних сумнівів. Я тремчу: чиї ноги ступають по моїй могилі?

«Часу, — благаю я в порожнечі, — ще трохи часу! Це все, що мені потрібно».

Вчора я отримала несподіване запрошення на приватну зустріч із Командором Джаддом. Це не перше таке запрошення. Деякі зустрічі бували неприємні, інші, останнім часом, — взаємовигідні.

Поки я йшла тією латкою кволої трави, що вкриває проміжок між Ардуа-холом і штабом Очей, та піднімалася (часом захекано) горою разюче білих сходинок, що ведуть до парадного входу в обрамленні численних колон, намагалася уявити, якою буде ця зустріч. Мушу визнати: моє серце билося швидше, ніж зазвичай, і не лише від підйому: не всі, хто заходив у ці двері, з них вийшли.

Очі панують у колишній великій бібліотеці. Нині тут немає книжок, окрім їхніх: первісний уміст бібліотеки було спалено або (коли йшлося про цінні томи) долучено до приватних колекцій різних Командорів з липкими пальцями. Я тепер добре знаю Святе Письмо, тож можу процитувати розділ і вірш, де йдеться про небезпеки забороненої Господом здобичі. Утім немає відваги без обачності, тож я мовчу.

Приємно завважити, що ніхто не знищив розписів на стінах обабіч сходів усередині будівлі — на них зображено мертвих солдатів, янголів і лаврові вінки, тож вони достатньо побожні й прийнятні, хоча прапор старих Сполучених Штатів Америки, що красувався раніше з правого боку, замалювали прапором Гілеаду.

Командор Джадд неабияк піднісся з часів нашого знайомства. Виправлення гілеадських жінок заважало розгортанню його его й не забезпечувало достатньої поваги. Але як Командора-очільника Очей його бояться усі. Його кабінет розташований у дальній частині будівлі, там, де колись зберігалися книжки і були кімнати працівників. Велике Око з кришталевою зіницею дивиться із центра дверей. Так він бачить, хто саме збирається до нього постукати.

— Заходьте, — мовив він, щойно я піднесла для цього руку. Двоє молодших Очей, які супроводили мене сюди, побачили в цьому сигнал до відступу.

— Дорога Тітко Лідіє, — осяйно всміхнувся до мене Командор з-за свого велетенського столу. — Дякую, що благословили своєю присутністю мій скромний кабінет. Сподіваюся, ви здорові?

Він на це не сподівався, але я не зважала.

— Господові слава, — мовила я. — А ви? Ваша Дружина?

Ця Дружина протрималася довше, ніж зазвичай. Джаддові Дружини мають звичку помирати — Командор, як цар Давид та різноманітні королі наркоторгівлі з Центральної Америки, щиро вірить у тонізуючі властивості юних жінок. Щойно закінчується прийнятний період жалоби, він дає знати, що виходить на пошуки чергової нареченої-дитини. Уточнення: він дає про це знати мені.

— І в мене, і в моєї Дружини все добре, я вдячний, — відповів Командор. — У мене для вас дивовижні новини. Сідайте, будь ласка.

Я сіла, приготувавшись уважно слухати.

— Наші агенти в Канаді успішно ідентифікували й ліквідували двох з найактивніших оперативників «Мейдей». Вони працювали під прикриттям крамниці вживаного одягу в убогому районі Торонто. Попередній обшук засвідчив, що вони відігравали ключову роль у сприянні Підпільній Жінниці.

— Провидіння благословило нас, — відгукнулася я.

— Операцію провели наші повні ентузіазму юні канадські агенти, але шлях указали саме ваші Перлові Діви. Те, що ви ділитеся спалахами їхньої жіночої інтуїції, дуже корисно.

— Вони спостережливі, добре навчені й слухняні, — відповіла я.

Перлові Діви від початку були моєю ідеєю. Інші релігії мали своїх місіонерів, то чому б ні? І ці інші місіонери навертали людей, то чому б ні? І ці інші місіонери збирали інформацію як шпигуни, то чому б ні? Однак, не будучи дурною — принаймні не в цьому сенсі, — я дозволила Командорові Джадду отримати всі почесті. Офіційно Перлові Діви звітують лише мені, адже Командорові не годиться входити у подробиці того, що є виключно жіночою роботою. Хоча, звісно ж, я мушу передавати йому все, що вважатиму за необхідне чи неуникне. Забагато інформації — і я втрачу контроль, замало — опинюся під підозрою. Ми укладаємо, верстаємо й друкуємо їхні гарненькі брошурки на маленькому верстаті в одному з підвалів Ардуа-холу.

Моя ініціатива щодо створення Перлових Дів постала у ключовий для Джадда момент — його безглузде фіаско з Національними Вітчизнами стало незаперечним. Звинувачення в геноциді, висунуті міжнародними організаціями із захисту прав людини, стали справжньою ганьбою, потік біженців-вітчизнянців із Північної Дакоти через кордон із Канадою перетворився на справжню повінь, а сміховинна Джаддова схема «сертифікації білизни`» загрузла у плутанині підробок і хабарів. Поява Перлових Дів урятувала його тухес, хоча відтоді я не раз питала себе, чи розважливо з мого боку було це робити. Так, він мені заборгував, але це може виявитися тягарем. Деяким людям не до вподоби бути в боргу.

Однак тоді Командор Джадд усміхався на всі зуби.

— Воістину, вони коштовні перлини[3]. А зважаючи на знешкодження тих оперативників, можна сподіватися, що й вам буде менше клопоту — менше Служниць утікатиме.

— Господові слава.

— Авжеж, публічно ми не проголошуватимемо свою втіху від цієї хірургічної зачистки.

— Все одно звинуватять нас, — мовила я. — І канадці, й міжнародні ЗМІ. Це природно.

— А ми це заперечимо, — озвався він. — Природно.

На мить запала тиша: ми розглядали одне одного через стіл, наче двоє гравців у шахи або ж двоє старих товаришів, адже обоє пережили три хвилі зачисток. Уже сам цей факт створив між нами певний зв’язок.

— Однак мене дещо бентежить, — провадив далі Командор. — Ці двоє терористів із «Мейдей» мусять мати спільника тут, у Гілеаді.

— Невже? Це неможливо! — вигукнула я.

— Ми проаналізували всі втечі, про які нам наразі відомо: високий рівень їх успішності можна пояснити хіба що витоком інформації. Хтось у Гілеаді — хтось із допуском до схеми розташування наших сил безпеки — мусив інформувати Підпільну Жінницю про те, які маршрути перебувають під наглядом, які найімовірніше будуть безпечними, такого штибу речі. Як вам відомо, у зв’язку з війною наших сил на території небагато, особливо у Вермонті та Мені. Люди були потрібні деінде.

— Хто в Гілеаді може бути таким підступним? — запитала я. — Зрадити наше майбуття!

— Ми над цим працюємо, — мовив він. — Тим часом, коли вам щось спаде на думку…

— Авжеж, — запевнила його я.

— Є ще дещо, — знову заговорив Командор. — Тітка Адріанна. Перлова Діва, яку знайшли мертвою в Торонто…

— Так, страшна подія. Є якісь новини?

— Чекаємо на звістку з консульства. Я вам повідомлю.

— Я зроблю усе можливе, — мовила я. — Ви знаєте, що можете розраховувати на мене.

— Ваша правда, дорога Тітко Лідіє, — сказав він. — Ви цінніша за корали[4], Господові слава.

Я не менше за інших люблю компліменти.

— Дякую, — відповіла я.

Моє життя могло б бути зовсім іншим. Якби я тільки озирнулася, побачила б ширшу картину. Якби вчасно зібрала речі, як дехто, і покинула країну, що її по-дурному вважала тією самою, якій належала стільки років.

Цей жаль не застосуєш на практиці. Я робила вибір за вибором, а зробивши, мала все менше варіантів вибору. У жовтому лісі дорога розійшлася на два боки, і я пішла найбільш утоптаною стежкою. Вона була всіяна тілами, як завжди буває з такими дорогами. Але, як ти вже помітила, мого тіла серед них немає.

У тій моїй країні, яка зникла, все роками котилося по спіралі вниз. Повені, пожежі, торнадо, урагани, посухи, брак води, землетруси. Забагато цього, замало того. Інфраструктура руйнувалася — чому ніхто не списав ті атомні реактори, поки не стало надто пізно? Занепад економіки, безробіття, падіння народжуваності…

Люди почали боятися. А тоді розлютилися.

Відсутність виходу. Пошук винуватців.

Чому я думала, що все владнається, як завжди? Гадаю, через те, що ми надто довго про це слухали. У те, що небо падає, не повіриш, доки шмат його не впаде тобі на голову.

Мене заарештували незабаром після того, як Сини Якова ліквідували Конгрес. Спочатку нам сказали, що то були ісламські терористи. Було проголошено надзвичайний стан національного масштабу, але нам сказали жити, як завжди, бо Конституцію скоро буде поновлено і надзвичайний стан невдовзі скінчиться. Так і сталося, одначе не так, як ми уявляли.

День був жахливо спекотний. Суди було зачинено — сказали, що тимчасово, поки не буде встановлено порядок субординації та верховенство права. Попри все це, дехто з нас пішов на роботу: несподіваний вільний час завжди можна використати для сортування документів, принаймні така в мене була відмовка. Насправді мені хотілося товариства.

Дивно, але ні в кого з колег-чоловіків такого бажання не було. Можливо, вони знаходили втіху серед дружин та дітей.

Поки я читала документи у якійсь справі, до мого кабінету зайшла одна з молодших колег — Кейті, нещодавно призначена, тридцять шість років, три місяці вагітності завдяки банку сперми.

— Треба тікати, — сказала вона.

Я витріщилася на неї.

— Про що це ти?

— Треба забиратися з країни. Щось відбувається.

— Ну, авжеж… надзвичайний стан…

— Ні, не тільки це. Мою банківську картку анульовано, обидві кредитки. Я намагалася купити квиток на літак, так і дізналася. Твоє авто тут?

— Що? — перепитала я. — Чому? Вони не можуть просто позбавити тебе грошей!

— Схоже, що можуть, — мовила Кейті. — Якщо ти жінка. Так сказали в авіакомпанії. Тимчасовий уряд щойно видав нові закони: гроші жінки віднині належать її найближчому родичу чоловічої статі.

— Все гірше, ніж ви думаєте, — втрутилася Аніта, дещо старша колега. Вона теж зайшла до мене. — Значно гірше.

— У мене немає родичів-чоловіків, — сказала я. Почувалася ошелешеною. — Це цілковито суперечить Конституції!

— Забудь про Конституцію, — сказала на це Аніта. — Вони щойно скасували її. Я почула про це в банку, коли намагалася…

Вона заплакала.

— Опануй себе, — наказала я їй. — Мусимо поміркувати.

— Десь у тебе точно є родич чоловічої стати, — сказала Кейті. — Вони, певно, роками це планували: сказали, що мій найближчий родич — дванадцятирічний племінник.

У цю мить вибили вхідні двері. Увійшло п’ятеро чоловіків, дві двійки і один сам, автомати напоготові. Ми з Кейті та Анітою вийшли з кабінету. Секретарка, Тесса, заверещала й сховалася під столом.

Двоє були юні, певно, трохи за двадцять, а от інші троє — середнього віку. Юнаки були стрункі, решта мали пивні черевця. Вбрані вони були в камуфляж із костюмерні кіностудії, і якби не автомати, я, може, й засміялася б, не знаючи, що скоро жіночий сміх стане найбільшим дефіцитом.

— У чому річ? — спитала я. — Ви могли постукати! Тут було не замкнено!

Чоловіки мене проігнорували. Один з них, — гадаю, лідер, — звернувся до свого напарника:

— Список маєш?

Я спробувала змінити тон на розгніваний:

— Хто відповідальний за ці пошкодження? — Шок охопив мене, стало холодно. Це пограбування? Чи захоплення заручників? — Чого ви хочете? Ми не тримаємо тут грошей.

Аніта штурхонула мене ліктем, щоб я замовкла: вона вже усвідомила ситуацію краще за мене.

Другий за рангом дістав папірець.

— Хто з вас вагітна? — запитав він.

Ми перезирнулися. Кейті вийшла вперед.

— Я.

— Чоловіка немає, так?

— Ні, я…

Вона закривала руками живіт, наче захищалася. Кейті, як і багато інших жінок у ті дні, обрала для себе самотнє материнство.

— До школи, — сказав лідер.

Двоє юнаків вийшли вперед.

— Ходімо з нами, мем, — сказав перший.

— Чому? — спитала Кейті. — Ви не можете просто увірватися і…

— Ходімо, — повторив другий юнак.

Вони схопили її під руки, потягли. Вона заверещала, але її все одно вивели за двері.

— Припиніть! — гукнула я.

Ми чули її голос у коридорі, він ставав усе тихіший.

— Накази тут віддаю я, — промовив лідер.

Він був в окулярах, мав закручені догори вуса, але, попри це, не надто нагадував доброго дядечка. Упродовж того, що можна назвати моєю гілеадською кар’єрою, я мала можливість завважити, що, несподівано отримавши владу, дрібні чиновники часто ставали найжорстокішими.

— Не хвилюйтеся, її не скривдять, — сказав його наступник. — Відведуть до безпечного місця.

Він зачитав зі списку наші імена. Не було сенсу заперечувати, що це ми: вони вже знали.

— Де секретарка? — спитав лідер. — Ця Тесса.

Бідолашна Тесса вилізла з-під столу. Її аж трусило від жаху.

— Що скажете? — запитав чоловік зі списком. — Склад, школа чи стадіон?

— Скільки тобі років? — звернувся до неї головний. — Не зважай, тут усе є. Двадцять сім.

— Дамо їй шанс. На склад. Може, хтось візьме її за дружину.

— Стань сюди, — сказав лідер.

— Господи Ісусе, вона обмочилася! — вигукнув третій старший чоловік.

— Не згадуй Бога всує, — зробив йому зауваження лідер. — Це добре. Вона боязка — може, робитиме, як скажуть.

— Усі шанси на те, що вони всі так робитимуть, — сказав третій чоловік. — Вони ж жінки.

Здається, він намагався пожартувати.

Двоє юнаків, які вийшли з Кейті, повернулися.

— Вона у фургоні, — звітував один.

— Де інші так звані пані судді? — запитав лідер. — Така собі Лоретта? Така собі Давіда?

— Обідають, — відповіла Аніта.

— Заберемо цих двох. Зачекайте тут, із нею, поки вони повернуться, — сказав він, указуючи на Тессу. — Тоді замкніть її у фургоні для складу й привезіть тих, що обідають.

— На склад чи на стадіон? Оцих двох?

— Стадіон, — визначив лідер. — Одна з них надто літня, обидві мають юридичну освіту, вони пані судді. Наказ ви чули.

— Хоча в деяких випадках, — сказав другий, киваючи на Аніту, — це просто марнування.

— Провидіння вирішить, — одповів йому лідер.

Нас з Анітою повели вниз сходами, п’ять маршів. Чи працював ліфт? Не знаю. Тоді нам скували руки попереду й запхали до чорного фургона: від водія нас відділяла міцна панель, вікна були затемнені й затягнуті сіткою.

Ми обидві весь цей час мовчали, бо що тут скажеш? Було зрозуміло, що благання про допомогу будуть марні. Волати чи кидатися на стінки фургона — даремно витрачати сили. Тож ми чекали. Принаймні у фургоні був кондиціонер. І було де сісти.

— Що вони зроблять? — прошепотіла Аніта.

З вікон нам нічого не було видно. І одна одну ми не бачили, хіба що обриси.

— Не знаю, — відповіла я.

Фургон зупинився, гадаю, на контрольно-пропускному пункті, тоді рушив знову, тоді ще раз зупинився.

— Кінцева, — пролунав голос. — Виходьте!

Двері позаду фургона відчинилися. Аніта вибралася перша.

— Ворушися, — промовив інший голос.

Зі скутими руками виходити з фургона було важко. Хтось узяв мене під руку й смикнув, я поточилася і впала на землю.

Коли фургон від’їхав, я похитуючись підвелася й озирнулася. Я стояла на відкритій місцині, де було чимало груп інших людей, чи — краще сказати — інших жінок, і багато чоловіків зі зброєю.

Я була на стадіоні. Але він перестав ним бути. Тепер це була в’язниця.

VI. «Шість — сконала»

Розшифрування показань свідка 369А

13

Мені дуже важко розповідати про події, пов’язані зі смертю матері. Табіта любила мене безумовно, а тепер її не стало, і все навколо здавалося хистким і непевним. Наш дім, сад, навіть моя власна кімната — вони перестали бути реальними, наче от-от розчиняться в тумані, зникнуть. Я все думала про вірш із Біблії, який Тітка Відала змусила нас вивчити напам’ять:

Бо в очах Твоїх тисяча літ — немов день той вчорашній, який проминув, і мов сторожа нічна… Пустив Ти на них течію, вони стали, як сон, як трава, що минає: уранці вона розцвітає й росте, а на вечір зів’яне і сохне![5]

«Сохне, сохне…» Шелестіло, шепелявило, наче Бог не вміє говорити чітко.

Для похорону матері я отримала чорну сукню. Прийшли інші Командори з Дружинами, були й наші Марфи. Над закритою труною зі смертною материною оболонкою мій батько виголосив коротку промову про те, якою доброю Дружиною вона була, завжди думала про інших більше, ніж про себе, — приклад для всіх гілеадських жінок. А тоді він прочитав молитву, подякував Богу, що той звільнив її від болю, і всі промовили «амінь». Похорони жінок, навіть високопоставлених, у Гілеаді особливої уваги не привертали.

Після цвинтаря до нас додому приїхали важливі люди, відбувся невеличкий прийом. Зілла спекла листкові тістечка із сиром, одну зі своїх фірмових страв, і дозволила їй допомогти. У цьому була певна втіха: мати змогу надягнути фартуха, терти сир, вичавлювати тісто з пекарського мішечка на деко, а тоді дивитися крізь скло, як воно роздувається. Ми пекли їх останньої миті, коли люди вже прийшли.

Тоді я зняла фартух і пішла на прийом у своїй чорній сукні, як наказав батько, і мовчала, теж як він наказав. Більшість гостей не зважали на мене, крім однієї з Дружин, яку звали Пола. Вона була вдовицею, і доволі відомою, бо її чоловіка Командора Сондерса вбила у його кабінеті їхня Служниця кухонним шампуром — про цей скандал за рік перед тим багато перешіптувалися у школі. Що Служниця робила у кабінеті? Як туди зайшла?

За версією Поли, дівчина збожеволіла: прокралася вночі на кухню, взяла шампур, а коли бідолашний Командор Сондерс відчинив двері кабінету, вона заскочила його зненацька — убила чоловіка, який завжди з повагою ставився до неї та її становища. Служниця втекла, але її спіймали й повісили на Стіні.

Іншу версію розповідала Шунаміт — почула від своєї Марфи, яка почула від головної Марфи Сондерсів. У тій версії йшлося про грішний зв’язок і шалені пристрасті. Служниця, певно, якось заохотила Командора Сондерса, і він наказав їй спускатися на перший поверх уночі, коли всі інші мали б спати. Вона прослизала до кабінету, де на неї вже чекав Командор, і його очі спалахували, мов ліхтарі. Хтозна, які хтиві вимоги він висував? Неприродні вимоги, які звели Служницю з розуму. Не те щоби з деким із них це було аж так складно, бо ж вони і без того були на межі, але цій, певно, довелося терпіти гірше, ніж багатьом. Просто нестерпно про це думати — так говорили Марфи, які більше ні про що й не думали.

Коли чоловік не вийшов до сніданку, Пола пішла його шукати і знайшла на підлозі без штанів. Перш ніж покликати Янголів, штани вона на нього вдягла. Довелося наказати одній із Марф допомогти: мерці або кам’яніють, або заклякають, а Командор Сондерс був чоловіком великим і огрядним. Шунаміт сказала, що Марфа розповіла, буцім Пола вся вимастилася кров’ю, натягуючи одяг на мертве тіло. І нерви у неї, певно, залізні, бо вона зробила все можливе, аби на позір зберегти лице.

Версія Шунаміт мені подобалася більше, ніж пояснення Поли. Коли батько знайомив мене з Полою на прийомі після похорону, я тільки про це й думала. Вона жувала сирне тістечко й зміряла мене оцінливим поглядом. Віра так само дивилася на пиріг, штрикаючи його шпичкою, щоб побачити, чи він пропікся.

Тоді Пола всміхнулася: «Аґнес Джемайма. Як мило!» Вона поплескала мене по маківці, наче мені було п’ять років, і сказала, що, певно, добре мати нову сукню. Мені хотілося її вкусити: невже нова сукня мала компенсувати мені смерть матері? Але краще було притримати язика й не виказувати своїх думок. Мені це не завжди вдавалося, але того разу вийшло.

Я подякувала, уявляючи, як вона стоїть навколішки в калюжі крові, намагаючись натягнути штани на мертвого чоловіка. Це ставило її в незручне становище, і мені від того ставало легше.

За кілька місяців після смерті моєї матері батько одружився з удовицею Полою. На її пальці з’явилася материна чарівна каблучка — гадаю, батько не хотів її марнувати, та й навіщо купувати ще одну, коли вже є така коштовна й гарна?

Марфи через це бурчали. «Твоя мати хотіла, щоби ця каблучка відійшла тобі», — сказала Роза. Та, звісно ж, вони нічого не могли зробити. Я була розлючена, але теж нічого не могла вдіяти. Журилася, супилася, але ні батько, ані Пола не звертали на це уваги. Взяли звичку робити те, що називали «підбадьорюванням» — на практиці це означало повне ігнорування будь-яких проявів поганого настрою, аби я втямила, що моя вперта мовчанка не впливає на них жодним чином. Вони навіть обговорювали цей педагогічний прийом при мені, говорячи про мене в третій особі. «Бачу, Аґнес сьогодні не в настрої». — «Еге ж. Це як негода — скоро минеться. Юні дівчата всі такі».

14

Скоро після одруження батька з Полою у школі сталося дещо дуже тривожне. Я розповідаю про це тут не тому, що мені до вподоби всілякі жахіття, — цей випадок сильно на мене вплинув, і він може пояснити, чому в тому місці й часі дехто з нас чинив так, як чинив.

Це сталося на уроці релігії, що її, як я вже згадувала, нам викладала Тітка Відала. Вона головувала у нашій школі, та й в усіх подібних школах теж (вони звалися «школами Відали»), але її портрет у кожному класі був менший за портрет Тітки Лідії. Взагалі у класах висіло по п’ять зображень: згори Крихітка Ніколь, бо ми щодня молилися за її повернення. Далі — Тітка Елізабет і Тітка Гелена, тоді — Тітка Лідія й Тітка Відала. Крихітка Ніколь з Тіткою Лідією мали золоті рами, троє інших жінок — срібні.

Авжеж, ми всі знали, ким були ті чотири жінки: то були Засновниці. Але ми не знали точно, що саме вони заснували, і не наважувалися питати — не хотіли ображати Тітку Відалу, привертаючи увагу до того, що її портрет менший. Шунаміт казала, що портрет Тітки Лідії може стежити за тобою поглядом по всій кімнаті й чути, що ти кажеш, але вона часто перебільшувала і вигадувала всячину.

Тітка Відала сиділа на своєму великому столі. Їй подобалося добре нас усіх бачити. Вона наказала нам посунути свої парти вперед, ближче одна до одної, тоді сказала, що ми вже достатньо підросли, аби почути одну з найважливіших біблійних історій. Важлива вона тому, що це була пряма звістка від Бога для дівчат та жінок, тож слухати її треба уважно. Йшлося про історію наложниці, розрубаної на дванадцять частин.

Шунаміт, яка сиділа біля мене, прошепотіла:

— Я її знаю.

Бека з іншого боку посунула під столом руку ближче до моєї.

— Тихіше, Шунаміт, — застерегла Тітка Відала і, висякавшись, розповіла нам наступне.

Наложниця (це як Служниця) одного чоловіка втекла від власника до свого батька. Це був дуже великий непослух з її боку. Чоловік пішов її забрати — він був королем і людиною доброю, тож вимагав лише її повернення. Знаючи правила, батько дівчини погодився, бо був розчарований неслухняністю дочки. Тож чоловіки влаштували обід, аби відсвяткувати свою згоду. Але це означало, що чоловік із наложницею вийшли в дорогу пізно і, коли стемніло, опинилися у містечку, де чоловік нікого не знав. Та один щедрий містянин запропонував їм зупинитися на ніч у нього.

Одначе інші містяни, сповнені гріховних пристрастей, прийшли до того будинку з вимогою, щоби їм віддали подорожнього. Вони хотіли вчинити з ним страшні, сороміцькі речі. Хтиві й грішні. Та поміж чоловіками це було б особливо погано, тож щедрий містянин та подорожній натомість виставили за двері наложницю.

— Вона на це заслужила, хіба ні? — мовила Тітка Відала. — Не варто їй було тікати. Подумайте про те, скільки лиха вона заподіяла іншим!

Коли прийшов ранок, провадила вона далі, подорожній відчинив двері й побачив наложницю на порозі. «Піднімайся», — сказав він їй. Але вона не підвелася, бо була мертва. Грішні чоловіки вбили її.

— Як? — запитала Бека ледве чутно. Вона міцно стискала мою руку. — Як вони її вбили?

По її щоках стікали дві сльозинки.

— Якщо багато чоловіків одразу роблять з дівчиною хтиві речі, це її вбиває, — відповіла Тітка Відала. — Цією історією Господь каже нам, що ми маємо бути вдоволені своєю долею і не повинні повставати проти неї.

Вона сказала, що жінка мала б шанувати чоловіка. А інакше вийшло як вийшло: Бог завжди посилає покарання, відповідне злочину.

Решту історії я узнала згодом — про те, як подорожній розрубав тіло наложниці на дванадцять частин і розіслав їх по племенах Ізраїлевих, закликаючи помститися за неправедне використання його наложниці й знищити вбивць, і як плем’я Веніяминове відмовилося це робити, бо саме з нього злочинці й походили. Після цього була війна, і плем’я Веніяминове було майже винищене — вбито усіх його жінок та дітей. Тоді решта одинадцять племен вирішили, що зовсім стерти з лиця землі дванадцяте буде недобре, і припинили вбивати. Ті чоловіки, які залишилися, не могли офіційно брати шлюб із жінками з інших племен, аби народити дітей, відколи ті племена присягнули боротися проти них, але їм було сказано, що вони можуть викрадати дівчат і брати за дружин неофіційно, і так вони й чинили.

Але тоді ми всього того не почули, бо Бека розридалася.

— Це жахливо, жахливо… — повторювала вона.

Решта дівчат завмерли.

— Опануй себе, Беко, — наказала Тітка Відала.

Та Бека не могла. Вона так ридала… Мені стало страшно, що й дихати перестане.

— Можна її обійняти, Тітко Відало? — нарешті спитала я. Нас заохочували молитися за інших дівчат, але не торкатися одна одної.

— Напевно що, — похмуро відповіла Тітка Відала.

Я пригорнула Беку. І вона плакала у мене на плечі.

Тітку Відалу дратував її стан, але й тривожив теж. Батько Беки був не Командором, усього лише дантистом, але важливим дантистом, а зуби в Тітки Відали були поганенькі. Вона підвелася і вийшла з кімнати.

За кілька хвилин прийшла Тітка Есті. Зазвичай, коли нас треба було вгамувати, кликали саме її.

— Усе гаразд, Беко, — сказала вона. — Тітка Відала не хотіла тебе налякати.

Це було не зовсім правдою, та Бека припинила плакати й почала гикати.

— На цю історію можна подивитися й інакше. Наложниці було прикро за свій учинок, вона хотіла все виправити, тож пожертвувала собою, аби доброго подорожнього не вбили ті злі чоловіки. — Бека трохи схилила голову набік: вона слухала. — Це було хоробро й шляхетно з її боку, еге ж?

Бека злегка кивнула. Тітка Есті зітхнула.

— Ми всі маємо чимось жертвувати, щоб допомагати іншим, — сказала вона м’яким, заспокійливим голосом. — Чоловіки приносять жертви на війні, а жінки мають робити це в інший спосіб. Так усе влаштовано. А тепер я маю невеличке частування, щоб вас підбадьорити, — вівсяне печиво. Дівчата, можете поспілкуватися.

Ми сиділи й жували вівсяне печиво.

— Не будь такою плаксійкою, — прошепотіла до Беки Шунаміт. — Це всього лиш історія.

Схоже, Бека її не почула.

— Я ніколи й нізащо не вийду заміж, — пробурмотіла вона собі під ніс.

— Вийдеш, — заперечила Шунаміт. — Усі виходять.

— Ні, не всі, — промовила Бека, але лише до мене.

15

За кілька місяців після того, як Пола з батьком узяли шлюб, наша господа отримала Служницю. Її звали Кайлова, бо мого батька звали Командор Кайл.

— Колись вона мала інше ім’я, — сказала Шунаміт. — Іншого чоловіка. Їх передають по колу, поки вони не народять. Однаково вони всі хвойди, тож справжні імена їм не потрібні.

Вона сказала, що «хвойда» — це жінка, яка була не тільки зі своїм чоловіком, у шлюбі, а й з іншими. Хоча ми достеменно й не знали, що значить «була з чоловіком».

Шунаміт казала, що всі Служниці — подвійні хвойди, бо вони не бувають у шлюбі. Але Тітка Відала казала, витираючи носа, що ми не повинні бути нечемні зі Служницями чи звати їх хвойдами, бо вони служать нашому суспільству, це їхня спокута, і ми всі маємо бути їм вдячні за це.

— Не розумію, чому бути хвойдою — значить служити, — прошепотіла Шунаміт.

— Це через немовлят, — прошепотіла я у відповідь. — У Служниць виходять немовлята.

— У деяких інших жінок теж, — заперечила Шунаміт, — а вони не хвойди.

Це була правда: деякі Дружини могли мати дітей, і Еконожини теж — ми бачили таких, з набряклими животами. Але чимало жінок були до цього нездатні. Тітка Есті казала, що кожна жінка хоче мати дитину — кожна, яка не є Тіткою чи Марфою. Бо, як казала Тітка Відала, коли ти не Тітка і не Марфа, яка з тебе користь, якщо дитини не маєш?

Поява в домі Служниці означала, що моя мачуха Пола хотіла дитину, бо мене за своє дитя не вважала — моєю матір’ю була Табіта. А Командор Кайл? Здавалося, він мене теж за свою дитину не вважав. Наче я стала невидимою для них обох. Вони дивилися на мене — крізь мене — і бачили стіну.

Коли в нашому домі з’явилася Служниця, я вже майже дійшла віку жінки за стандартами Гілеаду. Я стала вища, обличчя видовжилося, виріс ніс. Брови стали темніші — не пухнаста гусінь, як у Шунаміт, і не рідкі й тонкі, як у Беки, а вигнуті півмісяцем, і вії теж були темні. Волосся стало густіше й змінило колір з мишачого коричневого на каштановий. Усе це мене тішило, я роздивлялася своє нове обличчя у дзеркалі, крутилася перед ним на всі боки, не зважаючи на перестороги щодо марнославства.

Тривожніше було те, що в мене набрякли груди і почало з’являтися волосся на тих ділянках тіла, про які не годилося говорити, — на ногах, у пахвах і на сороміцькому куточку з багатьма ухильними назвами. Коли з дівчиною починалося таке, вона переставала бути шляхетною квіткою й ставала значно небезпечнішим створінням.

У школі нас готували до такого: Тітка Відала читала кілька бентежних ілюстрованих лекцій, які мали повідати нам про роль та обов’язок жінки стосовно свого тіла (звісно ж, заміжньої жінки), але вони були не надто інформативні чи втішливі. Коли Тітка Відала пропонувала нам ставити запитання, їх, звісно ж, не було, бо з чого б тут почати? Я хотіла спитати, чому все мусить бути саме так, але й без того знала відповідь: бо це Божий план. Так наші Тітки викручувалися завжди.

Скоро між моїми ногами мала з’явитися кров — це вже трапилося з багатьма дівчатами в школі. Чому Бог не міг улаштувати все інакше? Але він мав особливу пристрасть до крові, судячи з тих віршів Писання, які нам зачитували: кров, очищення, ще кров, іще очищення, кров ллється, аби очистити нечистих, хоча плямувати нею руки не годиться. Кров забруднювала, особливо якщо витікала з дівчини, але колись Богові подобалося, як її проливали в нього на вівтарях. Хоча він і покинув це, як казала Тітка Есті, заради фруктів, овочів, мовчазного страждання й добрих учинків.

Наскільки я розуміла, доросле жіноче тіло було суцільною пасткою. Якщо є дірка, в неї неодмінно мають щось запхати, і щось інше має з неї вийти — це стосувалося будь-яких дірок: у стіні, у горі, у землі. Стільки всього можна було з ним зробити, із цим дорослим жіночим тілом, стільки всього могло піти не так… Я відчувала, що без нього мені було б краще. Розмірковувала над тим, як зменшити його, відмовившись від їжі, і навіть спробувала зробити це на один день, але так зголодніла, що не дотрималася свого рішення, прослизнула серед ночі до кухні й повибирала з каструлі із супом курячі обрізки.

Моє кипуче тіло було не єдиною проблемою: мій статус у школі помітно підупав. До мене більше не дослухалися, не шукали моєї прихильності. Дівчата припиняли розмови, коли я підходила, й дивно на мене поглядали. Деякі навіть відверталися. Бека так не робила — вона все одно примудрялася сідати поряд зі мною, але напружено дивилася перед собою і вже не опускала руку під стіл, щоби торкнутися моєї.

Шунаміт досі говорила, що вона моя подруга. Частково тому, що була не надто популярна — я цього певна, але тепер вона робила мені послугу цією дружбою, а не навпаки. Мене все це зачіпало, хоч я й не розуміла, чому все так змінилося.

Однак інші знали. Певно, пішли чутки — вуста-вуха-вуста — від моєї мачухи Поли через наших Марф, які все помічали, а від них — до інших Марф, які зустрічалися на побігеньках, а від тих Марф — до Дружин, а від Дружин — до їхніх дочок, моїх однокласниць.

Що за чутки? Частково про те, що я була не у фаворі у свого могутнього батька. Моя мати Табіта була моєю захисницею, але тепер її не стало, а мачуха не зичила мені добра. Вдома вона мене ігнорувала або ж гиркала: «Підбери це! Не горбся!» Я щосили намагалася триматися подалі від її очей, але навіть мої замкнені двері, певно, її ображали. Вона знала, що за ними ховаюся я зі своїми кислотними думками.

Але моє «падіння в ціні» було пов’язане не лише із втратою батькової прихильності. Поширилася нова інформація, дуже для мене болісна.

Там, де йшлося про розкриття таємниць, особливо шокуючих, Шунаміт подобалося бути першою.

— Знаєш, що я почула? — мовила вона одного дня, коли ми їли свої обідні сандвічі.

Стояв сонячний полудень, нам дозволили влаштувати пікнік надворі, на шкільному газоні. Територія була огороджена високим парканом із колючим дротом угорі, біля воріт стояли двоє Янголів, і ворота відмикалися лише тоді, як приїздили чи від’їздили автомобілі Тіток, тож ми були у повній безпеці.

— Що? — спитала я.

У сандвічах була штучна сирна суміш, якою в школах замінили справжній сир, бо його потребували наші солдати. Сонце пригрівало, трава була м’яка, того дня мені вдалося вибратися з дому так, що Пола не бачила, і на ту мить я була практично задоволена життям.

— Твоя мати була тобі не справжньою матір’ю, — сказала Шунаміт. — Тебе забрали у справжньої, бо вона була хвойда. Та не переживай: ти не винна, бо була тоді надто маленька.

Мій шлунок стиснувся, я виплюнула на траву шмат сандвіча.

— Це неправда! — майже крикнула я.

— Заспокойся, — мовила Шунаміт. — Я ж кажу: ти не винна.

— Я тобі не вірю.

Шунаміт глянула на мене із задоволенням і жалем.

— Це правда. Моя Марфа чула цю історію від твоєї Марфи, а та все почула від твоєї нової мачухи. Дружини про такі речі знають, деякі з них самі завели дітей таким чином. Та це не про мене — я народилася як годиться.

Тоді я щиро її ненавиділа.

— То де моя справжня мати? — вимагала я відповіді. — Якщо вже ти все знаєш!

Мені хотілося сказати їй, що вона дуже, дуже зла. Я почала розуміти, що вона мене зрадила — перш ніж повідомити мені, все розповіла іншим дівчатам. Саме тому вони стали такі холодні: я була заплямована.

— Не знаю, може, вона мертва, — відповіла Шунаміт. — Вона намагалася викрасти тебе, втекти з Гілеаду через ліс і перевести тебе через кордон. Але вони її наздогнали і врятували тебе. Тобі пощастило!

— Хто «вони»? — ледь чутно запитала я.

Розповідаючи мені все це, Шунаміт продовжувала жувати. Я дивилася на її рот, з якого вилітали слова — мій вирок. Між зубами в неї застряг помаранчевий замінник сиру.

— Ну, знаєш, вони. Янголи, й Очі, і вони. Вони врятували тебе й віддали Табіті, бо вона не могла народити дитину. Вони зробили тобі послугу. Тепер у тебе значно кращий дім, ніж із тією хвойдою.

Я відчула, як віра охопила моє тіло, скувавши неначе паралічем. Історія, яку розповідала Табіта, — про те, як вона урятувала мене і як ми втікали від злих відьом, — частково була правдою. Але я трималася не за Табітину руку, а за руку своєї справжньої матері — справжньої матері-хвойди. І не відьми нас переслідували, а чоловіки. У них мала бути зброя — у таких вона завжди є.

Але Табіта справді мене обрала. Обрала з-поміж усіх тих дітей, яких забрали у батьків. Вона обрала мене й плекала мене. Любила мене. Це була правда.

Але тепер я втратила матір, бо де була та, що мене народила? Батька я теж втратила — Командор Кайл був мені родичем не більше, ніж чоловік із Місяця. Він терпів мене лише тому, що я була проєктом Табіти, її іграшкою, її улюбленицею.

Не дивно, що Пола з Командором Кайлом хотіли Служницю: вони хотіли справжню дитину замість мене. Я була нічия.

Шунаміт і далі жувала, з насолодою спостерігаючи, як до мене доходить сенс почутого.

— Я залишуся з тобою, — промовила вона вкрай побожним і нещирим голосом. — Це ніяк не змінює твою душу. Тітка Есті каже, що всі душі рівні на небесах.

«Лише на небесах», — подумала я. А це не небо. Це місце, повне драбин і змій, і хоча раніше я стояла високо на драбині, спертій на Дерево Життя, тепер сповзаю донизу по спині змії. Як приємно іншим бачити моє падіння! Не дивно, що Шунаміт не втрималася від поширення цих згубних і приємних новин. Я вже чула хихотіння за спиною: «Хвойда, хвойда, хвойдина дочка».

Тітка Відала й Тітка Есті теж мали знати. Ці двоє завжди знали — Тітки знають такі секрети. Марфи казали, що так вони й отримали свою силу — від секретів.

А Тітка Лідія, насуплений і всміхнений портрет якої в огидній коричневій формі та золотій рамі висів по всіх наших класних кімнатах, мусить знати найбільше секретів, бо ж вона має найбільшу з-поміж усіх владу. Що Тітка Лідія сказала би про моє становище? Чи допомогла б мені? Чи зрозуміла б мою біду, чи врятувала б мене? Та чи Тітка Лідія взагалі була реальною людиною? Я її ніколи не бачила. Може, вона така, як Бог, — реальна і нереальна водночас. Що, якби я вночі молилася Тітці Лідії, а не Богу?

Пізніше того самого тижня я спробувала. Але це було надто немислимо — молитися жінці, тож я припинила.

16

Решту того жахливого дня я провела наче уві сні. Ми вишивали хрестиком носовички для Тіток, квітки на візерунках перегукувалися з їхніми іменами: ехінацея для Елізабет, гіацинти для Гелени, фіалки для Відали. Я вишивала лілеї для Лідії й устромила голку в палець. Продовжувала шити, не помітивши того, поки Шунаміт не сказала:

— У тебе хрестики в крові.

Габріела, сухорлява дотепниця, яка тепер була така само популярна, як я колись, бо її батька підвищили до трьох Марф, прошепотіла:

— Може, в неї нарешті почалося місячне, тільки через палець…

І всі зареготали, бо в більшості місячне вже було, навіть у Беки. Тітка Відала почула регіт, підняла очі від книжки й промовила:

— Годі.

Тітка Есті повела мене до ванної кімнати, ми змили кров, і вона перев’язала мені пальця, але вишивку довелося замочити в холодній воді — так нас учили змивати кров, особливо з білої тканини. Тітка Відала говорила, що ми як Дружини мусимо знати, як відіпрати кров, бо це входить у наші обов’язки: ми маємо наглядати за Марфами, щоби вони робили все правильно. Відмивання крові та інших рідин, що виходять з людського тіла, було частиною жіночого обов’язку піклуватися про інших, особливо про дітей та літніх людей — так учила нас Тітка Есті, яка завжди все подавала в позитивному ключі. Вона стверджувала, що це жіночий талант, яким ми завдячуємо нашому особливому розуму, не такому жорсткому й сконцентрованому, як чоловічий, а м’якому, вологому, теплому; розуму, що огортає, як… як що? Вона не договорила.

Я подумала: «Як болото на сонці». Ось що було в мене в голові — нагріта твань.

— Аґнес, щось трапилося? — запитала Тітка Есті, коли мій палець було вимито.

Я сказала, що ні.

— То чому ти плачеш, люба?

Схоже, я дійсно плакала: сльози линули мені з очей, витікали з моєї болотяної голови, попри всі намагання їх стримати.

— Бо мені болить! — сказала я схлипуючи.

Тітка Есті не питала, що саме мені болить, хоч і мала знати, що йдеться не про поранений палець. Вона обійняла мене, стиснула.

— Стільки всього болить… — відгукнулася. — Але мусимо намагатися зберігати життєрадісність. Бог любить радість. Йому подобається, коли ми цінуємо добре у світі.

Від Тіток, які нас навчали, ми багато чули про те, що подобається і що не подобається Богу, особливо від Тітки Відали, яка, схоже, мала з ним особливо близькі стосунки. Шунаміт якось сказала, що запитає в неї, чим Бог полюбляє снідати. Це шокувало більш сором’язливих дівчат, але до запитання так і не дійшло.

Мені було цікаво, що Бог думає про матерів, справжніх і несправжніх. Та я знала, що немає сенсу питати в Тітки Есті про мою справжню матір і про те, як Табіта мене обрала, чи навіть про те, скільки років мені тоді було. Тітки у школі уникали розмов з нами про наших батьків.

Повернувшись додому того дня, я загнала Зіллу в куток на кухні, де вона готувала печиво, й повторила все, почуте за обідом від Шунаміт.

— У твоєї подружки довгий язик, — так вона сказала. — Краще б їй частіше тримати його за зубами.

Для неї це були незвично різкі слова.

— Та чи це правда? — перепитала я.

Якась частина мене все ще сподівалася, що вона все заперечить. Однак Зілла зітхнула:

— Хочеш допомогти мені з печивом?

Та я була надто доросла, щоб дати збити себе таким простецьким подарунком.

— Просто скажи мені. Прошу.

— Ну… — протягнула жінка. — Якщо вірити твоїй новій мачусі, це так. Це правда. Принаймні щось на зразок того.

— Отже, Табіта мені не мати, — повторила я, стримуючи сльози, що так і просилися на очі, намагаючись утримати голос від тремтіння.

— Це залежить від того, кого називати матір’ю, — зауважила Зілла. — Мати — це та, що народила, чи та, що понад усе тебе любила?

— Не знаю, — замислилась я. — Певно, та, що над усе любила?

— Тоді Табіта була тобі матір’ю, — сказала Зілла, нарізаючи тісто. — І ми, Марфи, теж тобі як матері, бо ми теж тебе любимо. Хоча ти, може, й не завжди це помічаєш.

Вона піднімала кожне кругле печиво лопаткою для млинців і перекладала на деко.

— Ми всі дбаємо про твої інтереси.

Ці слова викликали в мені недовіру, бо Тітка Відала згадувала про наші інтереси зазвичай перед тим, як когось покарати. Вона полюбляла шмагати нас по ногах, там, де не залишалося слідів, а іноді й вище, змушуючи нагинатися і задирати спідниці. Іноді вона робила це з якоюсь із дівчат перед усім класом.

— Що з нею сталося? — запитала я. — З іншою моєю матір’ю? Тією, що бігла через ліс? Після того, як мене забрали?

— Я достеменно не знаю.

Зілла не дивилася на мене, опускаючи деко з печивом до духовки. Я хотіла спитати, чи можна мені взяти одненьке, як спечуться — обожнюю гаряче печиво, — але вирішила, що серед такої серйозної розмови це прозвучить надто по-дитячому.

— Її застрелили? Убили?

— О ні, — заперечила Зілла. — Такого вони не зробили б.

— Чому?

— Бо вона могла мати дітей. Тебе ж народила, правда? Отже, була на це здатна. Вони ніколи не вбили б таку цінну жінку, хіба що зовсім не мали б вибору. — Вона помовчала, дала мені час усе осягнути. — Найімовірніше, вони мали перевірити, чи вона… Тітки в Центрі Лії та Рахілі молилися б з нею, спочатку проводили б бесіди, аби побачити, чи можна її переконати.

У школі ходили чутки про Центр Лії та Рахілі, але непевні: ніхто не знав, що саме там відбувається. Та й однак навіть молитися з купою Тіток уже було б страшно. Не всі вони були такі м’які, як Тітка Есті.

— А що, як вони не змогли б її переконати? — запитала я. — Тоді вбили б? Вона померла?

— О, я певна, що вона передумала, — сказала Зілла. — Вони це вміють — змінювати переконання, змінювати почуття.

— То де вона зараз? — спитала я. — Моя мати, справжня, інша мати?

Я питала себе, чи ця мати мене пам’ятає. Мусить пам’ятати. Вона мусила мене любити, інакше не намагалася б, утікаючи, забрати із собою.

— Ніхто з нас не знає того, люба, — відповіла Зілла. — Стаючи Служницями, вони втрачають старі імена, і в цьому їхньому вбранні обличчя не побачиш. Всі на вигляд однакові.

— То вона Служниця? — отже, те, що казала Шунаміт, було правдою. — Моя мати?

— Вони в центрі саме це й роблять. Перетворюють їх на Служниць так чи інакше, — тих, кого вдається спіймати. Як щодо тепленького печива? Масла у мене зараз немає, але можу намастити його медом.

Я подякувала Зіллі. З’їла печиво. Моя мати була Служницею. Це тому Шунаміт наполягала на тому, що вона хвойда. Кожен знав, що колись усі Служниці були хвойдами. І не переставали ними бути, хіба трохи в інший спосіб.

Відтоді наша нова Служниця мене зачарувала. Коли вона тільки з’явилася, я на неї не зважала, як мені й радили — Роза казала, що це для них найкраще, бо вона або народить дитину, і тоді її переведуть деінде, або не народить, і її однак переведуть деінде. У будь-якому разі вона у нашому домі ненадовго. Тому їм і не йдуть на користь тісні зв’язки, особливо з молодшими у господі, бо все одно доведеться від них відмовитися, і подумай лише, який смуток це принесе.

Тож я відверталася від Кайлової, прикидаючись, ніби не помічаю її, коли вона запливає до кухні у своїй червоній сукні, аби взяти кошик і піти на прогулянку. Служниці щодня ходили на прогулянки по двоє — їх можна було побачити на вулицях. Ніхто їх не чіпав, не говорив до них, не торкався, бо вони в певному сенсі й були недоторканні.

Але тепер я скоса позирала на Кайлову щоразу, як випадала така можливість. У неї було бліде овальне обличчя, порожнє, наче відбиток пальця, знятий у рукавичці. Я сама вміла робити таке порожнє обличчя, тож не вірила, що під ним справжня порожнеча. Вона колись мала ціле життя. Якою вона була зовні, бувши хвойдою? Хвойди були більш ніж з одним чоловіком? Зі скількома була вона? Що взагалі це означало — «бути з чоловіками»? З якими чоловіками? Чи вона показувала частини тіла з-під вбрання? Носила штани, як чоловік? Це так жахливо, що й уявити годі! Але якщо вона це робила — яке нахабство! Вона, певно, була тоді зовсім інакшою, ніж зараз. Мусила бути значно енергійніша.

Я дивилася з вікна їй у спину, коли вона йшла на прогулянку через сад, доріжкою до воріт. Тоді я знімала взуття, навшпиньки прокрадалася через коридор до її кімнати в глибині будинку, на третьому поверсі. Кімната була середнього розміру, мала власну ванну. На підлозі лежав плетений килимок, на стіні висіла картина із синіми квітками у вазі, яка раніше належала Табіті.

Моя мачуха, певно, перевісила картину туди, аби прибрати з очей, бо зачищала усі доступні кімнати будинку від того, що могло нагадати її новому чоловікові про його першу Дружину. Пола не робила це відкрито, вона діяла значно тонше, позбувалася речей по одній, але я знала, що вона замислила. Це була ще одна причина моєї нелюбові до неї.

Для чого підмінювати слова? Потреби в цьому більше немає. Це була не нелюбов, а ненависть. Ненависть — дуже погане почуття, воно псує душу, як учила нас Тітка Есті. Та хоч я й не пишаюся цим і тоді молилася, щоб отримати прощення, відчувала я щиру ненависть.

Опинившись у кімнаті Служниці й тихо зачинивши двері, я починала нишпорити. Ким вона насправді була? Що, як саме вона — моя втрачена мати? Я знала, що це вигадки, але мені було так самотньо… Мені подобалось уявляти, як усе було б, якби це виявилося правдою. Ми кинулися б в обійми одна одній, ми були б такі щасливі знову одна одну віднайти… Але що тоді? У мене не було жодних ідей стосовно того, що могло б статися потім, хоча я й мала невиразне відчуття, що була б біда.

У кімнаті Кайлової не було нічого, щоб скласти хоч якесь уявлення про неї. Червоні сукні були дбайливо розвішані в шафі, проста біла білизна й мішкуваті нічні сорочки охайно складені на полицях. Вона мала другу пару черевиків, зайвий плащ і білий капелюшок. Зубну щітку з червоною ручкою. У шафі лежала валіза, в якій вона все це принесла, але в ній нічого не було.

17

Нарешті наша Служниця спромоглася завагітніти. Я знала це ще до того, як мені сказали, — замість того, щоб поводитися з нею, як із вуличним собакою, з яким миряться від жалю, Марфи почали метушитися коло неї, давати їй більше їжі, ставити квіти в маленьких вазах на її сніданкову тацю. Я була нею одержима, тож стежила за такими деталями, як тільки могла.

Я підслуховувала, як Марфи теревенять на кухні, коли думають, що мене там нема, хоча й не завжди чула їхні слова. Коли ж я була з ними, Зілла багато усміхалася до себе, Віра стишувала свій різкий голос, наче була в церкві. Навіть Роза посміхалася самовдоволено, наче з’їла особливо смачний апельсин, але нікому не збиралася про це говорити.

Що ж до Поли, моєї мачухи, то вона просто сяяла. Була до мене добріша у тих випадках, коли ми перебували в одній кімнаті, що траплялося нечасто, якщо я тільки могла тому завадити. Я похапцем снідала на кухні, перш ніж мене відвозили до школи, і виходила з-за обіднього столу якомога швидше, посилаючись на домашнє завдання: вишивання хрестиком, в’язання, шиття, малюнок, який треба було закінчити, акварель, яку треба було написати. Пола ніколи не заперечувала: вона хотіла мене бачити не більше, ніж я її.

— Кайлова вагітна, правда ж? — запитала я Зіллу якось уранці. Намагалася говорити якомога байдужіше на той випадок, якщо раптом помиляюся. Зілла була заскочена зненацька.

— Звідки ти знаєш?

— Я ж не сліпа, — відповіла я зверхньо. Це мусило дуже дратувати: я саме дійшла того віку.

— Нам не можна нічого про це говорити, поки не мине третій місяць, — визнала Зілла. — Перші три місяці дуже небезпечні.

— Чому? — запитала я.

Зрештою, я мало що про це знала, попри слиняві слайди Тітки Відали про зародки.

— Бо якщо там Не-дитя, тоді воно може… тоді воно може народитися зарано, — сказала Зілла. — І померти.

Про Не-дітей я знала: нас цього не вчили, але про це ходили чутки. Казали, що їх народжується чимало. Служниця Беки народила дівчинку, яка не мала мозку. Бідолашна Бека дуже засмутилася, бо хотіла мати сестричку. «Воно у наших молитвах… Вона», — сказала тоді Зілла. Я завважила це «воно».

Утім Пола, певно, натякнула іншим Дружинам про те, що Кайлова вагітна, бо мій статус у школі раптом стрімко зріс. Шунаміт із Бекою знову змагалися за мою увагу, інші дівчата ставилися з пошаною, наче я мала невидиму ауру.

Майбутня дитина осявала все, що було з нею пов’язано. Наш будинок неначе огорнула золотава імла, і з часом вона ставала все яскравіша й золотіша. Коли позначку трьох місяців було пройдено, на кухні влаштували неофіційну вечірку, Зілла спекла пиріг. На обличчі ж Кайлової була не так радість, як полегкість, наскільки я могла судити про це обличчя.

Я ж сама серед цього стриманого свята була темна, мов хмара дощова. Це невідоме дитя в животі Кайлової перебирало на себе всю любов, не залишаючи нічого для мене. Я була зовсім сама. І заздрила: ця дитина матиме матір, а в мене її ніколи не буде. Навіть Марфи відверталися від мене до світла, яке випромінювало черево Кайлової. Мені соромно це визнавати — заздрити дитині! — але така вже правда.

Саме тоді сталася подія, яку мені варто б оминути, бо їй слід лишатися забутою, але вона вплинула на вибір, який я зробила незабаром. Тепер я старша, я бачила зовнішній світ і розумію, що комусь вона може здатися зовсім незначною, та на той час я була юною гілеадською дівчиною, не готовою до таких ситуацій, тож для мене в ній не було нічого тривіального. Це було жахливо. А ще соромно — коли з тобою роблять щось сороміцьке, це переходить на тебе саму. Почуваєшся брудною.

Прелюдія була несуттєва: я мала піти до дантиста для щорічного огляду. Дантистом був батько Беки, лікар Гроув. Віра казала, що він найкращий — усі найвпливовіші Командори з родинами ходили саме до нього. Його кабінет містився у будівлі «Благословення здоров’я», призначеній для лікарів та дантистів. Зовні на ній красувалася вивіска з усміхненими серцем та зубом.

Зазвичай одна з Марф супроводжувала мене до лікаря чи до дантиста й чекала у передпокої, бо Табіта говорила, що так пристойніше, хоч і не пояснювала чому. Але Пола сказала, що Хранитель може просто відвезти мене, адже вдома багато роботи, зважаючи на зміни, до яких треба було підготуватися (їй ішлося про дитину), тож відправляти зі мною Марфу означало марнувати час.

Я була не проти. Насправді так я почувалася дуже дорослою. Сиділа в автомобілі позаду Хранителя, випрямивши спину. Тоді увійшла до будівлі, натиснула в ліфті кнопку з трьома зубами на ній, сама знайшла потрібний поверх і двері й сіла в передпокої, розглядаючи картинки з прозорими зубами на стінах. Коли прийшла моя черга, я зайшла до кабінету, як сказав асистент, містер Вільям, і сіла у крісло. Увійшов лікар Гроув, містер Вільям приніс йому мою карту, а тоді вийшов і зачинив за собою двері. Лікар Гроув проглянув карту й запитав, чи мене непокоять зуби, а я відповіла, що ні.

Він трохи поколупався у мене в роті своїми шпичаками й зондами разом із дзеркальцем, як завжди. Як завжди, я зблизька бачила його очі, збільшені скельцями окулярів, — сині, налиті кров’ю, з навислими повіками, — і намагалася не вдихати, коли він видихав, бо його подих — як завжди — смердів цибулею. Це був чоловік середнього віку, який нічим не вирізнявся.

Він із лясканням зняв білі гумові рукавички, вимив руки в умивальнику в мене за спиною. Сказав:

— Ідеальні зуби. Ідеальні. — Тоді додав: — Ти вже майже доросла дівчинка, Аґнес.

Тоді поклав долоню на мої маленькі, але вже набряклі груди. Стояло літо, тож я була вбрана у літню форму — рожеву, з легенької бавовни.

Я завмерла, шокована. Тож усе це правда — про чоловіків та їхні шалені, полум’яні пристрасті, які я спричинила лише тим, що сіла в крісло до дантиста. Мені було жахливо соромно — що я мала сказати? Я не знала, тож прикинулася, що нічого не відбувається.

Лікар Гроув стояв за мною, тож його ліва рука лежала на моїй лівій груді. Я не бачила його — саму лише долоню, велику, з рудуватим волоссям з тильного боку. Вона була тепла. Сиділа в мене на грудях, як здоровий гарячий краб. Я не знала, що робити. Взяти його за руку й зіпхнути її? Чи це спричинить ще більший спалах хоті? Спробувати втекти?.. Рука стиснулася. Пальці намацали сосок, вщипнули. Здавалося, наче у мене штрикнули голкою. Я подалася корпусом вперед, бо мусила якомога швидше вибратися з того крісла, але рука мене замкнула. Раптом вона піднялася й у полі мого зору опинилася решта лікаря Гроува.

— Час тобі побачити його, — промовив він цілком нормальним тоном, яким говорив усе інше. — Скоро такий само опиниться у тобі.

Він узяв мою праву руку й поклав на ту свою частину.

Навряд чи я мушу розповідати вам, що було далі. Лікар мав рушника напоготові, витерся й повернув відросток назад у штани.

— Ну от, — сказав. — Хороша дівчинка. Я тебе не скривдив.

Він по-батьківському поплескав мене по плечу.

— Не забувай чистити зуби двічі на день і обробляти зубною ниткою. Містер Вільям дасть тобі нову щітку.

Я вийшла з кабінету, мене нудило. Містер Вільям чекав у передпокої, його скромне тридцятилітнє обличчя було незворушне. В руках він тримав чашку з новими зубними щітками, рожевими й блакитними. Мені вистачило клепки взяти рожеву.

— Дякую, — сказала я.

— Нема за що, — відповів містер Вільям. — Є карієс?

— Ні, — сказала я. — Не цього разу.

— Добре, — відповів містер Вільям. — Утримуйся від солодкого, і, може, ніколи й не матимеш. Жодного гниття. З тобою все гаразд?

— Так, — сказала я.

Де ті двері?

— Ти якась бліда. Люди, буває, бояться дантистів…

То була посмішка? Він знав, що сталося щойно?

— Я не бліда, — по-дурному не погодилася я.

Звідки мені було знати, що я не бліда? Я намацала ручку на дверях, навпомацки вивалилася з них, дійшла до ліфта, натиснула на кнопку.

І таке буде щоразу, як я ходитиму до дантиста? Я не могла сказати, що не хочу повертатися до лікаря Гроува, не пояснивши чому, а якби я про таке розповіла, то мала б неприємності. Тітки в школі вчили нас розповідати старшим — тобто їм, — коли якийсь чоловік торкнеться нас неналежним чином, але було зрозуміло, що галасу здіймати не слід, особливо якщо це стосувалося поважної людини, такої як лікар Гроув. До того ж що було б із Бекою, якби я сказала таке про її батька? Вона була б принижена, спустошена. Це було б жахливою зрадою.

Деякі дівчата доповідали про таке. Одна заявила, що їхній Хранитель гладив її ноги. Інша сказала, що Еконосміттяр розстібнув перед нею штани. Першу дівчину відшмагали по ногах за брехню, другій сказали, що хороші дівчата не зважають на дрібні вибрики чоловіків — вони просто відвертаються.

Але я не могла відвернутися. Не було куди відвертатися.

— Вечеряти не буду, — сказала я Зіллі на кухні. Вона пильно подивилася на мене.

— Як твій візит до дантиста, люба? — спитала вона. — Є карієс?

— Ні, — відповіла я й спробувала слабко всміхнутися. — У мене ідеальні зуби.

— Ти захворіла?

— Може, застудилася трохи, — пробурмотіла я. — Піду приляжу.

Зілла зготувала мені гаряче питво з лимоном та медом і принесла на таці до мене в кімнату.

— Треба було мені піти з тобою, — сказала вона. — Але він найкращий дантист, усі так вважають.

Вона знала. Чи підозрювала. Таким чином вона попереджала мене, що краще мовчати. Таку зашифровану мову вони вживали. Або краще сказати: ми всі вживали. Чи Пола теж знала? Чи передбачала, що у лікаря Гроува зі мною може статися таке? Це тому вона відіслала мене туди саму?

Я вирішила, що так і мало бути. Пола зробила це навмисне, щоб мене щипали за груди, щоб та брудна штука виплеснулася переді мною. Вона хотіла, аби мене осквернили. Біблійне слово — «осквернення». Вона, певно, злісно реготала з того, як гидко з мене пожартувала, бо я розуміла, що для неї це мало б бути жартом.

Після того я припинила молитися про прощення за ненависть, яку до неї відчувала. Я була права у своїй ненависті. Готова була думати про неї якнайгірше й так і думала.

18

Минали місяці; моє життя й надалі було сповнене скрадань та підслуховування. Я відчайдушно працювала над тим, щоб бачити, не будучи поміченою, і чути, не будучи почутою. Я відкривала для себе щілини в рамах дверей і в напівзачинених дверях, зручні для підслуховування точки в коридорах та на сходах, тонкі місця в стінах. Переважно я чула лише уривки, а то й мовчання, але все краще виходило складати ті уривки докупи й доповнювати несказані речення.

Кайлова, наша Служниця, ставала все більша — або ж це її черево росло, — і що більшою вона ставала, то більшим екстазом повнилася наша господа. Тобто жінки повнилися екстазом. Почуття Командора Кайла важко було зрозуміти. Він завжди мав кам’яне обличчя, та й однаково чоловікам не годиться проявляти емоції — чи йдеться про сльози, а чи про голосний сміх. Хоча за зачиненими дверима їдальні цей сміх лунав, коли до нього приходили інші Командори на вечерю з вином і святковим десертом зі збитими вершками: якщо вдавалося їх дістати, Зілла пречудово готувала такі десерти. Але, гадаю, навіть він був принаймні у помірному захваті від того, що Кайлова роздувалася, наче та кулька.

Інколи мені хочеться знати, що мій власний батько відчував щодо мене. Про матір я дещо розумію — вона намагалася втекти зі мною, і Тітки зробили з неї Служницю, — а от про батька не знаю нічого. Він мусив у мене бути, у кожного він був. Можна подумати, що я намагалася заповнити порожнечу його ідеалізованим образом, але це не так: пробіл залишався пробілом.

Кайлова тепер стала знаменитістю. Дружини відправляли до нас Служниць — начебто позичити яйце чи повернути миску, але насправді дізнатися, як їй ведеться. Їх пускали до будинку, тоді кликали її, щоб жінки могли покласти долоні на круглий живіт, відчути, як штовхається дитина. Було дивовижно спостерігати за їхніми обличчями, коли вони виконували цей ритуал. На них було зачудування, неначе вони стали свідками дива. Надія, бо якщо Кайлова змогла, то й вони зможуть. Заздрість, бо їм це ще не вдалося. Жадання, бо їм справді цього хотілося. Відчай, бо з ними цього може ніколи не статися. Я ще не знала, що може статися зі Служницею, яка виявиться «пустою» на всіх своїх призначеннях, попри те, що її визнали плідною, але підозрювала, що нічого доброго.

Пола влаштовувала численні чаювання з іншими Дружинами. Вони вітали її, милувалися нею і заздрили, а вона поблажливо усміхалася, скромно приймала вітання і говорила, що всі благословення приходять згори, а тоді наказувала Кайловій зайти до вітальні, щоб Дружини могли побачити все на власні очі й пометушитися навколо неї, сплескуючи руками. Вони навіть називали Кайлову «люба», чого ніколи не допускали щодо звичайної Служниці, з пласким животом. А тоді питали Полу, як вона збирається назвати свою дитину.

Свою дитину. Не Кайлової. Мені було цікаво, що Кайлова про це думає. Але жодна з них не цікавилася тим, що відбувалося в неї в голові, їх цікавив тільки живіт. Вони поплескували його, іноді навіть притулялися послухати, а я ховалася за відчиненими дверима вітальні й дивилася крізь щілину на її обличчя. Я бачила, що вона намагається зберігати незворушність, наче це обличчя мармурове, але вдавалося їй не завжди. Кайлова стала кругліша, ніж коли тільки прибула до нас, — лице майже набрякло, і мені здавалося, що в тому винуваті сльози, які вона не дозволяла собі пролити. Чи плакала вона потай? Я часто прослизала до її дверей, підслуховуючи, та ніколи цього не чула.

У ці моменти нишпорення я лютувала. У мене колись була мати, мене від неї забрали й віддали Табіті так само, як це маля заберуть у Кайлової й віддадуть Полі. Так уже це робилося, таким був порядок і мав бути заради майбуття Гілеаду: меншість мусить приносити жертви задля більшості. Тітки зійшлися на цьому, вони навчали цього, та я все одно знала, що це неправильно.

Та я не могла засуджувати Табіту, хоча вона й прийняла вкрадене дитя. Не вона зробила світ таким. Вона була мені матір’ю, я любила її, а вона — мене. Я досі її любила, і, можливо, вона досі любила мене. Хтозна? Можливо, її сріблястий дух був зі мною, ширяв наді мною, вартував. Мені подобалося так думати.

Мені було необхідно так думати.

Нарешті прийшов День Народження. Я не пішла до школи, бо в мене нарешті почалося місячне і мені страшенно крутило живіт. Зілла дала мені грілку з гарячою водою, втерла у живіт знеболювальну мазь і приготувала горнятко заспокійливого чаю, тож я згорнулася у своєму ліжку й тішилася жалощами до себе, коли почула на вулиці сирену Родомобіля. Виповзла з ліжка і підійшла до вікна: так, червоний фургон заїхав до нас у двір, і з нього виходили Служниці, дюжина, а то й більше. Я не бачила облич, але з того, як вони рухалися — жвавіше, ніж зазвичай, — було видно, що вони збуджені.

Тоді почали прибувати автомобілі Дружин, вони теж поспішали до нас у своїх однакових блакитних накидках. Приїхали два автомобілі, з яких вийшли Тітки. Я їх не впізнала. Обидві були старші, одна несла чорну сумку з червоними крилами, заплетеною вузлом змією та місяцем — це означало, що сумка належить медичній службі оперативного реагування, жіночому підрозділу. Деяких Тіток навчали основ надання першої допомоги й акушерства, хоча стати справжніми лікарками вони й не могли.

Я не мала стати свідком Народження. Дівчатам і молодим жінкам шлюбного віку (якого я саме досягла з появою місячного) не дозволялося дивитися на таке чи знати, що відбувається, бо це видовище й звуки могли зашкодити — викликати огиду або й страх. Це густе, червоне знання залишалося заміжнім жінкам, Служницям і, звісно ж, Тіткам, щоб вони могли вчити наступних Тіток акушерської справи. Але я, природно, вгамувала власний біль, вдягла халат і капці й навшпиньки пробралася сходами до майданчика перед третім поверхом, звідки мене не було видно.

Дружини чаювали у вітальні внизу, чекаючи важливого моменту. Я не знала, якого саме моменту, але чула, як вони сміються й теревенять. Разом із чаєм вони пили й шампанське — пізніше я побачила на кухні порожні пляшки та бокали.

Служниці та призначені Тітки були з Кайловою — не в її кімнаті, вона була б замала для всіх них, а в головній спальні на другому поверсі. Я чула гарчання, схоже на тваринне, і голоси Служниць, що декламували: «Тужся, тужся, тужся, дихай, дихай, дихай», — а у перервах — зболений голос, який я не впізнала, але він мав належати Кайловій: «О Боже, о Боже!» — глибокий і темний, він лунав наче з колодязя. Я була нажахана. Сидячи на сходах, обхопивши себе руками, я почала тремтіти. Що там відбувалося? Які тортури, які муки? Що з нею робилося?

Ці звуки тривали, здавалося, доволі довго. Я чула кроки коридором: Марфи приносили все потрібне, щось забирали. Зазирнувши пізніше до пральні, я побачила, що серед іншого там лежали закривавлені простирадла й рушники. Тоді одна з Тіток вийшла у коридор і загавкала у свій Компумов:

— Негайно! Якомога швидше! Тиск дуже низький! Вона втрачає забагато крові!

Тоді пролунав крик, іще один. Одна з Тіток гукнула Дружин зі сходів:

— Ходіть сюди мерщій!

Зазвичай Тітки так не волали. Численні кроки затупотіли сходами, хтось промовив:

— О, Поло!

Потім була ще одна сирена, цього разу інакша. Я визирнула у коридор — порожньо. Чкурнула до своєї кімнати, визирнула у вікно. Чорне авто з червоними крилами й змією, а ще з високим золотим трикутником — справжній лікар. Він майже вистрибнув з автівки, грюкнув дверима, побіг до будинку.

Я чула його голос:

— От лайно. От лайно. Бісове лайно!

Це було моторошно: я ніколи не чула, щоб чоловік говорив щось подібне.

Народився хлопчик, здоровий син Поли й Командора Кайла. Його назвали Марком. А от Кайлова померла.

Після того як Дружини, і Служниці, й усі інші пішли, я сиділа з Марфами на кухні. Вони доїдали те, що лишилося від святкування: сандвічі з обрізаними шкоринками, пиріг, пили справжню каву. Запропонували частування й мені, та я відповіла, що не голодна. Спитали, як мій живіт, сказали, що завтра вже буде краще, а з часом взагалі перестане боліти — до такого звикаєш. Але мені бракувало апетиту не тому.

Вони розповіли, що тепер у нас буде годувальниця — одна з тих Служниць, котрі втратили малят. Або це, або годування з пляшечки, хоча всі знали, що суміші ні до чого не придатні. І все одно вони підтримуватимуть у маленькому клопику життя.

— Бідолашна дівчина, — сказала Зілла. — Через усе це пройти намарно.

— Принаймні дитину врятували, — завважила Віра.

— Мали обирати: або одне, або друге, — докинула Роза. — Мусили розрізати її.

— Я піду ляжу, — сказала я.

Кайлову ще не забрали з дому. Вона лежала у своїй кімнаті, загорнута у простирадло — я побачила її, коли тихенько піднялася задніми сходами.

Я розгорнула простирадло, відкрила її обличчя. Воно було біле, певно, в ньому зовсім не залишилося крові. Брови в неї були світлі, м’які й тоненькі, вигнуті, наче здивовані. Розплющені очі дивилися на мене. Можливо, це вона вперше бачила мене. Я поцілувала її в чоло.

— Я тебе не забуду, — сказала я їй. — Інші забудуть, а я — ні, обіцяю.

Знаю, це мелодраматично: я ж була ще зовсім дитина. Проте, як бачите, свого слова дотримала, не забула її — Кайлову, безіменну жінку, поховану під маленькою квадратною плитою, яка могла б лишитися порожньою. Я знайшла її на кладовищі Служниць через кілька років.

А діставши можливість, я взялася шукати її в Генеалогічних архівах ліній крові. І знайшла. Знайшла її справжнє ім’я. Знаю, це не мало сенсу ні для кого, крім хіба тих, хто колись її любив і був відірваний від неї. Та для мене це було наче відбиток долоні в печері — знак, звістка. «Я була тут. Я існувала. Я була справжня».

Як її звали? Авжеж, ви захочете знати.

Крістал. Саме так я її нині й пам’ятаю. Як Крістал.

Для Крістал влаштували невеличкий похорон. Мені було дозволено прийти: після першого місячного я офіційно стала жінкою. Служницям, які були присутні під час Народження, теж дозволили прийти, і всім, хто працював у нашому домі. Навіть Командор Кайл там був на знак поваги.

Ми заспівали два гімни — «Піднесення смиренних» та «Благословенний плід», — і легендарна Тітка Лідія виголосила промову.

Я дивилася на неї зачудовано, наче це її портрет ожив: отже, вона насправді існувала. Втім виглядала старшою, ніж на портреті, і не такою страшною.

Вона сказала, що наша сестра в Божій службі, Служниця Кайлова, принесла найбільшу жертву й померла з честю шляхетної жінки, спокутувавши попереднє грішне життя і ставши блискучим прикладом для інших Служниць.

Коли Тітка Лідія це говорила, її голос трошки тремтів. Пола з Командором Кайлом дивилися урочисто й благочестиво, час від часу киваючи, а деякі Служниці плакали.

Я не плакала. Наплакалася вже. Правда в тому, що вони розрізали Крістал, аби дістати дитину, і тим убили її. Вона це не обирала. Не зголошувалася померти з честю шляхетної жінки чи стати блискучим прикладом, але про це ніхто не згадав.

19

Моє положення у школі погіршилося остаточно. Я стала табу: наша Служниця померла, а серед дівчат це вважалося ознакою злої долі. Дівчата були забобонні. У школі Відали співіснували дві релігії: офіційна, якої навчали Тітки, про Бога й особливе місце жінки, і неофіційна, яка передавалася від дівчинки до дівчинки через ігри та пісеньки.

У молодших дівчат було чимало віршиків на зразок: «Раз — виворітна, два — лицьова, ось твій муж, ти йому жона. Лицьова — раз, виворітна — два, його убили, нового на!» Для маленьких чоловіки були не справжніми людьми. Це були меблі, цілком замінні, як у ляльковому будинку мого дитинства.

Найпопулярніша серед малих дівчат пісенька-гра звалася «Повішення». Звучала вона так:

Хто висить там на Стіні? Фі-фай-фідл-о!

Служниця. Як ім’я її? Фі-фай-фідл-о!

Була (тут ми вставляли ім’я однієї з нас), вже нема. Фі-фай-фідл-о!

Дитинча в собі несла (тут ми плескали по своїх пласких животиках). Фі-фай-фідл-о!

Дівчата пробігали струмочком під піднятими руками двох інших дівчат, і всі співали: «Раз — убивство, два — цілунок, три — малюк, чотири — трунок, п’ять — жива, шість — сконала, сім — упіймалась, бо тікала!»

Сьому дівчинку ловили ті дві, які рахували, і проводили по колу, перш ніж ляснути по голові. Тепер вона «сконала» і могла вибрати двох наступних катів. Я розумію, це звучить водночас легковажно й зловісно, але діти роблять забавки з того, що їм доступне.

Тітки, певно, вважали, що ця гра містить цілком благотворну кількість застереження й погроз. Але чому «раз — убивство»? Чому вбивство мало передувати цілунку? Чому не йшло після нього, хоча так було б природніше? Я відтоді часто про це думала, але відповіді так і не знайшла.

Під час шкільних годин нам були дозволені й інші ігри. Ми бавилися у «Змій та драбини»: якщо зістрибуєш на «молитву», то піднімешся драбиною на Дерево Життя, а як на «гріх» — спускаєшся сатанинською змією. Ми отримували розмальовки й розфарбовували вивіски на крамницях («ВСЯКА ПЛОТЬ», «ХЛІБИНИ Й РИБИНИ»), таким чином їх вивчаючи. Розмальовували і вбрання на людях: блакитний колір для Дружин, смужки — для Еконожин, червоний — для Служниць. Бека якось мала неприємності з Тіткою Відалою, бо розфарбувала Служницю фіолетовим.

Поміж старших дівчат забобони передавалися пошепки, їх не співали, і це були не ігри. Все сприймалося серйозно. Наприклад, говорили отак:

Якщо Служниця твоя помре,

То її кров заплямує тебе.

Якщо помре Служниці дитя,

Будеш ридати усе життя.

Якщо пологів не переживе

Служниця, прокляття тебе не мине.

Кайлова не пережила пологів, тож інші дівчата вважали мене проклятою. Але позаяк маленький Марк був живий-здоровий і був моїм братом, у цьому вбачали благословення. Дівчата не збиткувалися з мене, просто уникали. Гульда кривилася, закочуючи очі, побачивши мене, Бека відверталася, хоча й підсовувала мені частину свого обіду, коли ніхто не дивився. Шунаміт теж віддалилася чи то через страх, спричинений смертю, чи через заздрощі, спричинені народженням, а може, й через їх поєднання.

Удома вся увага була зосереджена на немовляті, яке її так вимагало. Голос у нього був гучний. І хоча Пола тішилася престижністю свого становища (мати новонародженого в домі, ще й чоловічої статі), по правді мати з неї була ніяка. Маленького Марка виставляли перед друзями, але хоч як недовго це тривало, Полі й цього було забагато, і скоро він опинявся на руках годувальниці — гладкої похмурої Служниці, яка донедавна була Такеровою, а тепер, звісно ж, стала Кайловою.

Коли Марк не їв, не спав і не виставлявся напоказ, він проводив час на кухні, де був справжнім улюбленцем Марф. Вони залюбки купали його й примовляли над його крихітними пальчиками на крихітних ручках і ніжках, крихітними ямочками, крихітним чоловічим органом, з якого він видавав вражаючий фонтан сечі. От маленький силач!

Від мене очікували, що я приєднаюся до цього поклоніння, а коли мені бракувало ентузіазму, радили припинити супитися, бо скоро у мене буде власне маля, і тоді я буду щаслива. Я в цьому дуже сумнівалася — у щасті, а не в немовляті, — тож намагалася якомога більше часу проводити у себе в кімнаті, уникаючи радощів кухні й розмірковуючи про несправедливість світу.

VII. Стадіон

Рукопис з Ардуа-холу

20

Крокуси розтанули, нарциси зсохлися до пергаменту, тюльпани виконали свій звабливий танок, вивертаючи пелюсткові спіднички, перш ніж остаточно їх скинути. Зілля, що його у межах Ардуа-холу плекають Тітка Гвоздика та її загін напіввегетаріанок з лопатами, саме у розквіті. «Тітко Лідіє, ви мусите скуштувати цього м’ятного чаю, він творить дива з травленням!» Так і хочеться огризнутися: зась вам до мого травлення! Але нагадую собі, що вони зичать мені добра. Чи переконливе це виправдання, коли на килимі з’являється кров?

«Я теж хотіла добра», — іноді мовчки буркочу я. Хотіла, щоб було якнайкраще чи принаймні якнайкраще з можливого, бо це не одне й те саме. Подумайте, наскільки гірше все могло б бути, якби не я.

Інколи сама собі відповідаю: «Маячня». Хоча в інші дні поплескую себе по спині. Хто назвав послідовність чеснотою?

Що далі в цьому квітковому вальсі? Бузок. Такий надійний. Такий пишноцвітний. Такий запашний. Скоро мій старий ворог, Тітка Відала, почне чхати. Можливо, в неї набрякнуть очі й вона не зможе зиркати на мене скоса, сподіваючись помітити якийсь недолік, якусь слабкість, пробіл у богослів’ї, що може призвести до мого падіння.

«Сподівайся собі», — шепочу я до неї. Пишаюся тим, що здатна триматися на стрибок попереду. Та хіба лише на один? На кілька. Скиньте мене — і я потягну за собою весь храм.

* * *

Гілеад, читачко моя, має давню проблему: ганебно великий рівень еміграції, як на Царство Небесне на землі. Візьмімо для прикладу витік наших Служниць: вислизає забагато. Як стало зрозуміло з аналізу втеч, зробленого Командором Джаддом, щойно ми виявляємо й блокуємо один маршрут, одразу з’являється інший.

Наші буферні зони надто доступні. Дикі частини Мену й Вермонту — прикордонна територія, її ми не повністю контролюємо, і місцеві якщо й не відверто ворожі, то схильні до єресі.

Я з власного досвіду знаю, що вони до того ж тісно взаємопов’язані мережею шлюбів, схожою на сюрреалістичне плетиво, і в разі конфліктів схильні до вендети. Тому їх важко змусити зрадити одне одного. Вже давно підозрюють, що серед них є провідники, які або хочуть перехитрити Гілеад, або ж діють із чистого користолюбства, адже відомо, що «Мейдей» їм платить. Один вермонтець, який потрапив нам до рук, сказав, що в них є приказка: «Травневий день — то день платні».

Пагорби й болота, звивисті ріки, довгасті, всіяні камінням морські бухти з припливами — все це на руку підпіллю. Історія регіону повниться контрабандистами спиртного, спекулянтами на цигарках, перевізниками наркотиків, нелегальними торговцями на будь-який смак. Кордони для них нічого не важать, вони прослизають в обидва боки, оком не змигнувши, і гроші переходять з рук у руки.

Один з моїх дядьків таким займався. Зважаючи на те, якою була моя родина — мешканці парку трейлерів, що чхати хотіли на поліцію, знавці зворотного боку системи юстиції, — мій батько цим пишався. А от мною — ні: дівчисько, і що ще гірше — розумниця. Що йому з того, окрім можливості вивалити на мене всі свої претензії — кулаками, чобітьми чи тим, що під руку потрапить? Добре, що йому перерізали горлянку ще до тріумфу Гілеаду, інакше я сама б це влаштувала. Але годі цієї пам’яті поколінь…

* * *

Нещодавно Тітка Елізабет, Тітка Гелена й Тітка Відала розробили детальний план посилення контролю. «Операція “Глухий кут”», так це називалося. «План боротьби з проблемою жіночої еміграції на північно-східних приморських територіях». Він окреслював кроки, необхідні для перехоплення Служниць-утікачок на шляху до Канади, й вимагав оголошення надзвичайного стану, подвоєння кількості службових собак і зміни системи допиту на ефективнішу. В останньому я впізнала руку Тітки Відали: вона потай шкодує, що видирання нігтів і патрання не входять до нашого списку покарань.

— Молодці, — сказала я. — Дуже ґрунтовна робота. Я уважно все прочитаю і запевняю вас: Командор Джадд, від якого залежать усі дії, поділяє ваші тривоги, хоча я поки що не маю права поділитися з вами подробицями.

— Господові слава, — відгукнулася Тітка Елізабет, хоча радості в її голосі було небагато.

— Цим утечам слід покласти край раз і назавжди, — проголосила Тітка Гелена, зиркнувши на Тітку Відалу в очікуванні підтримки.

Аби посилити свої слова, вона тупнула ногою. Це мало бути боляче, зважаючи на її плоскостопість: колись Тітка Гелена зіпсувала собі ноги, бо носила п’ятидюймові шпильки «Маноло Бланік». Нині її судили б за саму наявність у неї таких туфель.

— Воістину, — вкрадливо мовила я. — І справа ця мусить бути прибуткова, принаймні частково.

— Треба зачистити всю територію! — мовила Тітка Елізабет. — Вони заодно з «Мейдей» у Канаді.

— Командор Джадд теж так вважає, — погодилась я.

— Ці жінки мають виконати свою частину Божественного Плану, як і ми всі, — сказала Тітка Відала. — Життя не свято.

Хоча вони підготували свій план без мого попереднього схвалення — і це була непокора, — я почувалася зобов’язаною передати його Командорові Джадду. Особливо зважаючи на те, що, якби я цього не зробила, він точно про те дізнався б і закарбував би собі мою впертість.

Сьогодні по обіді трійця знову мене відвідала. Настрій вони мали піднесений: рейди на півночі штату Нью-Йорк дали неоднорідний улов із сімох квакерів, чотирьох дауншифтерів, двох канадських провідників з полювання на лосів та лимонного контрабандиста — усіх підозрювали у зв’язках з Підпільною Жінницею. Їх позбудуться, щойно витягнуть додаткову інформацію, якою вони можуть володіти, хіба що виявиться, що мають обмінну цінність: обмін заручниками між «Мейдей» і Гілеадом не був чимось надзвичайним.

Авжеж, мені було відомо про все це.

— Мої вітання, — мовила я. — Ви маєте отримати по заслузі, хоч і потай. Звісно, в центрі уваги буде Командор Джадд.

— Авжеж, — сказала Тітка Відала.

— Ми раді служити, — відгукнулася Тітка Гелена.

— Я теж маю для вас певні новини від самого Командора Джадда. Але ніхто, крім нас, не має про це знати. — Жінки схилилися до мене: ми всі небайдужі до таємниць. — Наші агенти в Канаді знищили двох важливих оперативників «Мейдей».

— Перед Його очима, — мовила Тітка Відала.

— Наші Перлові Діви відіграли в цьому вирішальну роль, — додала я.

— Господові слава! — озвалася Тітка Гелена.

— Одну з них ми втратили. Тітку Адріанну.

— Що з нею сталося? — запитала Тітка Елізабет.

— Чекаємо на роз’яснення.

— Ми молитимемося за її душу, — мовила Тітка Елізабет. — А Тітка Саллі?

— Я певна, що вона в безпеці.

— Господові слава.

— Воістину, — відказала я. — Однак погана новина в тому, що ми знайшли слабке місце в нашій обороні. Ті двоє агентів мусили діставати допомогу від зрадників у самому Гілеаді. Хтось передавав їм інформацію звідси — повідомляв про наші таємні операції й навіть про наших агентів та волонтерів у Канаді.

— Хто б міг так учинити? — вигукнула Тітка Відала. — Це ж зрада!

— Очі з’ясовують це, — відповіла я. — Тож коли помітите щось підозріле — будь-що від будь-кого, навіть тут, в Ардуа-холі, — повідомте мене.

Запала мовчанка, Тітки перезирнулися. «Будь-хто, навіть в Ардуа-холі» — це означало і їх трьох.

— О, цього не може бути, — сказала Тітка Гелена. — Подумайте, як це нас зганьбить!

— Ардуа-хол бездоганний, — мовила Тітка Елізабет.

— Та серце людське зрадливе, — завважила Тітка Відала.

— Мусимо стати обачнішими, — підсумувала я. — Але ви молодці. Розповісте, що вдасться дізнатися від квакерів.

Я записую, записую, та часто боюся, що намарно. Чорне чорнило для малювання, яким я користуюся, закінчується, скоро перейду на синє. Гадаю, конфіскувати пляшечку із запасів школи Відали буде неважко: там вчать малювання. Ми, Тітки, раніше отримували кулькові ручки через сірий ринок, але це скінчилося: нашого постачальника з Нью-Брунсвіка заарештували, бо він надто часто потрапляв на радари.

Але я розповідала про фургон із затемненими вікнами… ні, повернувшись на сторінку назад, бачу, що ми вже прибули на стадіон.

Нас з Анітою висадили й штовхнули праворуч. Ми приєдналися до стада інших жінок: я називаю це стадом, бо нас усіх загнали на трибуну, обмежену жовтою стрічкою, з тих, що чіпляють на місці злочину. Нас, певно, було із сорок душ. Коли ми всілися, наручники зняли. Припускаю, вони були потрібні для інших.

Ми з Анітою сіли разом. Ліворуч від мене сиділа незнайомка, яка назвалася юристкою, праворуч від Аніти — ще одна. За нашими спинами сиділи чотири судді, перед нами — ще чотири. Усі були суддями чи юристками.

— Вони, певно, сортують нас за фахом, — припустила Аніта.

Так воно й було. В один момент, коли охоронці втратили пильність, жінка, що сиділа скраю в нашому ряді, змогла поговорити через прохід із жінкою з іншої трибуни. Там сиділи самі лікарки.

Ланчу ми із собою не мали, і нам нічого не дали. У наступні години продовжували прибувати нові фургони, з яких виходили все нові мимовільні пасажирки.

Жодну з них не можна було назвати молодою. Освічені жінки середнього віку, в костюмах, із доглянутими зачісками. Утім без сумочок: нам не дозволили їх узяти. Отже, жодних гребінців, помад, люстерок, льодяників від кашлю, паперових носовичків. Дивовижно, якими оголеними ми почуваємося без цих дрібниць. Чи колись почувалися.

Сонце пекло. Ми не мали ані капелюхів, ані сонцезахисного крему, тож я уявляла, якою пекучо-червоною буду до вечора. Принаймні сидіння були зі спинками — якби ми прийшли сюди розважатися, було б навіть зручно. Та розваг нам не запропонували і розім’ятися не дозволяли: щойно хтось намагався встати, вибухали крики. Коли сидиш нерухомо, дуже втомлюєшся через постійне напруження м’язів сідниць, спини та стегон. Біль не сильний, але ж біль.

Аби згаяти час, я лаяла саму себе. Дурепа, дурепа, дурепа: вірила в усі ті теревені про життя, свободу, демократію, про права особистості, якими нас годували в юридичній школі. То були мої вічні цінності, ми завжди їх захищали. Я покладалася на це, мов на талісман.

Якщо вже пишаєшся тим, що ти реалістка, говорила я собі, то визнай факти. Тут, у Сполучених Штатах, відбувся переворот, як це раніше траплялося з багатьма іншими країнами. За будь-якої насильницької зміни лідерів завжди робляться спроби знищити опозицію. Опозицію очолюють освічені люди, а таких ліквідують першими. Ти суддя, тож ти освічена, хочеш ти того чи ні. Ти тут не потрібна.

Молодість я провела, роблячи те, що начебто було неможливим. Ніхто з моєї родини не навчався у коледжі, і мене зневажали за те, що я туди вступила, а я отримувала стипендії й працювала ночами на паскудних роботах. Це загартовує. Стаєш упертою. Я не мала наміру ліквідовуватись, якщо могла цьому зарадити. Та тут мені не було жодної користі з блиску моєї вищої освіти. Я мусила повернутися назад, до впертості нижчого класу, до впевненого гарування амбіційної розумниці й стратегічної кар’єристки, що завела мене на ту суспільну позицію, з якої мене щойно скинули. Я мусила спробувати скористатися із ситуації, щойно зрозумію, яка саме з неї може бути користь.

Я вже бувала у скрутному становищі. Й усе здолала. Таку історію я розповідала сама собі.

По обіді з’явилися пляшки з водою, які роздавали трійки чоловіків: один ніс пляшки, другий роздавав, третій цілився в нас на той випадок, якщо ми почнемо стрибати, борсатися й клацати зубами, як крокодили, за яких нас тут мали.

— Ви не можете нас тут тримати! — сказала одна з жінок. — Ми нічого поганого не зробили!

— Нам не можна з вами розмовляти, — відповів їй той, що передавав пляшки.

До вбиральні нас не пускали. Почали з’являтися цівки сечі — вони текли по трибунах до поля. Я подумала, що таке ставлення мало принизити нас, зламати опір. Але який опір? Ми не були шпигунами, не приховували важливої інформації, не були солдатами ворожої армії. Чи були? Якби я зазирнула в очі одного із цих чоловіків, чи подивилася б на мене звідти людина? А як ні — то що?

Я намагалася поставити себе на місце тих, хто загнав нас сюди. Про що вони думали? Яка була їхня мета? Як вони сподівалися її досягти?

О четвертій нас потішили видовищем. Двадцятьох жінок різної статури й віку, однак усіх у ділових костюмах, вивели в центр поля. Я кажу «вивели», бо вони мали пов’язки на очах. Їхні руки були скуті спереду. Їх поставили у два ряди, по десятеро в кожному. Передній ряд змусили стати навколішки, наче для групового фото.

Чоловік у чорному однострої проголосив у мікрофон, що Божественне Око завжди бачить грішників — їх виказує гріх. З боку охоронців донісся схожий на вібрацію гул згоди. «Ммммм…» — наче мотор заводиться.

— Господь переможе, — підсумував оратор.

Хор баритонів протягнув «амінь». Тоді чоловіки, котрі супроводжували жінок на поле, підняли свою зброю й вистрелили. Цілилися добре: жінки попадали.

З трибун пролунав одноголосий стогін. Було чути верески й схлипування. Деякі жінки скочили на ноги, вигукуючи щось — я не могла розібрати слів, — але їх швидко втихомирили ударами прикладів по голові. Удари не повторювалися — одного вистачало. Знову ж таки, цілилися добре, треновані були.

Ми мусили дивитися, але мовчки, це було зрозуміло. Але чому? Якщо вони збиралися всіх нас убити, для чого ця демонстрація?

Захід сонця приніс сандвічі, по одному кожній. У моєму був яєчний салат. Як не соромно це визнавати, я з насолодою його проковтнула. Здалеку долинали звуки блювання, але на диво мало, зважаючи на обставини.

Після того ми отримали наказ устати. Нас вишикували ряд за рядом — моторошно тихий і дуже впорядкований процес — і погнали вниз, до роздягальні та коридорів. Там ми й провели ніч.

Зручностей не було, жодних матраців чи подушок, але принаймні були вбиральні, хоч які брудні вони незабаром стали. Не було охоронців, ніхто не заважав нам розмовляти, хоча тепер я не розумію, чому ми вирішили, що ніхто нас не слухає. Але тоді жодна з нас уже не була здатна мислити чітко.

Світло не вимкнули — таке милосердя.

Ні, то було не милосердя. Так було зручніше тим, хто стояв на чолі всього того. Милосердя було рисою, з якої там не було зиску.

VIII. КАРНАРВОН

Розшифрування показань свідка 369Б

21

Я сиділа в Адиній автівці, намагаючись усвідомити те, що вона розповіла. Мелані та Ніл. Підірвалися на бомбі. Біля «Вбраннєвого хорта». Це було неможливо.

— Куди ми їдемо? — запитала я. Це було неправильне запитання. Воно звучало так нормально, але нічого нормального навколо не було. Чому я не кричала нестямно?

— Я думаю, — відповіла Ада.

Вона глянула у дзеркало заднього виду, тоді заїхала на під’їзну доріжку. На будинку висіла табличка «РЕМОНТНА СЛУЖБА “АЛЬТЕРНА”». У нашому районі всі будинки постійно ремонтувалися; тоді хтось їх купував і знову влаштовував ремонт, і це доводило Ніла з Мелані до сказу. Ніл питав, навіщо витрачати такі гроші, аби випатрати цілком добрий будинок? Від цього злітали ціни, і незаможних людей виштовхувало з ринку.

— Ми підемо туди?

Я раптом відчула себе дуже втомленою. Добре було б піти до будинку і прилягти.

— Ні, — сказала Ада.

Дістала зі шкіряного наплічника гайковий ключ і розтрощила свій телефон.

Я дивилася, як він тріскався, як розвалювалася кришка, розліталися металеві нутрощі.

— Чому ти псуєш свій телефон? — запитала я.

— Бо обережність зайвою не буває. — Вона склала уламки у пластиковий пакет. — Зачекай, доки це авто проїде, тоді вийдеш, викинеш у смітник.

Так робили наркодилери — користувалися одноразовими телефонами. Я почала сумніватися, чи правильно вчинила, поїхавши з нею. Ада була не просто сувора — страшна.

— Дякую, що підвезла, — промовила я, — та мені треба повертатися до школи. Я розповім їм про вибух, вони знатимуть, що робити.

— Ти в шоці, — сказала Ада. — Нічого дивного.

— Я в порядку, — збрехала я. — Можу просто забратися звідси.

— Як собі знаєш. Але вони муситимуть повідомити службу опіки, і тебе доправлять до прийомної родини. Хтозна, що тоді буде.

Про це я не подумала.

— Тому, коли викинеш мого телефона, — провадила далі Ада, — можеш повернутися сюди або ж піти геть. Тобі обирати. Тільки додому не ходи. Це не наказ, а порада.

Я зробила, як вона сказала. Тепер, коли вона виклала мені варіанти, чи був у мене вибір? Повернувшись до автомобіля, я почала хлюпати носом, але Ада не відреагувала — хіба що дала мені серветку. Вона розвернулася й попрямувала на південь. Кермувала швидко й уміло.

— Я знаю, ти мені не довіряєш, — мовила вона після тривалої мовчанки. — Але мусиш довіритись. Ті самі люди, які підклали бомбу під авто, можуть зараз шукати тебе. Я не стверджую, що це так, але ти в зоні ризику.

«Зона ризику» — так у новинах казали про дітей, знайдених забитими до смерті, попри численні застереження сусідів, або про жінку, яка сіла в чуже авто, бо автобус усе не їхав, і яку чийсь пес знайшов у неглибокій могилі зі зламаною шиєю. У мене цокотіли зуби, хоча повітря було гаряче й липке.

Я не до кінця їй вірила, але й не можна сказати, що не вірила.

— Можна повідомити поліцію, — боязко запропонувала.

— З них жодної користі.

Я й раніше чула про те, що з поліції немає користі, — Ніл та Мелані часто так говорили. Ада увімкнула радіо: грала якась заспокійлива музика, арфи.

— Поки нічого собі не надумуй, — застерегла вона.

— Ти коп? — запитала я.

— Ні.

— То хто ти?

— Що менше знаєш, то краще спиш.

Ми спинилися перед великим квадратним будинком. На табличці було написано: «БОГОМІЛЬНИЦЯ» та «РЕЛІГІЙНЕ ТОВАРИСТВО ДРУЗІВ (КВАКЕРІВ)». Ада поставила авто за домом, біля сірого фургона.

— Наша наступна тачка, — мовила вона.

До будинку ми увійшли через задні двері. Ада кивнула чоловікові, котрий сидів там за невеликим столиком.

— Елайджо, ми у справах.

Я на нього й не глянула. Пішла за Адою спочатку через залу богомільні, змовклу й повну відлуння, де трохи пахло перцем чилі, а тоді до більшої кімнати, де було більше світла і кондиціонер. Там рядами стояли ліжка, схожі на розкладачки, на деяких під різноколірними ковдрами лежали жінки. В іншому кутку розмістилися кавовий столик і п’ять крісел. За ними неголосно спілкувалися ще якісь жінки.

— Не витріщайся, — сказала мені Ада. — Ти не в зоопарку.

— Що це за місце? — запитала я.

— «Прихисток», організація для біженок із Гілеаду. Мелані їй допомагала, і Ніл теж, по-іншому. Тепер сядь у це крісло і сиди, як мишка. Не ворушися й мовчи. Тут ти в безпеці. Я маю дещо владнати для тебе, повернуся десь за годину. Тобі тут організують якийсь цукор, бо треба.

Вона перемовилася про щось з однією із працівниць центру, тоді швидко вийшла з кімнати. Трохи згодом та жінка принесла мені гарячого солодкого чаю та печива із шоколадними крихтами, запитала, чи все в мене добре, чи щось мені потрібно; я відказала, що ні. Та вона все одно принесла ковдру, синьо-зелену, й укрила мене.

Я спромоглася випити трохи чаю — і зуби перестали цокотіти. Тож я сиділа й спостерігала за людьми так само, як у «Вбраннєвому хорті». Прийшло кілька жінок, одна — з дитиною. Вони були дуже змучені, перелякані. Працівниця «Прихистку» підійшла, привітала їх і сказала:

— Тепер ви тут, усе добре.

І гілеадські жінки почали плакати. Тоді я подумала: «Ну от чого плакати? Треба радіти, що вибралися». Та після всього, що сталося зі мною з того дня, тепер я розумію. Тримаєш усе всередині, що б це не було, поки не спроможешся пережити найгірше. А тоді, коли опиняєшся в безпеці, можеш виплакати всі ті сльози, на які раніше не марнувала часу.

Слова злітали з вуст тих жінок зойками й стогонами:

— Якщо скажуть, що я мушу повернутися…

— Я мусила залишити свого хлопчика, може, є спосіб…

— Я втратила дитину. Не було нікого…

Жінки з притулку простягали їм серветки. Промовляли щось заспокійливе, як-от «Ти маєш бути сильною». Намагалися зробити якнайкраще. Та коли людині кажуть, що вона має бути сильною, це дуже тисне. Це ще одна річ, про яку я дізналася з тих пір.

Минула приблизно година, Ада повернулася.

— Ти досі жива, — зауважила вона. Якщо то був жарт, то кепський. Я просто витріщилася на неї. — Маєш позбутися форми.

— Що? — перепитала я. Здавалося, вона говорить іншою мовою.

— Знаю, тобі важко, але зараз на це немає часу, мусимо ворушитися. Не хочу тебе тривожити, але ми в халепі. Треба дістати тобі інше вбрання.

Вона міцно взяла мене під руку й підняла з крісла — була на диво сильна.

Ми пройшли повз усіх тих жінок до невеличкої кімнати, в якій були стіл із футболками та светрами і кілька стійок з вішаками. Деякі речі я впізнала: ось де зрештою опинялися пожертви з «Вбраннєвого хорта»…

— Обери щось таке, чого ніколи б не вдягнула, — наставляла мене Ада. — Мусиш виглядати зовсім іншою людиною.

Я знайшла чорну футболку з білим черепом, легінси, теж чорні, з білими черепами. Додала високі чорно-білі кеди, якісь шкарпетки. Усе було поношене. На думку спали воші й клопи: Мелані завжди питала, чи випрані речі, які люди намагалися нам збути. Якось у крамниці завелися клопи, і це було жахіття.

— Я відвернуся, — сказала Ада.

Окремої перевдягальні не було. Я вислизнула зі шкільної форми, вдягла новий старий одяг. Власні рухи здавалися мені дуже вповільненими. Непевно подумалося: «Що, як вона мене викрадає?» Викрадення. Це ставалося з дівчатами, яких вивозили кудись і перетворювали на секс-рабинь — нам про це розповідали у школі. Та таких, як я, не викрадали, хіба що іноді чоловіки, які прикидалися брокерами з нерухомості, і замикали їх у підвалі. Іноді таким чоловікам допомагали жінки. Чи Ада була однією з них? Що, коли її історія про Ніла та Мелані й вибух — пастка? Може, вони саме зараз божеволіють, бо я не прийшла додому. Може, телефонують до школи, а то й поліцію викликають, хай як її зневажають.

Ада стояла до мене спиною, та я відчувала: якщо хоч подумаю про те, щоб рвонути геть, наприклад у бічні двері богомільні, вона знатиме про це заздалегідь. І припустімо, я втечу — куди мені податися? Хотілося лише додому, але якщо Ада сказала правду, мені туди не можна. Взагалі, якщо вона каже правду, це більше не мій дім, бо Мелані з Нілом там немає. Що мені робити самій у порожньому будинку?

— Закінчила, — сказала я.

Ада розвернулася.

— Непогано.

Вона зняла свою чорну куртку, запхала у сумку, тоді зняла з вішака зелену. Заколола волосся, вдягла окуляри.

— Волосся розпусти, — скомандувала мені.

Я розкрутила ґульку, струснула головою. Ада знайшла й мені окуляри — дзеркальні, оранжеві. Вона дала мені помаду, і я намалювала собі новий червоний рот.

— Зроби вигляд, наче ти гопниця, — сказала вона.

Я не знала, як це, але спробувала: насупилася й закопилила губи, вкриті червоним воском.

— Ну от, тебе не впізнати. Вбережеш нашу таємницю.

Що в нас була за таємниця? Що мене офіційно більше не існувало? Щось таке.

22

Ми залізли до сірого фургона, трохи проїхали, поки Ада уважно стежила за рухом позаду нас. Тоді поблукали лабіринтом бічних вулиць і нарешті зупинилися перед великим і старим розкішним маєтком. У півколі, яке колись могло бути клумбою і в якому навіть зараз виднілися рештки тюльпанів серед некошеної трави й кульбаб, стояв знак, на якому було намальовано багатоквартирний будинок.

— Де це ми? — запитала я.

— У Паркдейлі, — відгукнулася Ада.

Я раніше в Паркдейлі не бувала, але чула про нього: деякі наркоші зі школи вважали, що тут круто. Так вони взагалі говорили про колись занепалі міські райони, які нині оновлювалися. Там було кілька модних нічних клубів для тих, хто волів брехати про свій вік.

Маєток стояв на великій неохайній ділянці, де росло кілька велетенських дерев. Тут давно не прибирали листя: кілька кольорових пластикових килимків, червоних та сріблястих, визирали з-під мульчованого ґрунту.

Ада рушила до будинку, зиркаючи через плече, аби переконатися, що я йду за нею.

— Все гаразд? — спитала вона.

— Так, — відповіла я.

Мені трохи паморочилося в голові. Я крокувала за нею нерівною бруківкою. Вона здавалася губчастою, було відчуття, що нога може будь-якої миті у неї провалитися. Світ змінився, перетворившись із надійного та міцного на оманливий і шпаруватий. Будь-що могло зникнути. Водночас усе, на що падав мій погляд, було дуже чітким. Наче одна з тих сюрреалістичних картин, які ми вивчали у школі за рік до того. Розплавлені годинники в пустелі, матеріальні, але нереальні.

Важкі кам’яні сходинки вели до ґанку. Його обрамляла кам’яна арка з написом «КАРНАРВОН» кельтським шрифтом, який можна подибати на старих будинках у Торонто, в оточенні листя й ельфійських личок. Вони, певно, були задумані як хитрі, але мені здалися зловісними. Тоді мені все видавалося зловісним.

На ґанку смерділо котячою сечею. Двері були широкі й важкі, всіяні чорними цвяхами. Вуличні митці вже попрацювали над ними червоною фарбою: звичні для них кутасті написи і більш розбірливе слово, щось на зразок «ГІВНО».

Хоча двері й наводили на думку про нетрі, відчинялися вони магнітним ключем. Всередині лежав темно-бордовий килим, широкі сходи з гарними вигнутими перилами завивалися вгору.

— Тут раніше були мебльовані кімнати, — повідомила Ада. — Тепер окремі квартири.

— А до того що тут було? — Я притулилася до стіни.

— Літній будинок багатіїв, — відповіла вона. — Відведемо тебе нагору. Тобі треба прилягти.

— Що таке «Карнарвон»?

Підніматися сходами вгору було важко.

— Валлійська місцина, — сказала Ада. — Хтось, певно, сумував за домом.

Вона взяла мене за руку.

— Ну ж бо, піднімайся.

Дім… Я була готова знову хлюпати носом. Намагалася втриматись.

Ми піднялися вгору сходами. Там були ще одні важкі двері, ще один магнітний замок. Всередині — вітальня з диваном та двома м’якими кріслами, кавовим столиком і великим обіднім столом.

— Тут є спальня для тебе, — сказала Ада, але я не мала в ній потреби. Впала на диван. Раптом відчула, що не маю сил. Здавалося, що й підвестися не зможу.

— Знову тремтиш, — завважила моя супутниця. — Зараз прикручу кондиціонер.

Вона принесла зі спальні пухову ковдру — білу, нову.

Усе в кімнаті здавалося реальнішим за реальність. На столі був горщик із якоюсь рослиною, хоча, можливо, й пластиковою — листя було блискуче, гумове. Стіни вкривали трояндового кольору шпалери з візерунком із темніших дерев. Там, де колись мали висіти картини, в стінах були дірки від цвяхів. Ці деталі були такі яскраві, що мало не мерехтіли, наче підсвічені ззаду.

Я заплющила очі, відсікаючи світло, і, напевно, задрімала, бо раптом виявилося, що вже вечір і Ада вмикала телевізор. Гадаю, це було для мене — аби я знала, що вона не бреше, — але видиво було страшне. Руїни «Вбраннєвого хорта» — вікна вибиті, двері зяють. Клапті тканини на тротуарі. Перед руїною панцир автівки Мелані, схожий на підгорілу зефірку. Видно два автомобілі поліції та жовту стрічку, якою огороджують місце катастрофи. Жодного сліду Ніла чи Мелані, і я була цьому рада — страшенно боялася побачити почорнілу плоть, попіл волосся, обсмалені кістки.

Пульт лежав за диваном на столику. Я вимкнула звук: не хотіла чути, як диктор про це говорить — таким само рівним голосом, як про те, що якийсь політик кудись полетів. Коли авто й крамниця зникли і на екрані, мов кумедна кулька з усміхненим писочком, з’явилася голова ведучого, я вимкнула телевізор.

З кухні увійшла Ада, принесла мені сандвіч на тарілці: курка із салатом. Я сказала, що не хочу їсти.

— Є ще яблуко, — запропонувала вона. — Будеш?

— Ні, дякую.

— Розумію, це химерно.

Я нічого не відповіла. Ада вийшла і знову повернулася.

— Я добула тобі торт. Шоколадний. З ванільним морозивом. Як ти любиш.

Торт лежав на білій тарілці; поряд була пластикова виделка. Звідки вона знала, що я люблю? Певно, Мелані розповіла. Вони, певно, говорили про мене. Біла тарілка засліплювала. У шматок торта була встромлена самотня свічка. Якби я була молодша, загадала б бажання. А чого мені бажати зараз? Відмотати час назад? Щоб зараз було вчора? Цікаво, скільки людей колись про таке мріяли.

— Де тут убиральня? — запитала я.

Ада пояснила, я пішла туди, і мене знудило. Тоді я знову лягла на диван, мене трусило. Трохи згодом Ада принесла мені імбирного елю.

— Тобі треба підвищити рівень цукру в крові, — пояснила вона і вийшла, вимкнувши світло.

Це було наче відпроситися зі школи додому через грип. Хтось тебе вкриває, приносить щось попити; це вони мають справу з реальністю, щоб тобі не довелося. Добре було б залишитися у цьому стані назавжди, тоді мені ніколи більше не довелося б ні про що думати.

Здалеку долинали звуки міста: автомобілі, сирени, над нами пролетів літак. Було чути, як на кухні шарудить Ада: вона рухалася різко, легко, наче ходила навшпиньках. Я чула, як вона тихо розмовляє по телефону. Вона була головна, хоча в чому саме, я не знала. Менше з тим. Я почувалася заколисаною, наче в обіймах. Лежачи із заплющеними очима, я почула, як відчинилися двері квартири і після паузи зачинилися.

23

Коли я прокинулася, був уже ранок. Котра година, я не знала. Я проспала, запізнилася до школи? А тоді згадала: зі школою покінчено. Я ніколи не повернуся ані туди, ані до інших знайомих місць.

Я була у спальні в «Карнарвоні», вкрита білою пуховою ковдрою, досі у футболці й легінсах, хоча взуття та шкарпеток на мені вже не було. У кімнаті було вікно, закрите ролетом. Я обережно сіла. На подушці побачила червоний слід, але то була лише вчорашня помада. Мені вже не було млосно, голова не паморочилася, але все якось розпливалося. Я добряче почухала голову, посмикала себе за волосся. Якось мені боліла голова, і Мелані сказала, що, коли потягти за волосся, це забезпечить приплив крові до мозку. Начебто саме тому Ніл так і робив.

Вставши з ліжка, я відчула, що прокинулася. Роздивилася себе у великому дзеркалі. Я була не така, як за день перед тим, хоча й подібна на вигляд. Відчинила двері, босоніж пішла до кухні.

Ади там не було. Вона була у вітальні, сиділа в кріслі з горнятком кави. На дивані розташувався чоловік, якого ми проминули, коли заходили до «Прихистку» через бічні двері.

— Ти прокинулася, — мовила Ада.

Дорослі мали звичку стверджувати очевидні речі. «Ти прокинулася», — так могла б сказати мені Мелані, наче це якесь досягнення, і я була розчарована, зрозумівши, що Ада не виняток.

Я подивилася на чоловіка, він — на мене. На ньому були чорні джинси, сандалі, чорна футболка з написом «ДВА СЛОВА, ОДИН ПАЛЕЦЬ» і бейсболка команди «Блакитні сойки». Мені стало цікаво, чи знав він, що саме означає напис на його футболці.

Чоловікові було років п’ятдесят, але волосся він мав густе й чорне, то, може, був і молодший. Обличчя його нагадувало зім’яту шкіру, а щоку перерізав шрам. Він усміхнувся мені, відкривши білі зуби з прогалиною на місці кутнього зліва. Такий ґандж робить будь-кого схожим на злочинця.

Ада кивнула на чоловіка.

— Пригадуєш? Це Елайджа з «Прихистку». Він друг Ніла. Прийшов допомогти. На кухні є пластівці.

— А тоді поговоримо, — сказав Елайджа.

Пластівці були саме такі, які я любила — круглі, бобові, схожі на літеру «О». Я принесла миску до вітальні, всілася в інше крісло й чекала, поки вони заговорять.

Вони мовчали. Перезиралися. Я з’їла дві ложки — обережно на той випадок, якщо шлунок досі не вгамувався. У вухах стояв хрускіт маленьких літер «О».

— З чого почнемо? — спитав Елайджа.

— З початку, — відповіла Ада.

— Гаразд, — мовив він і подивився на мене. — Вчора був не твій день народження.

Я здивувалася.

— Та ні. Перше травня ж. Мені виповнилося шістнадцять.

— Насправді ти на чотири місяці молодша, — заперечив Елайджа.

Як можна підтвердити дату свого народження? Десь мало бути свідоцтво, але де Мелані його зберігала?

— У моїй медичній карті є ця дата. Мій день народження, — сказала я.

— Спробуй ще раз, — звернулася Ада до Елайджі. Він опустив погляд на килим.

— Мелані з Нілом не були тобі батьками, — мовив він.

— Ні, були! — вигукнула я. — Чому ви таке говорите?

Я відчула, як в очах збираються сльози. У моїй реальності відкривалася ще одна пустка: Ніл та Мелані танули, змінювали форму. Я усвідомила, що насправді мало що знала про них, про їхнє минуле. Вони про нього не говорили, а я не розпитувала. Ніхто зазвичай не розпитує батьків про них самих, правда ж?

— Розумію, тебе це бентежить, — сказав Елайджа, — але це важливо, тому я повторю. Ніл та Мелані не були твоїми батьками. Вибач за таку різкість, але в нас обмаль часу.

— Ким тоді вони були? — запитала я кліпаючи. Одна сльоза таки втекла, я витерла її.

— Не родичами, — відповів чоловік. — Тебе віддали їм іще малечею заради безпеки.

— Це не може бути правдою, — сказала я. Але вже менш упевнено.

— Треба було раніше сказати, — мовила Ада. — Але тебе не хотіли хвилювати. Вони збиралися усе розповісти саме того дня, коли…

Вона замовкла, стиснула вуста. Ада нічого не говорила про смерть Мелані, начебто вони й не були подругами, але тепер я бачила, що вона дуже засмучена. Через це я стала до неї прихильніша.

— Частково їхня робота полягала в тому, щоб захищати тебе й оберігати від небезпеки, — мовив Елайджа. — Вибач, що несу тобі таку звістку.

Я відчувала його запах крізь запахи нових меблів: трохи поту, аромат солідного, практичного господарського мила. Органічного. Мелані таким користувалася. Колись.

— То ким вони були? — прошепотіла я.

— Ніл та Мелані були дуже цінними й досвідченими членами…

— Ні, — перебила його я. — Мої інші батьки. Ті, що справжні. Хто вони? Вони теж мертві?

— Я приготую ще кави, — сказала Ада. Підвелася й пішла до кухні.

— Вони досі живі, — відповів мені Елайджа. — Принаймні вчора були.

Я витріщилася на нього. Не знала, чи не бреше він, але навіщо йому це робити? Якби він хотів, міг би вигадати щось цікавіше.

— Я в усе це не вірю, — промовила я. — Не знаю, для чого ви взагалі це говорите.

Повернулася Ада з горнятком, спитала, чи не хоче хтось кави, мовляв, призволяйтеся. А мені, може, треба трохи часу, щоб усе обдумати?

Що обдумати? Про що тут взагалі думати? Моїх батьків убили, але вони не були мені справжніми батьками, замість них постав інший комплект батьків.

— Про що ти? — запитала я. — Я надто мало знаю, щоб узагалі щось про це думати.

— Про що ти хочеш дізнатися? — звернувся до мене Елайджа м’яко, але втомлено.

— Як це сталося? Де мої справжні… інші мої мати й батько?

— Ти багато знаєш про Гілеад? — відповів він запитанням на запитання.

— Авжеж. Я дивлюся новини, ми вчимо про нього у школі, — похмуро сказала я. — І на марш протесту я ходила.

Зараз мені хотілося, щоб Гілеад випарувався й залишив нас у спокої.

— Там ти й народилася, — сказав Елайджа. — У Гілеаді.

— Жартуєте.

— Тебе вивезли звідти твоя мати і «Мейдей». Ризикуючи життям. Гілеад здійняв великий галас, там хотіли тебе повернути. Говорили, що твої так звані законні батьки мають на тебе права. «Мейдей» тебе сховали — чимало людей тебе шукали, плюс навала ЗМІ…

— Як із Крихіткою Ніколь, — завважила я. — Я про неї есей у школі писала.

Елайджа знову опустив очі. А тоді подивився на мене.

— Ти і є Крихітка Ніколь.

IX. Камера вдячності

Рукопис з Ардуа-холу

24

Нині по обіді я отримала черговий виклик від Командора Джадда, який мені приніс особисто один з молодших Очей. Командор Джадд міг би зняти слухавку й обговорити все по телефону — між нашими кабінетами прокладено внутрішню гарячу лінію з червоним апаратом, — але він, як і я, не покладається на тих, хто може слухати ці розмови. На додачу до цього мені здається, що він дістає певну насолоду від наших маленьких бесід тет-а-тет з якихось своїх складних та збочених причин. Він вважає мене своїм витвором — я втілюю його волю.

— Сподіваюся, у вас усе добре, Тітко Лідіє, — мовив Командор, коли я сіла навпроти нього.

— Процвітаю, хвала Господу. А ви?

— Я в доброму здоров’ї, але боюся, що моя Дружина нездужає. Це крає мені серце.

Я не здивувалася. Коли востаннє я бачила нинішню Джаддову дружину, вона мала вже вельми пошарпаний вигляд.

— Сумна звістка, — відповіла я. — Що могло спричинити цю недугу?

— Невідомо, — сказав він. Як і завжди. — Ураження внутрішніх органів.

— Може, нехай хтось із Клініки Єлею Цілющого проконсультує?

— Певно, ще не час. Це, найімовірніше, якась дрібниця, а то й узагалі надумана проблема, як то часто буває із жіночими скаргами.

Пауза, впродовж якої ми дивилися одне на одного. Було очевидно, що скоро він знову стане вдівцем і шукатиме нову юну дружину.

— Я допоможу, чим зможу, — мовила я.

— Дякую, Тітко Лідіє. Ви так добре мене розумієте, — усміхнувся Командор. — Але я не тому вас запросив. Ми дійшли висновку щодо смерті Перлової Діви, яку втратили в Канаді.

— І що стало відомо?

Я вже знала відповідь, та не мала наміру цим ділитися.

— Офіційна позиція Канади — суїцид, — відповів він.

— Це розбиває мені серце, — обізвалася я. — Тітка Адріанна була однією з найвідданіших і найефективніших… Я дуже їй довіряла. Вона була надзвичайно відважна.

— Наша ж версія полягає в тому, що канадці прикривають своїх, що зловмисні терористи з «Мейдей» убили Тітку Адріанну, і завдячуємо ми цим злочинній недбалості канадського уряду стосовно їхньої присутності в країні. Хоча (це лише між нами) ми спантеличені. Хтозна, може навіть виявитися, що це вбивство пов’язане з наркотиками. Це часто трапляється у тому занепалому суспільстві. Тітка Саллі була зовсім поряд, купувала яйця. Повернувшись, дізналася про трагедію й мудро вирішила, що найкраще буде мерщій повернутися до Гілеаду.

— Дуже мудро, — погодилася я.

Вражена Тітка Саллі одразу після свого раптового повернення прийшла до мене й розповіла, як Адріанна зустріла свій кінець.

— Вона накинулася на мене. Ні сіло ні впало, коли ми збиралися йти до консульства. Не знаю чому! Стрибнула на мене, намагалася задушити, я відбивалася. То був самозахист! — схлипувала вона.

— То був нервовий зрив, — відповіла я. — Напруження від перебування у незвичному, виснажливому середовищі, такому як Канада, може справляти такий вплив. Ти вчинила правильно. Не мала вибору. Не бачу причин іще комусь про це розповідати, еге ж?

— О, дякую вам, Тітко Лідіє! Мені так прикро, що це сталося…

— Помолися за душу Адріанни, а тоді викинь це з голови, — наказала я. — Хочеш щось іще мені розповісти?

— Ну, ви доручили нам виглядати Крихітку Ніколь. У пари, яка тримає «Вбраннєвого хорта», дочка саме такого віку.

— Цікаве спостереження, — мовила я. — Ви збиралися доповісти про це через консульство, замість того щоб поговорити безпосередньо зі мною після повернення?

— Ну, я думала, що ви мусите дізнатися якнайшвидше. Тітка Адріанна вважала, що ще надто рано, і була дуже проти. Ми трохи посперечалися. Я наполягала, що це важливо, — захищалася Тітка Саллі.

— Саме так, важливо. Але й ризиковано. Такий звіт міг би спричинити нічим не підкріплені чутки і серйозні наслідки. Було вже стільки хибних сигналів, а в консульстві кожен співробітник може виявитись Оком. Очі можуть бути тупуватими, їм бракує делікатності. Мої інструкції, мої накази завжди мають підґрунтя. Не Перловим Дівам вдаватися до неузгоджених дій.

— О, я не знала… не думала. Але все одно Тітка Адріанна не мусила…

— Словами тут не зарадиш. Я знаю, що ти хотіла як краще, — м’яко промовила я.

Тітка Саллі заплакала.

— Хотіла, дуже хотіла!

Була велика спокуса нагадати їй, що добрими намірами вистелена дорога до пекла. Та я утрималася.

— Де зараз ця дівчина? — запитала натомість. — Вона мусила десь подітися після того, як її батьки зійшли зі сцени.

— Не знаю. Можливо, не варто було так зарано підривати «Вбраннєвого хорта». Тоді ми могли б…

— Погоджуся. Я справді радила не поспішати. На жаль, агенти, якими в Канаді керують Очі, молоді й завзяті, і вони полюбляють вибухи. Та як вони могли знати? — Я помовчала, тиснучи на неї своїм найкращим пронизливим поглядом. — Ти більше ні з ким не ділилася своїми підозрами щодо потенційної Крихітки Ніколь?

— Ні. Лише з вами, Тітко Лідіє. І з Тіткою Адріанною, перш ніж вона…

— То й залишимо це між нами, гаразд? — запропонувала я. — Нема потреби влаштовувати суд. Тепер, гадаю, тобі потрібно відпочити й відновитися. Я влаштую тебе до нашого чудового санаторію Марджері Кемпе[6] у Волдені. Скоро станеш зовсім іншою жінкою. Тебе відвезуть туди за пів години. А якщо Канада здійматиме галас навколо цієї неприємності у квартирі, якщо вони забажають тебе допитати чи навіть звинуватити в злочині, ми просто скажемо, що ти зникла.

Я не хотіла вбивати Тітку Саллі, тільки зробити її безтямною. Так зрештою й сталося. У санаторії Марджері Кемпе були дуже обережні співробітники.

А Тітка Саллі слізно мені дякувала.

— Не дякуй, — сказала я. — Це я маю подякувати тобі.

— Тітка Адріанна не марно віддала своє життя, — сказав Командор Джадд. — Ваші Перлові Діви скерували нас у перспективному напрямку: ми зробили ще кілька відкриттів.

Я здригнулася серцем.

— Я втішена, що мої дівчата були корисні.

— Як завжди, завдяки вашій ініціативності. Після операції з крамницею старого одягу, на яку вказали ваші Перлові Діви, ми з’ясували, як саме в останні роки здійснювався обмін інформацією між «Мейдей» та їхнім невідомим зв’язковим тут, у Гілеаді.

— І що це означає?

— Шляхом пограбування, тобто спеціальної операції, ми добули мікрофотографічну камеру. Проаналізували її.

— Мікрофотографічну? Це як?

— Це стара технологія, якою вже не користуються, але вона цілком життєздатна. Документи фотографуються мініатюрною камерою, яка зменшує їх до мікроскопічних розмірів. Вони друкуються на крихітних пластикових кружальцях, які можна прикріпити майже до будь-якої поверхні, а тоді прочитати спеціальним пристроєм, розміри якого дають змогу сховати його, наприклад, у ручці.

— Дивовижно! — вигукнула я. — Недарма ми тут, в Ардуа-холі, кажемо: «Стрижень — це заздрість».

Командор Джадд засміявся.

— Воістину. Нам, носіям стрижнів, треба бути обачними, аби уникнути закидів. Але з боку «Мейдей» було дуже розумно вдатися до цього методу — нині мало хто про нього знає. Як то кажуть, поки не шукатимеш, і не побачиш.

— Дотепно, — визнала я.

— Це лише один кінець цього зв’язку, з боку «Мейдей». Як я вже казав, другий кінець десь у Гілеаді — це ті, хто отримує мікрознімки тут і відсилає власні звістки. Ми досі не визначили, хто ця людина чи люди.

— Я попросила колежанок в Ардуа-холі бути насторожі, — сказала я.

— І чи має хтось для цього кращі умови, ніж Тітки? — зауважив Командор. — Ви маєте доступ до будь-якого будинку, куди забажаєте увійти, а ваша тонка жіноча інтуїція дає вам можливість чути те, що неспроможний розрізнити наш чоловічий слух.

— Ми ще перехитруємо «Мейдей», — запевнила я його, стиснувши кулаки й висунувши щелепу вперед.

— Мені подобається ваш настрій, Тітко Лідіє, — мовив він. — У нас чудова команда!

— Правда переможе! — виголосила я, тремтячи і сподіваючись, що це вдасться видати за праведний гнів.

— Перед Його очима, — відповів Командор Джадд.

Після цього, читачко моя, мені конче необхідно було підживитися. Я рушила до кав’ярні Шлефлі[7] по горнятко гарячого молока. Тоді прийшла сюди, до Бібліотеки Гільдеґарди, аби продовжити нашу спільну подорож. Вважай мене своєю провідницею, а себе — мандрівницею в темному лісі. Він, власне, стане ще темніший.

На останній сторінці нашої попередньої зустрічі я провела тебе до стадіону, тож повернімося туди. Час поволі минав, і вималювалася певна схема. Спи вночі, якщо можеш. Переживи дні. Обіймай тих, хто ридає. Хоча, мушу сказати, ридання втомлювали. І завивання теж.

Була спроба пожвавити перші вечори музикою — кілька оптимістичних та енергійних жінок призначили себе співочими лідерами і спробували навчити нас співати «Ми все подолаємо» та інших подібних архаїчних співанок із часів майже забутих літніх таборів. Запам’ятати слова було важко, але принаймні хоч якась розвага.

Охоронці не намагалися це зупинити. Однак на третій день запал згас і мало хто доєднувався до співу. Чулося буркотіння: «Замовкніть, будь ласка!», «Стуліть пельки, заради бога!» — тож лідерки гьорлскаутів, трохи ображено попротестувавши («Я ж хотіла допомогти!»), зрештою вгамувалися.

Я до співачок не належала. Нащо марнувати сили? Настрій був не для мелодій, радше наче у пацюка в лабіринті. Чи є вихід? Де він? Чому я тут? Чи це перевірка? Що вони намагаються дізнатися?

Не дивно, що декому з жінок снилися кошмари. Вони стогнали й борсалися або ж різко, з криком підскакували. Я їх не критикую: самій снилися жахіття. Описати одне? Ні, не буду. Я добре знаю, як легко втомлюєшся від чужих кошмарів, бо ж чимало їх вислухала. Коли доходить до справи, значення мають лише власні жахи.

Ранком нас будили сирени. Ті, в кого не відібрали годинники (це робилося вибірково), говорили, що це відбувається рівно о шостій. Хліб та вода на сніданок. Як же надзвичайно смакував той хліб! Хтось ковтав свій кусень мало не цілим, але я розтягувала його як могла. Коли жуєш і ковтаєш, «відмикаєшся» від абстрактного прядива думок. Допомагає бавити час.

Тоді черги до брудних туалетів, і боже помагай, якщо твій виявлявся забитим — ніхто його не чистив. Моя версія? Вночі охоронці пхали до унітазів всячину, щоб стало ще гірше. Деякі охайніші жінки намагалися прибирати в туалетах, але, переконавшись, що справа безнадійна, здалися. Здаватися — то була нова норма, і, мушу сказати, заразна.

Я вже згадувала, що туалетного паперу не було? Що тоді? Підтирайся рукою, намагайся вимити брудні пальці під водою, що іноді скрапує з крана, а іноді ні. Я впевнена, що це теж було зроблено навмисно, аби підносити нас і знову жбурляти на землю з непередбачуваними проміжками. Уявляла собі щиру втіху, з якою той шкуродер-кретин, якого на це відрядили, вмикав і вимикав воду.

Нам сказали не пити воду з кранів, але дехто нерозважливо це робив. Це додавало до загальної радості блювоту і діарею.

Паперових рушників не було. Рушників не було взагалі. Ми витирали руки об спідниці, вимиті чи не вимиті.

Пробач, що стільки уваги приділяю усім цим «зручностям», але ти була б здивована тим, якими важливими стають такі речі — базові, що їх сприймаєш як належне, про які майже не думаєш, поки їх у тебе не заберуть. Коли сиділа замріявшись — а ми всі так сиділи, бо ж вимушений застій спонукає до замріяності, мозок мусить чимсь себе займати, — я часто уявляла прекрасний чистий білий туалет. О, і в ньому обов’язково вмивальник із потужним струменем чистої, прозорої води.

Звісно ж, ми почали смердіти. На додачу до туалетного випробування ми спали у наших ділових костюмах, не маючи змінної білизни. Серед нас були жінки в менопаузі, одначе не всі, тож до поту, сліз, лайна й блювотиння домішувався сморід згустків крові. Саме дихання викликало нудоту.

Вони зводили нас до стану тварин у загоні, до нашої тваринної природи. Пхали нас у неї носами. Ми мали відчути себе не-людьми.

Кожен день розгортався, мов отруйна квітка, пелюстка за пелюсткою, до скону повільно. Іноді нам знову сковували руки, а іноді ні, тоді виводили рядком уперед, на трибуни, де ми сиділи під пекучим сонцем, а одного разу — під благословенною прохолодною мжичкою. Тієї ночі від нас смерділо мокрим одягом, але менше — нами самими.

Година за годиною ми спостерігали, як під’їжджають усе нові фургони, висаджують свої порції жінок і від’їздять порожні. Все те саме виття від новоприбулих, той самий гавкіт і крики охоронців. Якою ж утомливою є тиранія у спазмах становлення! Сюжет завжди один.

На ланч знову були сандвічі, а одного дня (коли було мокро) — морквяні палички.

— Нема нічого кращого за збалансований обід, — зауважила Аніта.

Ми примудрялися переважно сідати поряд і спати неподалік одна від одної. Доти вона не була моєю подругою — хіба що колегою, але мені було втішно просто перебувати поряд зі знайомою людиною, з людиною, яка уособлювала мої попередні досягнення, моє попереднє життя. Можна сказати, між нами виник зв’язок.

— Ти була збіса доброю суддею, — прошепотіла вона мені на третій день.

— Дякую. Ти теж, — прошепотіла я у відповідь.

Від цього «була» спина вкрилася сиротами.

Про інших жінок у нашій секції я знала мало. Іноді імена. Назви компаній. Деякі спеціалізувалися на сімейній галузі — розлучення, опіка і таке інше, — тож, якщо тепер жінки стали ворогами, я розуміла, чому вони перетворилися на мішені. Але здавалося, що робота з нерухомістю, в суді чи в корпоративному або земельному праві теж не захищала. Треба було мати лише юридичний ступінь і матку — смертельне поєднання.

Пообіддя було обране для страт. Той само прохід до середини поля, зав’язані очі приречених. З часом я почала помічати деталі: деякі жінки насилу рухалися, деякі здавалися заледве притомними. Що з ними відбувалося? І чому саме їх обрали для смерті?

Той самий чоловік у чорному однострої виголошував: «Господь переможе!»

Тоді — постріли, падіння, безвольні тіла. Далі — прибирання. Була окрема вантажівка для трупів. Чи було для них передбачено похорон? Чи спалення? Чи із цим було забагато клопоту? Можливо, їх просто вивозили на смітник і залишали на поживу воронам.

На четвертий день я завважила зміни: серед стрільців було троє жінок. Вбрані не в діловий одяг, а в довгі брунатні роби, подібні до халатів, із шарфами, зав’язаними під підборіддям. Це привернуло нашу увагу.

— Чудовиська! — прошепотіла я до Аніти.

— Як вони можуть? — пошепки відгукнулася вона.

На п’ятий день жінок у брунатному було вже шестеро. Також зчинилася колотнеча: одна з них замість того, щоб цілити у жінок із зав’язаними очима, різко розвернулася й застрелила одного з чоловіків у чорному. Її негайно звалили на землю й прошили кулями. Трибуни в один голос зойкнули.

«Отже, один вихід є», — подумала я.

З дня у день до нашої групи суддів та юристок додавалися нові жінки. Утім група не зростала, бо щоночі когось забирали. Вони йшли по одній, з охоронцями обабіч. Ми не знали, куди їх ведуть або чому. Ніхто не повертався.

На шосту ніч забрали Аніту. Це сталося дуже тихо. Іноді ті, за ким прийшли, кричали й опиралися, але не Аніта. Сором признатися, але я спала, коли її знищили. Прокинулася вранці із сиреною, а її просто не було.

— Дуже прикро через твою подругу, — шепнула мені якась добра душа, коли ми вишикувалися в чергу до зашкарублих від бруду туалетів.

— Мені теж, — прошепотіла я у відповідь.

Однак я вже почала загартовуватися для того, що майже неодмінно мало прийти. «Прикрощі нічого не вирішують», — так я собі сказала. І з роками — з багатьма довгими роками — виявилося, що це чистісінька правда.

На сьому ніч настала моя черга. Аніту відняли безгучно — сама ця тиша деморалізувала нас, бо ж здавалося, що людина може зникнути так, що ніхто й не помітить, без жодного звуку, — але я не мала наміру йти тихо.

Мене розбудив копняк у стегно.

— Стули пельку і вставай, — прогарчав голос. Перш ніж я встигла прокинутися, мене рвучко підняли на ноги й підштовхнули. Навколо перешіптувалися. Один голос мовив: «Ні», — а інший: «Чорт», — іще один: «Боже благослови», — а тоді: «Cuídate mucho[8]».

— Я можу йти сама! — огризнулася я, але це ніяк не вплинуло на руки, що стискали мої плечі з кожного боку. «От і все, — подумала я. — Мене застрелять». «Але ж ні, — виправила сама себе. — Розстріли відбуваються вдень». І сама собі заперечила: «Ідіотко, стрілянина може статися будь-коли, і все одно це не єдиний спосіб».

Увесь цей час я була доволі спокійна, хоч у це важко повірити і я сама насправді більше в це не вірю: я була не доволі, а смертельно спокійна. Поки думала про себе як про вже мертву, про ту, яку вже не обходять клопоти майбуття, мені було легше.

Мене протягли коридорами, тоді вивели з бічного входу, всадовили до автомобіля. Цього разу то був не фургон, а «вольво». Оббивка заднього сидіння була м’яка, але пружна, кондиціоноване повітря здавалося подихом раю. На жаль, його свіжість нагадала мені про власні накопичені запахи. Попри те, я розкошувала у цій красі, хоч і була затиснена між двома огрядними охоронцями. Обидва мовчали. Я була всього лиш транспортованим вантажем.

Авто зупинилося біля поліцейського відділку. Втім відділком він бути перестав. Вивіску перекрили, і на дверях було зображення — око з крильми. Логотип Очей, хоча тоді я цього не знала.

Ми піднялися сходами нагору. Мої компаньйони крокували впевнено, широко, я спотикалася. Боліли ноги: я усвідомила, як вони відвикли від ходіння, якими розбитими й брудними були мої туфлі після дощу, спеки та різних речовин, впливу яких вони піддавалися.

Ми йшли коридором. З-за зачинених дверей долинали баритони; повз нас поспішали чоловіки у таких само одностроях, як і в моїх охоронців: їхні очі блищали цілеспрямованістю, голоси лунали уривчастим стакато. Щось в однострої, нарукавних нашивках, нагрудних значках змушує хребет ціпеніти. Тут ніхто не горбиться!

Ми звернули до однієї з кімнат. Там за великим письмовим столом сидів чоловік, трохи схожий на Санта-Клауса: огрядний, білобородий, рожевощокий, із носом-вишенькою. Він засяяв усмішкою мені назустріч.

— Можете сісти.

— Дякую, — відповіла я.

Не те щоб я мала вибір: двоє супутників втиснули мене на стілець, прив’язали пластиковими стрічками до підлокітників. Тоді забралися, тихо зачинивши за собою двері. У мене склалося враження, що вони йшли спинами вперед, наче в присутності якогось прадавнього бога-правителя, та я не бачила, що саме відбувалося в мене за спиною.

— Мушу представитися, — сказав чоловік. — Я Командор Джадд із Синів Якова.

Це була наша перша зустріч.

— Гадаю, ви знаєте, хто я така, — відповіла на це я.

— Все правильно, — сказав він, лагідно всміхаючись. — Прошу пробачення за незручності.

— Пусте, — сказала я, байдуже дивлячись на нього.

Безглуздо жартувати з тими, хто має над тобою абсолютну владу. Їм це не подобається — здається, що ти не віддаєш належне їхній силі. Тепер, коли я сама маю ту силу, я не заохочую в підлеглих легковажності. Але тоді я була необачна. Тепер розумніша.

Його усмішка зів’яла.

— Хіба ви не вдячні за те, що живі? — запитав він.

— Ну, так, — відповіла я.

— Не вдячні за те, що Бог створив вас у жіночому тілі?

— Певно, що так. Ніколи про це не думала.

— Здається, ви вдячні недостатньо, — мовив Командор.

— А на що схожа достатня вдячність?

— На співпрацю з нами.

Я вже згадувала, що він мав маленькі прямокутні окуляри? Тепер він їх зняв і уважно роздивлявся. Без окулярів його очі не так блищали.

— Що ви маєте на увазі під співпрацею? — запитала я.

— Так чи ні?

— Я вчилася на юриста. Я суддя. Тож не підписую порожні угоди.

— Ви не суддя. Уже ні. — Він натиснув кнопку на інтеркомі й промовив: — Камера вдячності. — Тоді звернувся до мене: — Сподіватимемося, що ви навчитеся бути вдячною. Я молитимуся за це.

Так я опинилася у Камері вдячності. Це був ізолятор переобладнаного поліцейського відділку, приблизно чотири на чотири кроки. Там була полиця для сну, хоча й без матраца. Стояло відро, як я швидко зрозуміла, призначене для людських відходів, бо, судячи із запаху, там іще лишилося трохи. Колись у камері було світло, але тепер залишився сам патрон для лампочки, і він не працював. (Авжеж, трохи згодом я запхала туди палець, ти б теж так зробила.) Усе світло, яке я мала, надходило з коридору через отвір, до якого скоро мали просунути ті самі неодмінні сандвічі. Гниття у темряві — ось що було заплановано для мене.

Я пробралася вперед навпомацки, знайшла ліжко, сіла на нього. Подумала: «Я впораюся». Я можу це пережити.

І я була права, але заледве. Химерно, як швидко розм’якає мозок за відсутності інших людей. Людина на самоті не людина повною мірою, ми існуємо у зв’язках з іншими. Я була сама; я ризикувала стати ніким.

У Камері вдячності я провела деякий час, не знаю точно скільки.

Час від часу чиєсь око дивилося на мене крізь віконечко із закривкою, призначене спеціально для цього. Час від часу десь поблизу лунав крик або вереск — наруга напоказ. Час від часу — більш тривалий стогін, іноді — сапання, важке дихання, яке, судячи зі звуку, мало сексуальний підтекст, і так, певно, й було. Безсилі так спокушають.

Я не могла знати, чи то були справжні звуки, чи просто записи, призначені для розхитування моїх нервів та рішучості. Якою б та рішучість не була — за кілька днів я втратила цю лінію. Лінію моєї рішучості.

Мене залишили в тій сутінковій чарунці невідомо на скільки, але це мало бути не так уже й довго, судячи з довжини моїх нігтів, коли мене звідти витягли. Проте коли сидиш сама в темряві, час спливає інакше. Він видовжується. Вже не розумієш, коли спиш, а коли ні.

Чи були там комахи? Так, комахи були. Вони не кусалися, тож підозрюю, що це були таргани. Я відчувала, як їхні крихітні лапки тупотять по моєму обличчю — м’яко, непевно, неначе моя шкіра була тонкою кригою. Я їх не вбивала. З часом радо вітаєш будь-який дотик.

Одного дня, якщо то був день, до камери без попередження зайшли троє чоловіків, посвітили яскравим ліхтарем у мої напівсліпі, кліпаючі очі, кинули мене на підлогу і влаштували мені прицільне побиття ногами та інші знаки уваги. Звуки, які я видавала, були мені знайомі: саме такі я чула десь поблизу. Обійдуся без подробиць, зазначу тільки, що без електрошокерів теж не обійшлося.

Ні, мене не зґвалтували. Гадаю, я для цього була застара і зажорстка. Або ж вони могли пишатися своїми високими моральними стандартами, але в цьому я дуже сумніваюся.

Побиття ногами й шокерами повторилося ще двічі. Три — чарівне казкове число.

Чи я плакала? Так, сльози текли мені з очей на виду, з вологих, сльозливих людських очей. Але я мала третє око, серед чола. Я відчувала його — холодне, мов камінь. Воно не ридало, воно дивилося. А за ним щось міркувало: «Я помщуся вам за це. Байдуже, скільки часу на це піде, скільки лайна доведеться проковтнути до того — я помщуся».

Тоді, через невизначений час, без попередження двері до моєї Камери вдячності розчахнулися, у них полилося світло, і дві постаті в чорному однострої витягли мене звідти. Без жодного слова. Мене — тоді вже зовсім розвалену, іще смердючішу, ніж доти, — маршем потягли коридором, яким я туди прибула, з центрального входу, яким я заходила, до кондиціонованого фургона.

Далі я опинилася у готелі — так, у готелі! Це був не один із шикарних закладів, радше мережевий, типу «Голідей інн», якщо ця назва щось тобі скаже (підозрюю, що ні). Де поділися бренди минулого? Звіяні вітром. Чи радше групою демонтажу й фарбою, бо, поки мене тягли до холу, робітники над головою саме знищували вивіску.

У холі на рецепції не було приємних, усміхнених співробітників готелю, натомість чоловік зі списком. Між ним та двома моїми «екскурсоводами» відбулася розмова, тоді мене запхали до ліфта і потягли далі, килимом коридору, на якому щойно почали з’являтися ознаки відсутності прибиральниць. Поки відчинялися двері, у моєму пористому мозку з’явилася думка: «Ще пару місяців, і матимуть серйозні проблеми з пліснявою».

— Приємного відпочинку, — сказав один з моїх опікунів. Навряд чи це була іронія.

— Три дні на відновлення, — мовив другий. — Коли щось буде потрібно — зателефонуйте на рецепцію.

Двері за ними замкнулися. На столику стояла таця: апельсиновий сік та банан, і зелений салат, і порція вареного лосося! Ліжко з білизною! Кілька рушників, більш-менш білих! Душ! Понад усе — прекрасний керамічний унітаз! Я впала навколішки, так, і виголосила від усього серця молитву, але не можу сказати, до кого чи до чого.

Після того я з’їла все (мені було байдуже, чи їжа отруєна, таку радість вона мені подарувала), а наступні кілька годин провела в душі. Мало було один раз помитися — стільки шарів бруду мене вкривало. Я роздивилася садна, які вже почали загоюватися, жовті й пурпурові синці. Я схудла: було видно ребра, які знову з’явилися після багаторічних обідів у фастфудах. Під час моєї юридичної кар’єри тіло було просто транспортом, що ніс мене від одного звершення до іншого, але тепер я відчувала до нього нововіднайдену ніжність. Які рожеві були нігті на пальцях ніг! Який витончений малюнок судин на руках! Однак своє обличчя у дзеркалі ванної я не впізнавала. Хто ця людина? Риси здавалися розмитими.

Тоді я спала, довго. Коли прокинулася, на мене знову чекали смачні наїдки: бефстроганов зі спаржею, персикове тістечко мельба на десерт і — о щастя! — горнятко кави! Я б залюбки випила мартіні, але зрозуміла, що в цій новій ері алкоголю в жіночому меню не буде.

Невидимі руки забрали мій старий смердючий одяг: схоже, доведеться жити у цьому білому махровому готельному халаті.

Я досі була у стані ментального розладу, наче пазл, скинутий на підлогу. Але на третій ранок, чи то було вже по обіді, прокинулася вже цілою. Здавалося, я знову здатна мислити; здавалося, я здатна подумки назвати себе «я».

На додачу до цього і начебто на визнання цього мені принесли свіжий одяг. То була не зовсім роба і не зовсім з мішковини, але щось схоже на те. Я вже бачила таке вбрання на стадіоні, на жінках серед стрільців. Спиною прокотився холодок.

Я вдяглася. Що ще я могла зробити?

X. ВЕСНЯНА ЗЕЛЕНЬ

Розшифрування показань свідка 369А

25

Я опишу підготування до пропозиції шлюбу — уже завважила цікавість до того, як такі речі були влаштовані в Гілеаді. Через те, як повернулося моє життя, я мала змогу спостерігати за шлюбним процесом з обох боків: і як наречена, яку до нього готують, і як Тітка, відповідальна за цю підготовку.

Підготовка до мого власного весілля була стандартна. Темперамент залучених сторін та їхній статус у суспільстві Гілеаду обов’язково певним чином впливали на вибір наречених. Та мета в кожному випадку була одна: усі дівчата — і з добрих родин, і ті, кому менше пощастило, — мусили виходити заміж рано, поки не виникла ймовірність зустрічі з непідхожим чоловіком і не призвела до того, що раніше звалося закоханістю, або ж — іще гірше — до втрати незайманості. Цієї ганьби слід було уникати всіма можливими способами, бо наслідки могли бути суворі. Смерть від побиття камінням — не та доля, якої зичиш своїй дитині, та й пляма, яку це лишить на родині, може бути незмивною.

Якось увечері Пола покликала мене до вітальні (відправила Розу, щоб та «виколупала мене з мушлі» — так вона це назвала) і наказала стати перед нею. Я так і зробила, не маючи причин опиратися. У кімнаті був Командор Кайл, а ще Тітка Відала. З нею була ще одна Тітка, якої я доти не бачила і яка представилася Тіткою Габбаною. Я сказала, що мені приємно познайомитися, але голос мій, певно, прозвучав мов бурчання, бо Пола мовила:

— От бачите, про що я?

— Це все вік, — завважила Тітка Габбана. — Навіть слухняні й чемні дівчатка проходять цей етап.

— Вона, безперечно, вже достатньо доросла, — сказала Тітка Відала. — Ми навчили її всього, чого могли. Якщо вони надто довго затримуються в школі, то стають деструктивними.

— Вона справді вже жінка? — пильно вдивилася в мене Тітка Габбана.

— Авжеж, — відповіла Пола.

— Без поролону? — кивнула Тітка Габбана на мої груди.

— Звісно, без! — вигукнула Пола.

— Ви не уявляєте, до чого вдаються деякі родини. У неї гарні широкі стегна, таз не вузький. Покажи мені зуби, Аґнес.

І як я мала це зробити? Роззявити рота, як у дантиста? Пола побачила, що я збентежена.

— Усміхнися, — пояснила вона. — Хоч раз у житті.

Я розсунула вуста у гримасі.

— Зуби ідеальні, — завважила Тітка Габбана. — Дуже здорові. Що ж, ми почнемо шукати.

— Лише в родинах Командорів, — мовила Пола. — Не нижче за рангом.

— Це зрозуміло, — погодилася Тітка Габбана.

Вона робила якісь нотатки у записнику. Я з благоговінням спостерігала, як рухаються її пальці разом з олівцем. Що за могутні символи вона креслила?

— Вона ще надто юна, — мовив Командор Кайл, якого я більше не вважала батьком. — Напевно.

Я була вдячна йому вперше за тривалий час.

— Тринадцять — це не надто юна. По-різному буває, — зауважила Тітка Габбана. — Добра пара чинить з ними дива. Вони заспокоюються.

Вона підвелася.

— Не турбуйся, Аґнес, — звернулася до мене. — Ти матимеш вибір принаймні з трьох кандидатів. Вони всі вважатимуть це честю, — додала, звертаючись до Командора Кайла.

— Кажіть, коли ще щось буде потрібно, — люб’язно мовила Пола. — І що швидше, то краще.

— Зрозуміло, — відповіла Тітка Габбана. — Очікувати звичних пожертв для Ардуа-холу в разі задовільних результатів?

— Звісно. Ми молитимемося за ваш успіх. Хай відкриє Господь.

— Перед Його очима, — відгукнулася Тітка Габбана.

Тітки пішли, розкланявшись і обмінявшись усмішками з моїми не-батьками.

— Аґнес, можеш іти, — сказала Пола. — Ми тобі повідомимо, як усе піде. Входити до благословенного стану заміжньої жінки слід, уживши усіх можливих пересторог, і ми з твоїм батьком про це подбаємо. Тобі дуже пощастило. Сподіваюся, ти це цінуєш.

Вона злісно усміхнулася — знала, що це просте базікання. Насправді я була незручною ґулею, якої треба було позбутися у схвалений суспільством спосіб. Я пішла до себе в кімнату. Мала б цього чекати — подібні речі відбувалися з дівчатами, не набагато старшими за мене. Дівчина могла ходити до школи, а тоді одного дня не прийти: Тітки не схвалювали сентиментальної метушні зі сльозливими прощаннями. Тоді починали ходити чутки про заручини, далі — про весілля. Нас ніколи не пускали на ці весілля, навіть якщо це стосувалося близьких подруг. Коли тебе готують до шлюбу, з попереднього життя ти зникаєш. Наступного разу тебе бачать уже в статечній блакитній сукні Дружини, і незаміжнім дівчатам доводиться пропускати тебе у двері поперед себе.

Такою мала стати моя реальність. Мене мали викинути з мого ж дому — з дому Табіти, дому Зілли, Віри й Рози, — бо я набридла Полі.

— Сьогодні до школи не підеш, — сказала якось зранку Пола. Та й по всьому.

Тоді цілий місяць нічого особливого не відбувалося, окрім скиглення й страждань з мого боку, та оскільки я віддавалася їм на самоті у своїй кімнаті, жодного впливу ця активність не мала.

Я мала б закінчити ненависну вишивку хрестиком, щоб зайняти мозок і руки. На вишивці була миска з фруктами. Придатна для розміщення на ослінчику для ніг, вона призначалася моєму майбутньому чоловікові. В кутку я вишила маленький череп. Він уособлював череп моєї мачухи Поли, але якби хтось мене спитав, я збиралася сказати, що це memento mori — нагадування про те, що всі ми колись помремо.

Навряд чи це могло викликати протести, бо ж мотив побожний: такі черепи знаходили на надгробках старого церковного кладовища біля нашої школи. Ми не повинні були туди ходити, хіба що на похорони: на могилах були написані імена мертвих, це могло спонукати до читання, а воно, своєю чергою, — до розбещеності. Читання було не для дівчат, лише чоловікам ставало сили впоратися з ним. І Тіткам, звісно ж, бо вони були не такі, як ми.

Я почала замислюватися над тим, як жінка перетворюється на Тітку. Тітка Есті якось сказала, що потрібне покликання, щоби знати: Бог хоче, аби ти допомагала всім жінкам, а не одній родині. Але як Тітки отримували це покликання? Звідки брали свою силу? Чи в них були особливі мізки, ані жіночі, ані чоловічі? Чи взагалі вони були жінками під своєю формою? Може, перевдягненими чоловіками? Навіть підозрювати таке було нечувано, але який був би скандал, якби це виявилося правдою! Я замислилася над тим, який вигляд мали б Тітки, якби змусити їх убиратися у рожеве.

На третій день мого байдикування Пола сказала Марфам принести до мене в кімнату кілька картонних коробок — час відкласти усе дитяче. Мої речі можуть зберігатися на складі, адже дуже скоро я тут уже не житиму. А коли я вже порядкуватиму в новій господі, можна буде вирішити, що з них пожертвувати бідним. Наприклад, дівчинка з Еконородини, якій пощастило менше, ніж мені, дуже тішилася б з мого старого лялькового будиночка, хоча він і був не найкращої якості й вельми обтріпаний — дещиця фарби могла б учинити справжнє диво.

Ляльковий будиночок багато років стояв у мене біля вікна. Він досі зберігав щасливі години, проведені разом із Табітою. За обіднім столом сиділа лялька-Дружина, маленькі дівчатка були дуже чемні, Марфи на кухні пекли хліб, Командор був надійно зачинений у кабінеті. Коли Пола пішла, я виколупала ляльку-Дружину зі стільця й жбурнула через усю кімнату.

26

Далі Тітка Габбана привела гардеробну команду, як це назвала Пола, адже я вважалася неспроможною обрати те, що носитиму перед весіллям, а особливо — на самому весіллі. Зрозумійте, я ні на що не мала права: попри приналежність до привілейованого класу, я була просто юною дівчиною, яку от-от мали віддати у шлюбні пута. «Шлюбні пута» — сам вислів звучав моторошно, наче зашморг, що затягується на шиї.

Гардеробна команда опікувалася тим, що можна назвати декораціями й реквізитом: костюми, частування, декор. Сильних особистостей серед них не було, саме тому їм і доручили ці відносно лакейські обов’язки, тож навіть попри те, що всі Тітки мали вищий статус, Пола — яка, поза сумнівом, домінувала — могла командувати Тітками шлюбної бригади направо й наліво.

Трійця в супроводі Поли прийшла до моєї кімнати, де я, закінчивши свою вишивку, розважалася як могла, розкладаючи пасьянс.

Карти були звичні для Гілеаду, але я їх опишу на той випадок, якщо ця колода невідома у зовнішньому світі. Звісно ж, на тузах, королях, дамах чи валетах не було літер, а на інших картах — цифр. Туз являв собою велике Око, що дивилося з хмари. Королі носили однострій Командорів, дами були Дружинами, а валети — Тітками. Фігурні карти були найсильніші. Щодо мастей: замість вина були Янголи, замість трефи — Хранителі, бубни були Марфами, а чирви — Служницями. На кожній фігурній карті була рамка з маленьких фігурок: Дружина Янголів зображала блакитну Дружину з рамкою з Янголів у чорному однострої, а Командор Служниць мав облямівку з крихітних Служниць.

Пізніше, коли я отримала доступ до бібліотеки Ардуа-холу, я дослідила ці карти. Колись, дуже давно, чирви були кубками. Можливо, саме тому Служниці замінили чирви як коштовні посудини.

Трійця Тіток із гардеробної команди увійшла до моєї кімнати.

— Відклади свою гру, Аґнес, і підведися, будь ласка, — мовила Пола найсолодшим своїм голосом — тим, що я ненавиділа найбільше, бо знала, наскільки він штучний.

Я зробила, як було сказано, і мені відрекомендували трьох Тіток. Тітку Лорну, круглолицю й усміхнену, Тітку Сару Лі, мовчазну, з похилими плечима, і Тітку Бетті, яка постійно щулилася й вибачалася.

— Вони приїхали на примірки, — повідомила Пола.

— Що?

Мене ніхто ні про що не повідомляв — не вважали за необхідне.

— Не кажи «Що?», кажи «Перепрошую», — виправила мене мачуха. — Примірки для одягу, який ти носитимеш на уроки дошлюбної підготовки.

Вона наказала мені зняти рожеву шкільну форму, яку я носила, бо не мала іншого одягу, крім білої сукні для походів до церкви. Тож я стояла серед кімнати в одній комбінації. Було не холодно, та я відчувала, як по шкірі пішли сироти від того, що мене роздивляються й оцінюють. Тітка Лорна зняла мірки, Тітка Бетті записала їх у маленький нотатник. Я уважно стежила за нею — завжди спостерігала за Тітками, коли вони писали ці таємні повідомлення собі.

Тоді мені сказали, що я можу знову вдягти форму. Так я й зробила.

Далі була дискусія щодо того, чи потрібна мені нова білизна для проміжного періоду. Тітка Лорна вважала, що це було б непогано, але Пола відкидала цю ідею, бо ж цей період триватиме недовго й те, що я вже маю, мені цілком підходить. Пола перемогла.

Трійко Тіток пішли. Повернулися через кілька днів з двома сукнями: одна — на весну й літо, друга — на осінь та зиму. Вони були зелені: весняна зелень з білою оздобою (облямівка на кишенях, комірець) для весни й літа, і весняна зелень з темно-зеленою оздобою для осені й зими. Я бачила дівчат свого віку в таких сукнях і знала, про що це говорить: весняна зелень символізувала молоде листя, а отже, — дівчат, готових стати до шлюбу. Втім Еконородини до такої екстравагантності не вдавалися.

Одяг, який принесли мені Тітки, хтось уже вдягав до мене, але він не був зношений, бо ж ніхто довго зелене не носив. Його перешили під мою фігуру. Спідниці були на п’ять дюймів вищі кісточок, рукави доходили до зап’ястків, талія була вільна, комірець — високий. До кожної сукні пасував крисатий капелюшок зі стрічкою. Я ненавиділа це вбрання, але не надто: мені потрібен був одяг, а цей був не найгірший. Трохи надії додавало те, що він покривав усі сезони: може, я протримаюся навіть осінь і зиму без одруження.

Старе рожеве й сливове вбрання забрали, аби випрати й віддати молодшим дівчатам. Гілеад був у стані війни — ми нічого не викидали.

27

Отримавши зелений гардероб, я потрапила до іншої школи — Школи дошлюбної підготовки «Корали» для юних жінок із добрих родин, які вчилися того, як бути заміжніми. Девіз було взято з Біблії: «Хто добру дружину знайде? Цінніша вона за корали».

Цією школою також керували Тітки, але, попри те, що вони вбиралися в ті самі коричневі роби, що й інші, ці Тітки чомусь були більш стильними. Вони мали навчити нас грати ролі господинь у домах високого класу. Саме «грати ролі» — ми мали стати акторками на сценах своїх майбутніх господ.

Шунаміт та Бека зі школи Відали опинилися в моєму класі: учениці нашої школи часто потрапляли до «Коралів». Не так багато часу минуло з тих пір, як я бачила їх востаннє, але вони здавалися значно старшими. Шунаміт закручувала темні коси навколо голови й вищипували брови. Її не можна було назвати вродливою, але вона була жвава, як завжди. Зауважу, що слово «жвава» Дружини використовували у несхвальному сенсі — воно означало «некерована».

Шунаміт сказала, що їй уже не терпиться вийти заміж. Насправді вона більше ні про що й не говорила, тільки про те, яких їй доберуть чоловіків, яким вона віддає перевагу і як уже не дочекається. Їй хотілося вдівця років сорока, щоб він не дуже любив першу Дружину, не мав дітей, був високопоставлений і вродливий. Якийсь юний придурок, у якого ще не було сексу, її не влаштовував, бо це могло бути незручно — що, як він не знатиме, куди встромити свою штуку? Вона й завжди плескала язиком необачно, але тепер — іще більше. Можливо, набралася цих нових, грубіших висловів від Марфи.

Бека схудла ще більше. Її зеленкувато-карі очі, які завжди здавалися великими відносно обличчя, схоже, ще збільшилися. Вона сказала, що рада тому, що ми в одному класі, але саме перебування тут її зовсім не тішить. Вона довго просила родину не видавати її заміж — надто юна, ще не готова, — але вони отримали дуже добру пропозицію: старший син Сина Якова та Командора, який добре просунувся на шляху до того, щоб самому стати Командором. Мати сказала їй не бути дурненькою — вдруге така пропозиція не трапиться, і якщо вона її не прийме, пропонуватимуть усе гірше й гірше, що старша вона ставатиме. Якщо до вісімнадцяти залишиться незаміжньою, її вважатимуть сухофруктом і на Командора можна буде не розраховувати: пощастить, якщо хоча б Хранителя матиме. Її батько, дантист Гроув, сказав, що серед Командорів не прийнято розглядати дівчат нижчого класу — її класу, тож відмова — це все одно, що образа, і невже вона хоче його знищити?

— Але я не хочу! — скиглила вона до нас, коли Тітка Ліз виходила з класу. — Щоб якийсь чоловік навалювався, як… як купа хробаків! Ненавиджу це!

Я завважила: вона не сказала, що «зненавиділа б» це — радше що вже ненавиділа. Що з нею сталося? Щось ганебне, про що не можна говорити? Пригадалося, як засмутила її історія наложниці, розрубаної на дванадцять частин. Та я не хотіла розпитувати — ганьба іншої дівчини може пристати до тебе, якщо будеш надто близько.

— Та буде не так уже й боляче, — сказала їй Шунаміт. — І подумай про все те, що ти матимеш! Власний будинок, власне авто з Хранителями, власні Марфи! А якщо не зможеш народити дитину, вам дадуть Служниць, скільки буде потрібно!

— Мене не цікавлять автівки, Марфи й навіть Служниці, — сказала Бека. — Це те жахливе відчуття… Мокре відчуття…

— Ти про що? — зареготала Шунаміт. — Про їхні язики? Та не гірші за собачі!

— Значно гірші, — заперечила Бека. — Собаки хоч дружні до тебе.

Я не говорила про свої почуття стосовно шлюбу. Не могла поділитися подробицями відвідин лікаря Гроува: він однаково залишався батьком Беки, а Бека залишалася моєю подругою. В будь-якому разі я відчувала радше огиду й презирство, і тепер це здавалося мені таким тривіальним, зважаючи на щирий жах Беки. Вона справді вірила, що заміжжя знищить її, розчавить, зведе до нуля, що вона танутиме, мов сніг, аж поки не залишиться нічого.

Коли Шунаміт не було поряд, я запитала, чому мати не хоче їй допомагати. Тоді пролилися сльози: мати була їй не справжньою матір’ю, вона дізналася про це від Марфи. Як не соромно, її справжньою матір’ю була Служниця. «Як у тебе, Аґнес», — прошепотіла вона. Офіційна мати використовувала це проти неї: чого їй так боятися сексу з чоловіком, якщо її мати-хвойда таких страхів не мала? Навпаки!

Я обійняла її й сказала, що все розумію.

28

Тітка Ліз мала викладати нам манери та традиції: якою виделкою що їсти, як наливати чай, як поводитися з Марфами по-доброму, але твердо, як уникати емоційних зв’язків зі Служницею, якщо з’ясується, що вона потрібна. У Гілеаді всі мали своє місце, всі по-своєму служили й усі були рівні в очах Бога, але деякі мали таланти, відмінні від інших, так говорила Тітка Ліз. Якщо плутати ці таланти, якщо кожен намагатиметься робити все, із цього можуть вийти тільки хаос і шкода. Ніхто не чекає від корови, що вона літатиме, мов пташка!

Вона викладала нам і основи садівництва з акцентом на троянди (садівництво було прийнятним хобі для Дружини), і те, як оцінити якість їжі, яку для нас приготували й подали на стіл. У часи національного зубожіння було важливо не марнувати їжу й використовувати її потенціал на повну. Тітка Ліз нагадувала, що заради нас помирали тварини, і рослини теж — додавала вона доброчесно. Ми маємо бути вдячні за це і за щедрість Господа. Зіпсувати їжу поганим приготуванням — така само зневага до Провидіння (можна навіть сказати «гріх»), як і викинути нез’їдене.

Так ми вчилися правильно варити яйця, подавати їх за правильної температури й відрізняти овочевий суп-пюре від просто густого супу. Не можу сказати, що тепер добре пам’ятаю ті уроки, бо ніколи не мала нагоди застосувати набуті знання на практиці.

Також вона вчила з нами молитви, які годилося читати перед споживанням їжі. Взагалі промовляти молитву мали наші чоловіки як головні у господі, але за їхньої відсутності — а таке мало траплятися часто, відколи вони працюють допізна, і нам не можна дорікати їм за це, — нашим обов’язком буде молитися від імені, як сподівалася Тітка Ліз, наших численних дітей. Тут вона легенько, змучено всміхалася.

Мені пригадується жартівлива молитва, якою ми із Шунаміт розважалися, коли були найкращими подругами в школі Відали:

Благословенна чаша ця,

Хоч надмір ллє за край.

Її під стіл жбурнула я.

Що ж, Боже, наливай!

Я аж чую, як наше хихотіння гасне вдалині. Якими нечемними ми себе тоді вважали! І якими невинними й неефективними ці крихітні повстання здавалися мені тепер, коли я готувалася до шлюбу.

Літо минало, Тітка Ліз учила нас основ декорування інтер’єру, хоча, звісно ж, остаточні рішення щодо стилю наших будинків прийматимуть чоловіки. Далі у програмі було складання букетів у японському та французькому стилі.

Коли ми дісталися до французького, Бека була вже глибоко пригнічена. Її весілля планувалося на листопад. Обраний для неї чоловік уперше відвідав її родину. Його приймали у вітальні, де він трохи потеревенив з її батьком, поки сама Бека сиділа мовчки — такий був протокол, від мене чекали того самого. Вона сказала, що в неї від нього мурахи по тілу бігали — він мав прищі, маленькі рідкі вусики, і язик у нього був білий.

Шунаміт розреготалася й сказала, що це, певно, була зубна паста. Він мав почистити зуби, перш ніж прийти, бо хотів справити на неї враження, — хіба ж це не мило? Та Бека сказала, що воліла б захворіти, серйозно захворіти на щось тяжке й заразне, бо тоді весілля точно скасували б.

На четвертий день науки зі складання французьких букетів, коли ми вчилися робити офіційні симетричні букети з контрастними текстурами, що доповнювали б одна одну, Бека розчахнула собі лівий зап’ясток ножицями і її відвезли до лікарні. Поріз виявився не смертельним, проте крові було чимало. Вона попсувала білі хризантеми.

Я дивилася на неї, коли вона це зробила. Не можу забути вираз її обличчя: на ньому була лють, якої я раніше не бачила і яка мене дуже збентежила. Наче вона на мить перетворилася на іншу людину — значно дикішу. Коли по неї приїхали парамедики, Бека була вже дуже спокійна.

— Прощавай, Аґнес, — сказала вона мені, та я не знала, що відповісти.

— Ця дівчинка вкрай незріла, — промовила Тітка Ліз.

Волосся вона збирала в доволі елегантну ґульку. Зиркнула на нас з-за свого довгого патриціанського носа.

— Не те, що ви, дівчата.

Шунаміт аж засяяла — так їй хотілося бути зрілою, а я вичавила із себе усмішку. Так я вчилася грати, або ж, радше, бути акторкою. Чи просто кращою акторкою, ніж доти.

XI. Мішковина

Рукопис з Ардуа-холу

29

Минулої ночі мені наснився кошмар. Уже не вперше.

Раніше я казала, що не випробовуватиму твоє терпіння переказуванням своїх снів. Та оскільки цей вплинув на те, що я збираюся розповісти, зроблю виняток. Авжеж, ти повністю контролюєш, що читатимеш, а що ні, тож можеш цей сон пропустити.

Я стою на стадіоні, вбрана у те саме коричневе, подібне до халату вбрання, яке мені видали в переробленому готелі під час реабілітації після Камери вдячності. Я стою в ряду з кількома іншими жінками в такому самому тюремному вбранні й із кількома чоловіками в чорних одностроях. Кожен тримає рушницю. Ми знаємо, що в деяких рушницях холості патрони, а в деяких ні, але, попри те, ми всі вбивці, бо до уваги береться саме намір.

Навпроти нас два ряди жінок, один ряд стоїть, інші — на колінах. Пов’язок на очах немає, я бачу їхні обличчя. Я впізнаю їх, усіх і кожну. Колишні подруги, колишні клієнтки, колишні колеги. Останнім часом серед них іще є жінки та дівчата, які пройшли крізь мої руки: Дружини, дочки, Служниці. Комусь із них бракує пальців, у когось лише одна ступня чи одне око. У деяких зашморги на шиї. Я судила їх і винесла вирок: якщо вже була суддею, то це назавжди. Але всі вони усміхаються. Що я бачу в їхніх очах? Страх, зневагу, непокору? Жаль? Неможливо сказати.

Ми, ті, що з рушницями, піднімаємо зброю. Стріляємо. Щось забиває мені легені. Я не можу дихати, задихаюся, падаю.

Прокидаюся мокра від поту, серце калатає. Кажуть, нічне жахіття може налякати до смерті, так що серце в прямому сенсі зупиниться. Чи цей кошмар однієї ночі вб’є мене? Авжеж, ні, знадобиться щось сильніше.

Я розповідала про ізоляцію в Камері вдячності та розкошування в готельному номері після того. Це наче рецепт для жорсткого м’яса: відбити молотком, а тоді замаринувати, аби пом’якшало.

За годину після того, як я вбралася в залишену для мене робу, у двері постукали: на мене чекав ескорт із двох чоловіків. Мене провели до іншого номера. Там сидів мій білобородий співрозмовник з минулого разу, але тепер не за столом, а зручно розкинувшись у кріслі.

— Можете сісти, — сказав Командор Джадд.

Цього разу мене не пхали на стілець, я сіла з власної волі.

— Сподіваюся, наш невеличкий виховний момент вас не надто виснажив, — мовив він. — Ви ознайомилися з першим рівнем.

Я не мала що на це відповісти, тож промовчала.

— Досягли просвітлення?

— Що ви маєте на увазі?

— Ви побачили світло? Божественне світло?

Яка відповідь була б правильною? Він знатиме, якщо збрешу.

— Я просвітилася, — відповіла. Схоже, цього було досить.

— П’ятдесят три?

— Ви про мій вік? Так.

— У вас були коханці, — констатував Командор. Мені стало цікаво, звідки він знає, а ще трохи приємно, що його це зацікавило.

— Тимчасові, — відповіла я. — Кілька. Нічого тривалого.

Чи кохала я колись? Навряд чи. Досвід спілкування із чоловіками з моєї родини не сприяв довірі. Та тіло має свої потреби, і підкорятися їм може бути так само принизливо, як і вигідно. Я не зазнала серйозної шкоди, певне задоволення було надано й отримано, і жоден із цих людей не сприйняв швидке видалення з мого життя як особисту образу. Чого ще чекати?

— Ви робили аборт, — продовжив він. Тож вони підняли записи.

— Лише один, — по-дурному мовила я. — Я була зовсім юна.

Командор несхвально забурчав.

— Вам відомо, що ця форма вбивства нині карається смертю? Закон має зворотну силу.

— Про це я не знала.

Мені стало холодно. Але якщо вони збираються мене застрелити, до чого цей допит?

— Один шлюб?

— Короткий. То була помилка.

— Розлучення нині вважається злочином, — завважив Командор Джадд.

Я нічого не відказала.

— Небо не благословило вас дітьми?

— Ні.

— Змарнували жіноче тіло? Заперечували його природне призначення?

— Просто не склалося, — відповіла я, намагаючись говорити якомога м’якше.

— Шкода, — сказав він. — У наш час кожна праведна жінка може мати дитину так чи інакше, бо так заповів Господь. Але я підозрюю, що вас повністю поглинула ваша так звана кар’єра.

Я проігнорувала зневагу в його голосі.

— У мене був щільний графік, так.

— Два семестри викладали у школі?

— Так. Але повернулася до юриспруденції.

— Насильство в родині? Сексуальне насильство? Злочинці жіночої статі? Секс-працівниці вимагають додаткового захисту через суд? Розподіл майна під час розлучення? Злочинна недбалість медиків, особливо гінекологів? Забирання дітей у непутящих матерів?

Він дістав список і читав з нього.

— Так, коли було необхідно, — відповіла я.

— Коротке волонтерство у кризовому центрі для жертв зґвалтування?

— У студентські роки.

— Притулок на Саут-стріт, так? Ви пішли звідти, бо…

— …стала надто зайнята, — відповіла я. І додала щиро, бо не було жодного приводу приховувати: — До того ж це було виснажливо.

— Так, — сказав Командор кліпаючи. — Такі речі виснажують. Усі ці марні жіночі страждання… Ми маємо намір їх знищити. Певен, ви це схвалите.

Він зробив паузу, наче даючи мені час обміркувати сказане. Тоді знову всміхнувся:

— Отже, що це буде?

Колишня я запитала б «Що саме?» чи щось подібне. Натомість я мовила:

— Тобто так чи ні?

— Саме так. Ви відчули наслідки «ні», принаймні деякі. Тоді як «так»… Скажімо так: ті, хто не з нами, проти нас.

— Розумію. Тоді «так».

— Вам доведеться довести серйозність своїх намірів, — мовив Командор Джадд. — Ви до цього готові?

— Так, — знову відповіла я. — Як саме?

Це було випробування. Ти, певно, вже зрозуміла, яке саме. Все, як у моєму кошмарі, тільки в жінок були зав’язані очі і я не впала після пострілу. Так придумав Командор Джадд. Провалиш цей тест — не доведеш свою відданість єдиній правді. Пройдеш — і заплямуєш руки кров’ю. Як хтось колись сказав, мусимо триматися разом, інакше нас усіх триматимуть окремо.

Утім я таки виявила слабкість — зблювала після того.

Однією з мішеней була Аніта. Чому її прирекли на смерть? Певно, вона навіть після Камери вдячності сказала «ні». Певно, обрала швидкий вихід. Але насправді я й гадки не маю, чому це сталося. Можливо, все було дуже просто: режим вирішив, що вона не буде йому корисна, на відміну від мене.

Нині вранці я встала на годину раніше, щоб провести трохи часу з тобою, моя читачко. Ти стала для мене до певної міри нав’язливою ідеєю — моя довірена особа, єдина подруга, бо кому ще я можу сказати правду, як не тобі? Кому ще можу довіряти?

Не те щоб і тобі аж так могла. Хто найімовірніше зрадить мене наприкінці? Я лежатиму, занедбана, в якомусь укритому павутинням кутку або ж під ліжком, поки ти ходитимеш на пікніки й танці — так, танці повернуться, надто важко довіку їх придушувати, — або ж на зустрічі з теплим тілом, значно привабливішим за жмуток хрусткого паперу, на який я перетворюся. Але я заздалегідь пробачаю тобі. Я теж раніше такою була — смертельно залежною від життя.

Чому я сприймаю твоє існування як належне? Може, ти ніколи й не станеш реальністю: ти всього лиш бажання, ймовірність, фантом. Чи можна назвати тебе надією? Авжеж, мені дозволено сподіватися. Моє життя ще не дійшло до півночі, дзвін по мені ще не продзвенів, і Мефістофель іще не повернувся вимагати в мене платні згідно з нашою угодою.

Бо ж угода була. Звісно, була. Хоч укладала я її не з дияволом, а з Командором Джаддом.

Моя перша зустріч з Елізабет, Геленою та Відалою відбулася за день після мого випробування вбивством на стадіоні. Нас учотирьох привели до конференц-зали готелю. Ми всі тоді мали інший вигляд — молодші, чепурніші, не такі незграбні. Елізабет, Гелена та я були вбрані у ті коричневі мішки, які я вже описала, а от Відала вже мала форму — не Тітчину, бо її розробили згодом, а чорну.

Командор Джадд чекав на нас. Звісно ж, він сидів у голові столу. Перед ним стояла таця з кавником та горнятками. Він церемонно розливав каву й усміхався.

— Мої вітання. Ви пройшли випробування. Ви жарини, вихоплені з полум’я.

Долив кави собі, додав вершків, відсьорбнув.

— Вам, певно, цікаво, чому така людина, як я, успішна навіть за попереднього корумпованого режиму, вчинила саме так. Не думайте, що я не усвідомлюю серйозності своїх дій. Хтось може назвати скидання незаконного уряду актом зради. Поза сумнівом, багато хто думає про мене саме так. Тепер, коли ви приєдналися до нас, так думатимуть і про вас. Та вірність вищій істині — не зрада, бо ж шляхи Господні не схожі на людські, й тим більше — на жіночі шляхи.

Відала слухала цю лекцію, легенько всміхаючись: те, в чому він нині намагався нас переконати, вже було для неї справжнім кредо.

Я дбала про те, щоб не реагувати. Це окреме вміння. Командор переводив погляд з одного порожнього обличчя на інше.

— Можете випити кави, — сказав він. — Цінний товар, її все важче дістати. Гріх відмовлятися від того, що Господь у щедрості своїй дав своїм улюбленцям.

Ми взяли горнятка, наче на церемонії причастя. Командор провадив далі:

— Ми бачили, що буває за надмірної слабкості, надмірного голоду за матеріальними розкошами, за відсутності значимої структури, що веде до стабільного, врівноваженого суспільства. Народжуваність нині стрімко падає з різних причин, але надто через себелюбність жінок. Ви ж погоджуєтеся, що люди почуваються найбільш нещасними посеред хаосу? Що правила й межі несуть стабільність, а отже, й щастя? Ви поки що згодні зі мною?

Ми кивнули.

— Це означає «так»?

Він указав на Елізабет.

— Так, — верескливо від страху сказала вона.

Була молодша і тоді ще приваблива — не дозволяла своєму тілу обжиратися. Відтоді я помітила, що деякі чоловіки полюбляють знущатися з вродливих жінок.

— Так, Командоре Джадд, — виправив він. — Слід поважати звання.

— Так, Командоре Джадд.

Я відчувала запах її страху через стіл. Цікаво, чи відчувала вона мій. Страх пахне кислотно, він роз’їдає.

Я подумала, що вона теж була сама у темряві. Теж проходила перевірку на стадіоні. Теж зазирнула в себе і побачила пустку.

— Для суспільства найкраще, коли чоловіки й жінки мають свої, окремі сфери, — провадив Командор Джадд уже суворіше. — Ми бачили, які катастрофічні наслідки мала спроба об’єднати ці сфери. Поки що маєте запитання?

— Так, Командоре Джадд, — озвалася я. — У мене є запитання.

Він усміхнувся холодно.

— Прошу.

— Чого ви хочете?

Він знову всміхнувся.

— Дякую. Чого ми хочемо від вас конкретно? Ми будуємо суспільство в гармонії з Божественним Порядком — небесне місто, маяк для всіх народів, і робимо це з доброчинної турботи. Ми вважаємо, що ви з вашою привілейованою освітою маєте достатню кваліфікацію, щоб допомогти нам покращити сумну долю жіноцтва, до якої призвело занепале й роз’їдене гріхом суспільство, яке ми нині скасовуємо. — Він трохи помовчав. — Волієте допомогти?

Цього разу палець указував на Гелену.

— Так, Командоре Джадд, — відповіла вона майже пошепки.

— Добре. Всі ви розумні жінки. Завдяки колишнім… — Він не хотів говорити «професіям». — Завдяки попередньому досвіду ви знаєтеся на житті жінок, знаєте, як вони мислять, або, з вашого дозволу перефразую, як реагують на подразники, позитивні й менш позитивні. Таким чином, ви можете стати в пригоді, і це дасть вам певні переваги. Ми хочемо, щоб ви стали духовними наставницями, так би мовити, лідерками у власній жіночій сфері. Ще кави?

Він наливав. Ми розмішували, сьорбали, чекали.

— Простіше кажучи, — вів далі Командор, — ми хочемо, аби ви допомогли нам організувати цю окрему сферу — сферу для жінок. Метою її буде оптимальна гармонія у господі й у суспільстві та оптимальна кількість нащадків. Маєте ще запитання?

Елізабет піднесла руку.

— Так?

— Нам треба буде… молитися і все таке? — запитала вона.

— Молитви накопичуються. Ви ще зрозумієте, скільки маєте причин дякувати силі, вищій за вас. Моя… емм… колега, — вказав він на Відалу, — що бере участь у нашому русі від його зародження, взялася стати вашою духовною інструкторкою.

Протягом паузи ми з Елізабет та Геленою перетравлювали отриману інформацію. Чи він мав на увазі себе, коли говорив про вищу силу?

— Я певна, що ми можемо допомогти, — зрештою сказала я. — Але це вимагатиме серйозної роботи. Жінкам так довго говорили, що вони можуть досягти рівності в професійній та громадській діяльності. Їх не потішить… — Я намагалася знайти слово. — Сегрегація.

— Від самого початку жорстоко було обіцяти їм рівність, — сказав Командор, — бо ж вони ніколи не зможуть досягти її через їхню власну природу. Ми вже почали вкорочувати їхні сподівання.

Я не хотіла питати про те, якими засобами це робиться. Чи подібними на ті, що застосовувалися щодо мене? Ми чекали, поки він наллє собі ще кави.

— Авжеж, вам треба буде розробити закони і таке інше, — мовив він. — Ви отримаєте бюджет, базу та житло. Ми вже відвели вам студентський гуртожиток на закритій території одного з реквізованих колишніх університетів. Змін потрібно буде небагато. Певен, там буде доволі зручно.

Тут я ризикнула:

— Якщо це буде окремою жіночою сферою, то відокремити її треба цілковито. Всередині мають керувати жінки. За винятком особливих ситуацій, чоловіки не повинні переступати поріг наших приміщень або ж ставити під сумнів наші методи. Судити нас можна лише за результатами. Хоча ми, звісно ж, доповідатимемо владі, якщо і коли це буде необхідно.

Командор Джадд зміряв мене оцінливим поглядом, тоді розвів руки долонями вгору.

— Карт-бланш, — сказав він. — У межах тверезого розуму і бюджету. Який, звісно ж, я маю затвердити.

Подивившись на Елізабет та Гелену, я побачила на їхніх обличчях суміш невдоволення і поваги. Зазіхнула на силу, якої вони не наважувалися просити, й отримала її.

— Авжеж, — відповіла я.

— Я не впевнена, що це мудро, — застерегла Відала. — Дозволяти їм до такої міри керувати своїми справами. Жінки слабкі, навіть найсильнішим не слід дозволяти…

Командор Джадд перебив її:

— Чоловіки мають важливіші справи, ніж занурення у дрібниці жіночої сфери. Повинні знайтися жінки, яким стане для цього компетенції.

Він кивнув у мій бік, і Відала зиркнула на мене з ненавистю.

— Жінки Гілеаду матимуть нагоду вам подякувати, — провадив він. — Стільки режимів не змогли впоратися із цим. Так неприємно, так марно! Якщо не впораєтеся, то підведете все жіноцтво. Як Єва колись. Тепер я залишу вас для спільного обговорення.

Так ми й почали.

На цих перших зборах я оцінювала колег-Засновниць, бо ж Командор Джадд пообіцяв, що нас шануватимуть у Гілеаді саме як таких. Якщо тобі відомо, що відбувається на шкільних майданчиках, чи в курниках, чи ж у будь-якій ситуації, де винагорода невелика, а конкуренція жорстка, ти зрозумієш, що там відбувалося. Попри вдавану дружність, чи радше приязність колег, сила підводних течій ворожнечі наростала. Я думала, що коли це й курник, то я стану альфа-куркою. Для цього моє право дзьобати має бути вищим за права інших.

Відала уже стала мені ворогом. Вона вважала себе природженою лідеркою, а я кинула їй виклик. Тож вона протистояла мені всюди, де тільки могла, та я мала перевагу: ідеологія не засліплювала мене. Це давало гнучкість у довгій грі, яка на нас чекала, а їй тієї гнучкості бракувало.

Якщо говорити про двох інших… Геленою було легше керувати, бо вона була найбільш невпевнена в собі. На той час вона була гладка, хоча відтоді й схудла. Якось вона розповіла, що колись працювала на дуже прибуткову компанію, яка пропагувала схуднення. Це перш ніж плавно перейшла до роботи піарницею до виробника вишуканої білизни й зібрала величезну колекцію взуття. «Такі були прекрасні туфлі…» — жалілася Гелена, перш ніж Відала насупилася на неї так, що вона й замовкла. Я вирішила, що вона йтиме слідом за тим, хто веде, і поки вестиму я, мене це влаштовує.

Елізабет походила з вищої соціальної страти, тобто очевидно вищої за мою. Тож вона могла мене недооцінювати. Вона вчилася у Вассар-коледжі й працювала у Вашингтоні старшою помічницею дуже впливової сенаторки — з президентським потенціалом, як вона колись зізналася. Та Камера вдячності зламала в ній щось — вроджені права й освіта не врятували, і тепер вона тремтіла.

Я могла з ними впоратися поодинці, та якби вони об’єдналися у трійчасту банду, це була б проблема. «Розділяй і пануй» — ось був мій девіз.

Я казала собі: «Будь урівноважена. Не розповідай багато про себе, це використають проти тебе. Слухай уважно. Зберігай докази. Не показуй страху».

Тиждень за тижнем ми придумували закони, однострій, слогани, гімни, імена. Тиждень за тижнем звітували Командорові Джадду, який звертався до мене як до речниці групи. Схвалені ним ідеї він приписував собі й отримував оплески від інших Командорів. Який молодець!

Чи ненавиділа я структуру, яку ми створювали? На певному рівні так, це була зрада всього того, чого нас учили у попередньому житті, всього, чого ми досягли. Чи пишалася я тим, чого ми досягли, попри всі обмеження? Знову ж таки, на певному рівні так. Ніколи не буває просто.

Деякий час я майже вірила в те, у що, як зрозуміла, мала вірити. Внесла себе до числа вірян з тієї ж причини, що й численні мешканці Гілеаду: це було не так небезпечно. Кидатися під паровий каток через моральні принципи, щоб тебе розчавили до пласкої шкарпетки, в якій уже нема ноги — яка з того користь? Краще злитися з натовпом, який побожно молиться, з єлейним натовпом, що сіє ненависть. Краще жбурляти каміння, аніж стати тією, в кого жбурляють. Принаймні краще з огляду на можливість виживання.

Архітектори Гілеаду так добре на цьому зналися. Такі завжди знають.

Зауважу, що через кілька років по тому, вже після того, як я вчепилася в Ардуа-хол і зробила так, щоб наша організація отримала ту обширну, хоч і мовчазну владу в Гілеаді, якою я насолоджуюся нині, Командор Джадд відчув, що баланс дещо змістився, і спробував здобути мою прихильність.

— Сподіваюся, ви мені пробачили, Тітко Лідіє, — мовив він.

— За що, Командоре Джадд? — запитала я щонайприязнішим своїм тоном.

Невже він почав мене побоюватися?

— За суворі заходи, яких я був змушений вжити на початку нашої співпраці, — пояснив він. — Аби відділити зерна від полови.

— О, — мовила я. — Певна, ваші наміри були шляхетні.

— І це так. Але все одно дії були жорсткі. — Я усміхнулася й промовчала. — Від самого початку я бачив у вас зерно.

Я й далі усміхалася.

— У вашій рушниці був холостий, — мовив він. — Подумав, що ви захочете знати.

— Це дуже мило з вашого боку, — відповіла я.

М’язи обличчя почали боліти. За деяких умов усмішка — це фізична вправа.

— То я прощений? — запитав Командор.

Якби я не знала достеменно, що він віддає перевагу ледь дозрілим, юним дівчатам, які щойно сягнули шлюбного віку, то подумала б, що це флірт. Дістала дрібничку з мішка зниклого вже минулого:

— Людині властиво помилятися, а Богу — пробачати. Так колись говорили.

— Ви така ерудована.

Минулого вечора, коли я закінчила писати, сховала рукопис у порожнині кардинала Ньюмена і вже рушила до кав’ярні Шлефлі, мене перестріла Тітка Відала.

— Тітко Лідіє, можемо поговорити? — запитала вона.

На такий запит завжди слід відповідати ствердно. Я запросила її скласти мені компанію.

Біла, оточена колонами база Очей через двір від нас була яскраво освітлена: Очі Господні, позбавлені повік, вони ніколи не спали, вірні своїй назві. Троє стояли із цигарками на білих сходах до головного входу. Вони й не глянули на нас. Для них Тітки неначе тіні, їхні власні тіні, страшні для інших, але не для них.

Проминаючи свою статую, я побачила нові офіри: яєць та апельсинів було менше, ніж зазвичай. Невже я втрачаю популярність? Ледве встояла перед спокусою покласти до кишені один з апельсинів — краще повернуся згодом.

Тітка Відала чхнула: прелюдія до важливого повідомлення. Тоді прокашлялася.

— Скористаюся нагодою зауважити, що ваша статуя викликає певну незручність, — мовила вона.

— Невже? Чим саме?

— Приношення. Апельсини. Яйця. Тітка Елізабет побоюється, що ця надмірна увага підійшла небезпечно близько до культу. А це вже ідолопоклонство, — додала вона. — Тяжкий гріх.

— Воістину, — відповіла я. — Це справжнє просвітлення.

— До того ж так марнується цінна їжа. Вона каже, що це практично саботаж.

— Цілком з вами згодна, — відповіла я. — Ніхто більше за мене не прагне уникнути навіть натяку на культ особистості. Як ви знаєте, я підтримую суворі правила стосовно харчування. Ми, лідерки Ардуа-холу, маємо подавати приклад навіть у таких дрібницях, як додаткова порція варених яєць.

Тут я помовчала: мала відеозапис того, як Тітка Елізабет у Трапезній ховає в рукавах ці цінні харчі, але ділитися цим було не на часі.

— Щодо приношень: я не маю влади над такими проявами чужої волі. Не можу завадити незнайомцям залишати біля ніг моєї подоби знаки прихильності й поваги, вірності та подяки, такі як випічка або ж фрукти. Я на це не заслуговую, само собою.

— Завадити — ні, — мовила Тітка Відала. — Але їх можна знайти й покарати.

— Ми не маємо правила, що забороняло б такі дії, тож жодне правило таким чином не порушується.

— То треба укласти таке правило, — сказала Тітка Відала.

— Авжеж, я про це подумаю, — відповіла я. — І про належне покарання. Такі речі слід робити тактовно.

Я подумала, що мені буде шкода позбавити себе апельсинів — зважаючи на нестабільне постачання харчів, вони нечасто трапляються. І додала:

— Але, гадаю, ви ще щось хотіли?

Ми вже дійшли до кав’ярні, всілися за одним із рожевих столиків.

— Гарячого молока? — запропонувала я Тітці Відалі. — Я пригощаю.

— Мені не можна молока, — пробурчала вона. — Від нього слиз утворюється.

Я завжди пропоную пригостити Тітку Відалу молоком, показуючи свою щедрість: молоко не входить до нашого звичного раціону, це додаток, за який ми платимо талонами, отриманими відповідно до статусу. Вона завжди сердито відмовляється.

— О, перепрошую, — вибачилася я. — Забула. Тоді м’ятного чаю?

Щойно ми отримали напої, Тітка Відала перейшла до справи.

— Річ у тім, — сказала вона, — що я на власні очі бачила, як Тітка Елізабет клала їжу до підніжжя вашої статуї. Зокрема варені яйця.

— Дивина. Навіщо їй це робити?

— Аби отримати докази проти вас. Так я думаю.

— Докази?

Я думала, Елізабет просто їсть ті яйця. Таке використання було значно більш творчим — я навіть почала нею пишатися.

— На мою думку, вона збирається вас скинути. Відвернути увагу від себе і від власних нечесних справ. Саме вона може бути зрадницею серед нас, тут, в Ардуа-холі, й працювати на терористів із «Мейдей». Я давно підозрюю її в єресі, — сказала Тітка Відала.

Я відчула укол захвату. Такого розвитку подій я не чекала: Відала доносить на Елізабет, і не абикому, а мені, попри те, що так давно мене зневажає! Дива нескінченні…

— Якщо це правда, то це шокуюча новина. Дякую, що поділилися, — мовила я. — Ви будете винагороджені. Хоча нині доказів іще немає, я обов’язково повідомлю Командорові Джадду про ваші підозри.

— Дякую, — відповіла Тітка Відала. — Зізнаюся, я мала сумніви щодо того, чи годні ви бути лідеркою Ардуа-холу, та я молилася за вас. І визнаю, що була неправа. Прошу пробачення.

— Кожен може помилитися, — великодушно сказала я. — Ми всі лише люди.

— Перед Його очима, — схилила голову вона.

Тримай друзів близько, а ворогів — іще ближче. Друзів я не маю, тож доведеться обходитися ворогами.

ХІІ. «КИЛИМСОН»

Розшифрування показань свідка 369Б

30

Я розповідала про ту мить, коли Елайджа сказав, що я не та, ким себе вважала. Не люблю пригадувати це відчуття. Наче сипучі піски ковтають тебе — і не лише тебе, а й твій дім, твою кімнату, твоє минуле, все, що ти знала про себе, навіть твою зовнішність. Все падає, гасне, все одразу, залишається сама темрява.

Я, певно, із хвилину сиділа мовчки. Мені бракувало повітря, здавалося, що я промерзла наскрізь.

Крихітка Ніколь — кругле личко, невинні оченята. Щоразу, дивлячись на той відомий знімок, я дивилася на себе. Ця дитина самим фактом свого народження створила чимало проблем для багатьох людей. Як я могла бути нею? Я подумки відмовлялася від цього, я криком кричала «ні». Але не видала жодного звуку.

— Мені це не подобається, — сказала нарешті ледве чутно.

— Нікому з нас це не подобається, — приязно мовив Елайджа. — Ми всі воліли б, аби реальність була іншою.

— Якби ж Гілеаду не було… — промовила я.

— Саме така наша мета, — відповіла Ада. — Щоб не було Гілеаду.

Це прозвучало дуже практично, так, наче знищити Гілеад було не важче, ніж полагодити кран, що протікає.

— Хочеш кави?

Я похитала головою. Все намагалася збагнути. Отже, я біженка, така сама, як ті перелякані жінки, що їх я бачила у «Прихистку»; як усі ті біженці, про яких усі сперечалися. Моя медична картка, єдиний доказ моєї справжності, — підробка. Увесь цей час я жила в Канаді нелегально. Мене могли депортувати будь-якої миті. Моя мати — Служниця? А батько…

— То мій батько — один з них? — запитала я. — Командор?

Сама думка про те, що якась його частина є частиною мене, мого тіла, змусила мене здригнутися.

— На щастя, ні, — відповів Елайджа. — Принаймні так каже твоя мати, хоча й не хоче наражати твого справжнього батька на небезпеку, бо він може досі бути в Гілеаді. Та Гілеад підкріплює свої права на тебе через твого офіційного батька. Саме на цих підставах вони завжди вимагали твого повернення. Повернення Крихітки Ніколь.

Він розповів, що Гілеад так і не відмовився від наміру повернути мене. Вони не припиняли шукати, були дуже завзяті. Вони дивилися на мене як на свою власність, вони мали право вистежити мене й потягти через кордон яким завгодно чином, законним чи незаконним. Я була неповнолітня, і хоча цей конкретний Командор зник із виду (найімовірніше, через зачистку), згідно з їхнім законодавством, я належала йому. Він мав живих родичів, тож, якби дійшло до суду, вони цілком могли б отримати опіку. «Мейдей» не міг мене захистити — був-бо офіційно визнаний терористичною організацією, існував підпільно.

— За ці роки ми дали їм кілька фальшивих зачіпок, — розповіла Ада. — Про тебе доповідали з Монреаля, тоді з Вінніпега. Далі розповідали, що тебе бачили в Каліфорнії, після того — у Мексиці. Ми тебе переміщали.

— Це тому Мелані з Нілом не хотіли, щоб я йшла на марш?

— До певної міри, — відповіла Ада.

— Отже, це я. Я винна, — сказала я. — Правда?

— Що ти хочеш сказати?

— Вони не хотіли, щоб мене бачили, — пояснила я. — Їх убили, бо вони мене ховали.

— Не зовсім, — втрутився Елайджа. — Вони не хотіли, щоби розійшлися твої знімки, щоб ти з’явилася на телебаченні. Гілеад міг потай збирати фотографії з маршу, обробляти їх. Вони мали твої дитячі знімки, тож можуть приблизно уявляти, якою з вигляду ти можеш бути зараз. Але з’ясувалося, що вони незалежно від того підозрювали Мелані та Ніла у приналежності до «Мейдей».

— Певно, простежили за мною, — сказала Ада. — Могли пов’язати мене із «Прихистком», а тоді й з Мелані. Вони і раніше впроваджували до «Мейдей» своїх інформаторів — принаймні одну Служницю-втікачку, а може, й більше.

— Може, навіть у «Прихистку» вони є, — припустив Елайджа.

Я подумала про людей, які влаштовували зустрічі у нас удома. Мене аж нудило від думки, що хтось із них міг планувати вбивство Мелані та Ніла, поїдаючи виноград і сир.

— Отже, ти тут узагалі ні до чого, — підсумувала Ада. Цікаво, може, вона просто намагалася мене підбадьорити?

— Так гидко бути Крихіткою Ніколь… — сказала я. — Я про це не просила.

— Життя паскудне. Крапка, — відповіла на це Ада. — Маємо вирішити, що робити далі.

Елайджа пішов, сказавши, що повернеться за пару годин.

— Не виходь, у вікно не визирай, — напучував мене він. — Телефоном не користуйся. Я знайду вам інше авто.

Ада відкрила бляшанку курячого супу, сказала, що я мушу щось з’їсти, тож я й спробувала.

— Що, як вони прийдуть по мене? — запитала. — Які вони взагалі на вигляд?

— Як звичайні люди, — відповіла Ада.

По обіді повернувся Елайджа. З ним був Джордж, старий безхатченко, який, як я колись думала, переслідував Мелані.

— Все гірше, ніж ми думали, — сказав Елайджа. — Джордж усе бачив.

— Що саме бачив? — перепитала Ада.

— На крамниці висіла табличка «ЗАЧИНЕНО». Раніше вона ні на день не зачинялася, тож мені стало неспокійно, — почав розповідь Джордж. — Тоді вийшли троє чоловіків і повели Мелані з Нілом до автомобіля. Вели попід руки, наче п’яних, щось говорили, робили вигляд, наче все гаразд, наче вони просто базікають і прощаються. Мелані з Нілом всадили досередини. Тепер я розумію, що пози в них були такі, наче вони спали.

— Або були мертві, — припустила Ада.

— Так, можливо. Ті троє пішли геть. Десь за хвилину автомобіль вибухнув.

— Це значно гірше, ніж ми думали, — визнала Ада. — Що вони могли сказати до того? У крамниці?

— Вони нічого не сказали б, — заперечив Елайджа.

— Ми того не знаємо, — промовила Ада. — Все залежить від тактики. Очі дуже жорстокі.

— Треба швидко забиратися звідси, — сказав Джордж. — Не знаю, чи бачили вони мене. Я не хотів сюди йти, але не знав, що робити, тож набрав «Прихисток», і по мене приїхав Елайджа. Та що, як вони прослуховують мій телефон?

— Викинемо його, — відповіла Ада.

— Що то за люди були? — запитав Елайджа.

— Костюми. Ділові. Дуже респектабельні. Вони були з кейсами.

— Авжеж, — пирхнула Ада. — І один із тих кейсів теж запхали в авто.

— Мені дуже прикро, — звернувся до мене Джордж. — Ніл та Мелані були добрі люди.

— Мені треба вийти, — пробурмотіла я, бо на очі вже наверталися сльози. Тож пішла до кімнати й зачинила за собою двері.

Це тривало недовго. За десять хвилин у двері постукали, тоді Ада відчинила їх.

— Ми їдемо, — сказала вона. — Січас.

Я лежала в ліжку, натягнувши ковдру аж до вух.

— Куди?

— Цікавій Варварі на базарі носа відірвали. Ходімо.

Ми спустилися вниз сходами, але не на вулицю, а до квартири внизу — Ада мала ключ.

Та квартира була така сама, як і горішня: нові речі, нічого особистого. Вона здавалася обжитою, але ледь-ледь. На ліжку лежала ковдра, така сама, як нагорі. У спальні лежав чорний наплічник. У ванній була зубна щітка, але шафка порожня. Я знаю, бо зазирнула. Мелані казала, що 90 відсотків людей зазирають у чужі шафки у ванній, тож тримати там таємниці не можна. Тепер мені стало справді цікаво, де ж вона тримала свої таємниці, бо ж мусила мати їх чимало.

— Хто тут живе? — запитала я в Ади.

— Гарт, — сказала вона. — Він нас повезе. Тепер сиди тихо, як мишка.

— Чого ми чекаємо? — знову запитала я. — Коли щось станеться?

— Як зачекаєш достатньо довго, розчарування не буде, — сказала Ада. — Щось та станеться. Тільки от тобі це може не сподобатися.

31

Коли я прокинулася, було темно і в кімнаті був чоловік. Років двадцяти п’яти, високий, худий. На ньому були чорні джинси й чорна футболка без логотипу.

— Гарте, це Дейзі, — сказала Ада.

Я привіталася. Він подивився на мене із цікавістю.

— Крихітка Ніколь?

— Будь ласка, не називай мене так, — сказала я.

— Гаразд, — відповів він. — Однаково імен не можна називати.

— Можемо їхати? — спитала Ада.

— Наскільки я знаю, — відповів Гарт. — Їй краще прикритися. І тобі теж.

— Чим? — перепитала вона. — Гілеадську вуаль я не прихопила. Сядемо позаду, краще все одно не вийде.

Фургон, у якому ми приїхали, зник, на його місці стояв інший, з написом «ШВИДКІСНА ПРОЧИСТКА КАНАЛІЗАЦІЇ» і намальованою милою змійкою, що вилазила з труби. Ми з Адою залізли назад. Там лежали сантехнічні інструменти, але був також матрац, на який ми і всілися. Було темно й тісно, але наскільки я могла судити, їхали ми швидко.

— Як мене вивезли з Гілеаду? — запитала я в Ади трохи згодом. — Коли я була Крихіткою Ніколь.

— В принципі тобі можна сказати. Ту мережу виявили багато років тому, Гілеад закрив ту дорогу, тепер там самі стіни й сторожові собаки.

— Через мене? — запитала я знову.

— Не все у світі стається через тебе. Ось як було. Твоя мати передала тебе довіреним друзям, вони повезли тебе на північ, а далі переправили через ліси до Вермонту.

— Ти була серед тих друзів?

— Ми сказали, що полюємо на оленів. Я була там провідницею, знала людей. Тебе поклали до наплічника, дали пігулку, щоб ти не кричала.

— Ви накачали дитину ліками. Могли мене вбити! — обурилася я.

— Не вбили ж, — одповіла Ада. — Перевезли тебе через гори, тоді в Канаду, до містечка Три-Риверс. Воно ж Труа-Рив’єр. Колись давно це був головний шлях торгівлі людьми.

— Коли?

— Році так у 1740-му. Ловили дівчат з Нової Англії, брали в заручниці, вимагали за них викуп або ж віддавали заміж. Коли народжувалися діти, вони вже не хотіли повертатися. Це тому я змішаного походження.

— Як це?

— Наполовину крадійка, наполовину крадена, — відповіла Ада. — Я амбідекстер.

Я трохи поміркувала, сидячи у темряві серед сантехнічного приладдя.

— То де вона зараз? Моя мати?

— Закрита інформація, — сказала вона. — Що менше людей про це знають, то краще.

— Вона просто зникла, покинула мене?

— Вона вгрузла у все це по самі вуха. Тобі пощастило, що ти жива. Їй теж пощастило — її двічі намагалися вбити, наскільки нам відомо. Вони так і не забули те, як вона перехитрила їх із Крихіткою Ніколь.

— А мій батько?

— Так само. Він так глибоко пішов на дно, що дихає через трубку.

— Гадаю, вона мене не пам’ятає, — скорботно мовила я. — Їй на мене начхати.

— Ніхто не контролює, на кого чхають інші люди, — завважила Ада. — Вона трималася подалі від тебе для твого ж добра, не хотіла ризикувати. Але трималася поруч, скільки могла за цих умов.

Мені було приємно, хоча припиняти злитися не хотілося.

— Як? Приходила до нас додому?

— Ні. Вона не ризикнула б зробити тебе мішенню. Але Мелані з Нілом надсилали їй твої фотографії.

— Вони ж мене не фотографували. Така в них була фішка — жодних знімків.

— Вони багато тебе знімали, — заперечила Ада. — Вночі, поки ти спала.

Це було моторошно. Я так і сказала.

— Моторошніше нікуди, — погодилася вона.

— Тож вони відправляли їй мої фото? Як? Якщо це було так таємно, хіба вони не боялися…

— Кур’єром, — обрубала Ада.

— Всі знають, що в кур’єрських службах таємниці витікають, як крізь сито.

— Я не говорила про кур’єрську службу, я сказала «кур’єром».

Я помовчала.

— О. То це ти їх передавала?

— Не те щоб передавала, не прямо. Я доправляла їх до неї. І твоїй матері ці знімки дуже подобалися, — сказала Ада. — Матерям завжди подобаються світлини їхніх дітей. Вона розглядала їх, а тоді спалювала, щоб Гілеад ніколи їх не побачив.

Десь за годину ми зупинилися перед гуртовим складом-магазином килимів у Етобікоку. На логотипі був летючий килим, і називалося це місце «Килимсон».

Спереду це був справжній магазин з виставковим залом, де було чимало килимів, а от позаду, за складом, була тісна кімната з півдюжиною комірок по боках. Подекуди лежали спальні мішки чи ковдри. В одній комірці спав, лежачи на спині, чоловік у шортах.

У центрі кімнати стояли столи, стільці, комп’ютери, біля стіни — побита життям софа. На стінах висіли мапи: Північна Америка, Нова Англія, Каліфорнія. Ще кілька чоловіків та три жінки сиділи за комп’ютерами, вбрані як звичайні перехожі, що влітку сьорбають лате з льодом. Вони зиркнули на нас і повернулися до своїх справ.

Елайджа сидів на софі. Він підвівся, підійшов до нас, запитав, чи все гаразд. Я сказала, що все добре, і спитала, чи можна мені води, бо раптом дуже захотілося пити.

Ада сказала:

— Ми давно не їли. Я сходжу.

— Вам обом краще залишитися тут, — втрутився Гарт і пішов до центральної частини магазину.

— Ніхто, крім Гарта, не знає, хто ви, — тихо сказав мені Елайджа. — Вони не знають, що ти Крихітка Ніколь.

— Хай і далі так буде, — мовила Ада. — Довгий язик корабель потопить.

Гарт приніс не дуже свіжі сандвічі з круасанів у паперовому пакеті й чотири паперові стаканчики паршивої кави. Ми сіли на старі офісні стільці в одній із комірок, Елайджа увімкнув маленький телевізор, який там стояв, щоб ми могли подивитися новини, поки їмо.

«Вбраннєвого хорта» досі показували у новинах, але нікого ще не заарештували. Один експерт звинувачував терористів — невиразно, бо ж їх було багато різних. Інший сказав «суб’єкти ззовні». Канадський уряд заявив, що вони розглядають усі варіанти, на що Ада зауважила, що їхній улюблений варіант — це смітник. Гілеад проголосив офіційно, що про вибух їм нічого не відомо. Біля консульства Гілеаду в Торонто відбувся марш протесту, але нечисленний: Мелані з Нілом не були ані відомими людьми, ані політиками.

Я не знала, сумувати мені чи злитися. Убивство Ніла і Мелані мене злило так само, як і спогади про ті добрі речі, які вони робили за життя. Але те, що справді мало б викликати лють, як-от чому Гілеаду це зійшло з рук, чомусь тільки засмучувало.

У новинах знову показали Тітку Адріанну, місіонерку Перлових Дів, яку знайшли повішеною на дверях. Поліція заявила, що виключила можливість самогубства, тож розглядається версія вбивства. Посольство Гілеаду в Оттаві оприлюднило офіційну скаргу, заявляючи, що за це вбивство відповідальна терористична організація «Мейдей», а влада Канади її прикриває, тож час зупинити всю нелегальну діяльність «Мейдей» і віддати її членів під суд.

Про моє зникнення ніхто не згадував. Я спитала, чи не мала моя школа про нього заявити.

— Елайджа все влаштував, — відповіла Ада. — Він знає декого у твоїй школі. Саме так ми тебе туди влаштували. Так тебе не було видно. Безпечніше.

32

Тієї ночі я спала, не роздягаючись, на одному з матраців. Зранку Елайджа зібрав нас чотирьох.

— Скоро може стати ще краще, — мовив він. — Можливо, доведеться чимшвидше вибиратися звідси. Гілеад надто вже тисне на канадський уряд, щоб ті розкололи «Мейдей». У них більша армія, і вони радо спустять курки.

— Ті канадці — печерні люди, — відповіла Ада. — Чхнеш на них — і попадають.

— Ще гірше: ми чули, що наступною мішенню Гілеаду може стати «Килимсон».

— Звідки ця звістка?

— Від інсайдерського джерела, — сказав Елайджа, — але це було ще до пограбування «Вбраннєвого хорта». Ми втратили зв’язок із ним чи нею та з більшою частиною нашої рятувальної мережі всередині Гілеаду. Не знаємо, що з ними сталося.

— То куди нам її подіти? — спитав Гарт, кивнувши на мене. — Так, щоб не дістали.

— Може, до моєї матері? — запропонувала я. — Ви казали, що її намагалися вбити, але марно, тож там має бути безпечно чи принаймні безпечніше, ніж тут. Можу поїхати до неї.

— Небезпека для неї — питання часу, — мовив Елайджа.

— Тоді як щодо іншої країни?

— Кілька років тому тебе можна було б вивезти через Сент-П’єр, — сказав він. — Та французи його закрили. Після бунтів проти біженців Англія не варіант, Італія, Німеччина — так само, і дрібні європейські країни теж. Ніхто з них не хоче проблем із Гілеадом. Не кажучи вже про обурення власних народів, такі вже там настрої. Навіть Нова Зеландія зачинила двері.

— Деякі країни стверджують, що радо приймуть біженок із Гілеаду, але в більшості з них тобі й дня не протягнути — опинишся у секс-рабстві, — докинула Ада. — І про Південну Америку забудь: там забагато диктаторів. До Каліфорнії важко пробратися через війну, Республіка Техас дуже нервує. Вони билися з Гілеадом до перемир’я, але вторгнення пережити не хочуть. Уникають провокацій.

— Тож мені можна просто здатися, бо рано чи пізно мене все одно вб’ють?

Насправді я так не думала, але почувалася саме так.

— О ні, — заперечила Ада. — Вбивати тебе вони не хочуть.

— Убивство Крихітки Ніколь створить їм поганий імідж. Вони хочуть, щоб ти була в Гілеаді, жива й усміхнена, — відказав Елайджа. — Хоча насправді ми вже не маємо способів дізнатися, чого вони хочуть.

Я обмірковувала почуте.

— А у вас був такий спосіб?

— Наше джерело в Гілеаді, — відповіла Ада.

— Хтось у Гілеаді вам допомагав?

— Ми не знаємо хто. Нас попереджали про нальоти, про перекриття маршрутів, надсилали нам мапи. Інформація завжди була точна.

— Але Мелані з Нілом не попередили, — зауважила я.

— Схоже, повного доступу до внутрішньої мережі Очей наше джерело не мало, — сказав Елайджа. — Тож, хто б то не був, це не верхівка харчового ланцюжка, радше, як ми підозрюємо, дрібний чиновник. Але це ризик для життя.

— Яка їм із того вигода? — спитала я.

— Не уявляю, але точно не гроші, — відповів він.

Елайджа розповів, що джерело використовувало мікрознімки — це стара технологія, така стара, що Гілеад і не подумав про неї. Їх роблять спеціальною камерою, і вони такі дрібні, що майже невидимі: Ніл читав їх за допомогою пристрою, схованого у кульковій ручці.

Гілеад дуже ретельно обшукував усе, що перевозили через кордон, але «Мейдей» використовував для цього брошури Перлових Дів.

— Деякий час система була надійна, — провадив Елайджа далі. — Наше джерело робило знімки документів для «Мейдей» і ліпило їх на брошури про Крихітку Ніколь. Перлові Діви обов’язково відвідували «Вбраннєвого хорта»: Мелані була в їхньому списку тих, кого можна навернути, бо завжди брала ті брошури. Ніл мав мікрокамеру, тож клеїв відповіді на ті самі брошури, а Мелані повертала їх Перловим Дівам. Їм наказано забирати залишки брошур назад до Гілеаду, аби використати в інших країнах.

— Та використовувати мікрознімки більше не вдасться, — сказала Ада. — Ніл і Мелані мертві, Гілеад знайшов їхню камеру. Тепер вони заарештували всіх на маршруті північніше Нью-Йорка. Кількох квакерів, пару контрабандистів, двох провідників мисливців. Чекаємо масового повішення.

Я відчувала все більшу безнадію. Вся влада була в Гілеаду. Вони вбили Мелані з Нілом, відстежать невідому мені матір і теж уб’ють, знищать «Мейдей». Вони якось приберуть мене до рук і притягнуть до Гілеаду, де жінки — однаково що домашні кішки, а всі загалом — релігійні фанатики.

— Що ми можемо зробити? — запитала я. — Бо схоже, що нічого.

— Я до цього веду, — сказав Елайджа. — З’ясувалося, що шанс у нас є. Можна сказати, слабка надія.

— Краще слабка, ніж жодної, — зауважила Ада.

Елайджа розповів, що джерело обіцяло передати «Мейдей» великий пакет документів. Від того, що в ньому міститься, Гілеад може злетіти у повітря — так заявило джерело. Але він чи вона не встигли закінчити збирати його до того, як «Вбраннєвого хорта» було пограбовано, а зв’язок — розірвано.

Однак джерело розробило запасний план, яким поділилося з «Мейдей» кілька відправок тому. Молода жінка, яка заявляє, що Перлові Діви навернули її до гілеадської віри, може легко потрапити до Гілеаду — це вже багато разів траплялося. А найкраща молода жінка, яка може провезти документи, — насправді єдина така жінка, яку джерело прийме, — це Крихітка Ніколь. Джерело не сумнівалося, що «Мейдей» знає, де вона.

Було сказано дуже чітко: як не буде Крихітки Ніколь, не буде й документів, а якщо документів не буде, Гілеад продовжить існувати як є. Час «Мейдей» спливе, і смерті Мелані та Ніла виявляться марними. Не кажучи вже про життя моєї матері. Але якщо Гілеад упаде, все буде інакше.

— Чому лише я?

— Джерело на цьому наполягало. Було сказано, що ти найкращий шанс. Бо ж якщо тебе впіймають, то не наважаться вбити. Крихітка Ніколь стала справжньою іконою.

— Я не можу знищити Гілеад, — сказала я. — Я ж усього лише людина.

— Звісно, не можеш сама, — відповів Елайджа. — Але ти привезеш нам зброю.

— Навряд чи я зможу, — опиралася я. — Мене не навернеш — ніхто в це не повірить.

— Ми тебе навчимо, — сказав Елайджа. — Молитов і самозахисту.

Це скидалося на комічну телевізійну сценку.

— Самозахисту? Проти кого?

— Пам’ятаєш Перлову Діву, яку знайшли мертвою у квартирі? — спитала Ада. — Вона працювала на наше джерело.

— Її убили не «Мейдей», — підхопив Елайджа. — То була інша Перлова Діва, її напарниця. Певно, Адріанна намагалася спростувати підозри цієї другої про місцеперебування Крихітки Ніколь. І, певно, зав’язалася бійка, яку Адріанна програла.

— Стільки смертей, — сказала я. — Квакери, Ніл, Мелані, та Перлова Діва…

— Гілеад не соромиться убивати, — завважила Ада. — Це фанатики.

Вона додала, що вони мали б присвятити себе доброчесному, побожному життю, але якщо ти фанатик, цілком можна вірити, що живеш доброчесно, і водночас убивати. Фанатики вважали, що вбивство людей, принаймні певних людей, є доброчесним. Я про це знала, бо ми проходили тему фанатизму в школі.

33

Якимось чином я погодилася поїхати до Гілеаду, не погоджуючись. Сказала, що подумаю про це, та вже наступного ранку всі поводилися так, ніби я дала згоду. Елайджа сказав, що я дуже хоробра, і це все змінить, і я принесу надію багатьом полоненим. Тож шляху назад у принципі не було. Однаково я відчувала, що завинила Нілу, Мелані та іншим померлим. Якщо так зване джерело могло прийняти тільки мене, то я мушу спробувати.

Ада з Елайджею сказали, що хочуть якомога краще мене підготувати за якомога коротший термін. Вони влаштували в одній із комірок невеличкий спортзал: боксерська груша, скакалка, шкіряний м’яч для реабілітації. Цією частиною тренування опікувався Гарт. Спочатку він майже не розмовляв зі мною, хіба про те, що ми робили: стрибання, боксування, перекидання м’ячем. Але згодом трохи відтанув. Розповів, що сам він із Республіки Техас. Вони проголосили незалежність на початку Гілеаду, і Гілеад обурився. Після цього була війна, яка скінчилася перемир’ям та окресленням нового кордону.

Отже, нині Техас офіційно зберігав нейтралітет, і будь-які дії проти Гілеаду були для його громадян незаконними. Канада теж була нейтральною, як він сказав, але незграбніше. «Недбаліше» — вислів Гарта, не мій, і мене це навіть образило, аж поки він не пояснив, що йдеться про недбалість у позитивному сенсі. Тож вони з друзями прибули до Канади, аби приєднатися в «Мейдей» до бригади Лінкольна, до якої належали іноземні борці за свободу. Сам він був надто молодий, аби взяти участь у війні Гілеаду з Техасом — йому в ті часи було лише сім. Але двох його старших братів було вбито у тій війні, а кузину захопив Гілеад, і відтоді про неї ніхто нічого не чув.

Я подумки склала цифри, аби вирахувати, скільки ж йому років. Він був старший за мене, але не набагато. Чи бачив Гарт у мені щось більше, ніж завдання? Чому я взагалі марнувала час на ці думки? Мусила зосередитися на тому, що мала зробити.

Спочатку я тренувалася двічі на день, по дві години, аби розвинути витримку. Гарт сказав, що я у непоганій формі, і так воно й було: я мала успіхи в спорті у школі, хоч як давно, здавалося, це було. Тоді він навчив мене деяких блоків та ударів, показав, як бити коліном у пах, і удар, що зупиняє серце: треба скласти руку в кулак, накривши великим пальцем другу кісточку вказівного й середнього, і вдарити, випростуючи руку. Цей прийом ми старанно відпрацьовували. Він сказав, що треба бити першим, коли маєш можливість, бо так отримуєш перевагу несподіваності.

— Вдар мене, — командував він.

Тоді штовхав мене в бік і бив у шлунок — не надто сильно, але так, щоб я відчула.

— Напруж м’язи, — говорив. — Чи хочеш мати порвану селезінку?

Якщо я плакала від болю чи збентеження, він не співчував мені, це викликало в нього огиду.

— То ти хочеш цього чи ні?

Ада принесла пластиковий муляж голови з гелевими очима, і Гарт спробував навчити мене вичавлювати очі. Однак сама думка про те, щоб устромити пальці комусь в очі, була для мене нестерпна. Неначе ходити по купі хробаків босоніж.

— Чорт, це ж страшенно боляче! — сказала я. — Пальцями в очі.

— Ти мусиш робити їм боляче, — відповів Гарт. — І мусиш хотіти робити їм боляче. Вони точно хотітимуть тебе скривдити, повір.

— Гидота, — буркнула я, коли він наказав, щоб я за ним повторила. Надто вже яскраво я їх, ті очі, уявляла. Схожі на почищений виноград.

— Хочеш влаштувати панельну дискусію з приводу того, помирати тобі чи ні? — спитала Ада, яка сиділа на тренуванні. — Голова несправжня. Бий!

— Фу.

— «Фу» не змінить світу. Доведеться тобі бруднити руки. Додай характер і яйця. Спробуй знову. Ось так.

У неї сумнівів не було.

— Не здавайся, маєш потенціал, — підбадьорював Гарт.

— Красно дякую, — відповіла я.

Говорила саркастично, але насправді мені хотілося, щоб він бачив мій потенціал. Я втріскалася в нього безнадійно, як цуценя. Але як би я не фантазувала, моя реалістична частина не бачила для нас жодного майбутнього. Варто мені опинитися у Гілеаді, і я, найімовірніше, вже ніколи його не побачу.

— Як посувається? — щодня після тренування питала Ада в Гарта.

— Вже краще.

— Вона вже вбиває великим пальцем?

— Рухається в тому напрямку.

Другою частиною плану тренувань були молитви. Ада намагалася мене вчити. Мені здавалося, в неї виходить незле. Та сама я була безнадійна.

— Звідки ти все це знаєш? — спитала я.

— Там, де я виросла, це знали всі, — відповіла Ада.

— Де це?

— У Гілеаді. До того, як він став Гілеадом. Я побачила, до чого йде, і вчасно вибралася. Багато з тих, кого я знала, не встигли.

— Це тому ти працюєш з «Мейдей»? — знову запитала я. — З особистих причин?

— Усі причини особисті, якщо вже до цього доходить, — відказала вона.

— А Елайджа? Для нього це теж особиста справа?

— Він викладав у юридичній школі, — мовила вона. — Був у списках. Хтось на нього навів. Він перебрався через кордон, не маючи нічого, крім одягу, який був на ньому. Тепер спробуй ще раз. «Отче Небесний, прости мої гріхи й благослови…» Будь ласка, припини хихотіти.

— Пробач. Ніл завжди говорив, що Бог — це уявний друг і з таким само успіхом можна вірити в срану Зубну Фею. Тільки от сраною він її не називав.

— Ти мусиш поставитися до цього серйозно, — сказала Ада. — Бо Гілеад серйозний безумовно. І ще одне: припини лаятись.

— Та я майже й не лаюся, — відповіла я.

Мені повідомили наступний крок: я маю вбратися як вуличне дівчисько й почати жебрати десь, де мене можуть побачити Перлові Діви. Коли вони до мене заговорять, маю дозволити переконати себе поїхати з ними.

— Звідки ти знаєш, що Перлові Діви захочуть мене забрати? — запитала я.

— Це ймовірно, — відповів Гарт. — Так уже вони чинять.

— Я не можу бути вуличною. Не знаю, як поводитись.

— Поводься природно, — знизала плечима Ада.

— Інші безхатченки побачать, що я підробка. Що, як вони питатимуть, звідки я, де мої батьки — що мені їм розповідати?

— З тобою буде Гарт. Скаже, що ти майже не говориш, бо травмована, — відповіла Ада. — Скажімо, вдома було насильство. Це всі розуміють.

Я подумала про насильство з боку Ніла й Мелані. Це було сміховинно.

— Що, як я їм не сподобаюся? Іншим вуличним?

— Що як?.. — перепитала Ада. — Ой леле! Не всім на світі ти подобатимешся.

«Ой леле». Де вона цього набралася?

— Хіба ж деякі з них… хіба вони не злочинці?

— Наркоторгівля, стрілянина, пияцтво — все це є. Але Гарт за тобою наглядатиме. Назветься твоїм хлопцем і втрутиться, якщо хтось до тебе чіплятиметься. Він буде з тобою, поки Перлові Діви тебе не підберуть.

— І скоро це станеться? — запитала я.

— Гадаю, скоро, — відповіла Ада. — Як Перлові Діви тебе загребуть, Гарту з тобою не можна. Але вони будуть з тобою обережні, мов із крихким яйцем. Ти будеш найціннішою Перлиною на їхній низці.

— А як опинишся в Гілеаді, все може змінитися, — зауважив Елайджа. — Муситимеш вдягати те, що скажуть, стежити за словами й ретельно дотримуватися їхніх звичаїв.

— Хоча якщо від самого початку знатимеш забагато, — додала Ада, — вони запідозрять, що ми тебе натренували. Тож треба зберігати розумний баланс.

Я міркувала над цим: чи стане мені розуму?

— Я не знаю, чи впораюся.

— Як матимеш сумніви — удавай дурненьку.

— Ви вже бачили там несправжніх навернених?

— Кількох, — сказав Елайджа. — Результати неоднозначні. Але вони не мали того захисту, що є в тебе.

— Ти про джерело?

Джерело. Все, що я могла уявити, — людину з мішком на голові. Хто це насправді? Що більше я думала про джерело, то химерніше це звучало.

— То лише здогади, але ми вважаємо, що це одна з Тіток, — сказала Ада.

«Мейдей» знав про Тіток небагато: їх не показували в новинах, навіть у гілеадських. Це Командори віддавали накази, укладали закони й вели розмови. Тітки працювали за лаштунками. У школі нам про них розповідали тільки це.

— Кажуть, вони дуже могутні, — сказав Елайджа. — Але це лише чутки. Деталей ми не маємо.

Ада мала кілька їхніх світлин — дуже мало. Тітка Лідія, Тітка Елізабет, Тітка Відала, Тітка Гелена — так звані Засновниці.

— Зграя паскудних гарпій, — мовила вона.

— Чудово, — відповіла я. — Схоже, буде весело.

Гарт сказав: щойно ми вийдемо на вулицю, я маю виконувати його накази, бо це в нього вулична клепка. І якщо я не хочу провокувати інших на бійки з ним, то говорити йому щось на зразок «І хто був у тебе в рабстві минулого року?» чи «Ти мені не господар» не варто.

— Я з восьми років нічого подібного не говорила, — сказала я.

— Обидві фрази ти промовила вчора, — мовив Гарт.

Він сказав, що мені треба обрати собі інше ім’я. Дейзі можуть шукати, і бути Ніколь мені точно не можна. Тож я сказала, що буду Джейд. Хотілося чогось міцнішого за квітку[9].

— Джерело каже, що їй потрібне татуювання на лівому передпліччі, — сказала Ада. — Це завжди була однозначна вимога.

Я хотіла собі тату в тринадцятирічному віці, та Мелані з Нілом були дуже проти.

— Круто, але чому? — тепер спитала я. — В Гілеаді з оголеними руками не ходять. Хто його побачить?

— Ми думаємо, що це для Перлових Дів, — сказала Ада. — Коли вони тебе забиратимуть, шукатимуть саме тату.

— І вони знатимуть, хто я? Про Ніколь і все таке?

— Вони просто виконують інструкції, — мовила Ада. — Нічого не питай, нічого не кажи.

— Яке тату мені зробити? Метелика?

То був жарт, але ніхто не засміявся.

— Джерело сказало, що воно мусить бути таким.

Ада нашвидкуруч накреслила ескіз:

Л

Ю

Б

Б О Г

В

— Я не можу набити собі таке на руці, — сказала я. — Це неправильно.

Таке лицемірство: Ніл був би шокований.

— Може, для тебе неправильно, — заперечила Ада. — Але не для ситуації.

Вона привела свою знайому для татуювання й решти мого перетворення. Вона мала пастельно-зелене волосся і передусім пофарбувала мене в такий самий відтінок. Я була задоволена: мені здавалося, що я стала схожа на небезпечну героїню комп’ютерної гри.

— Початок нівроку, — промовила Ада, оглядаючи результат.

Татуювання було не просто татуюванням, а шрамуванням: опуклі літери. Боліло скажено. Але я намагалася вдавати, що це не так, бо хотіла показати Гартові, що спроможна на це.

Серед ночі мене навідала погана думка. Що, як джерело було фальшиве, щоб обдурити «Мейдей»? Що, як тих важливих документів не існує? Або ж саме джерело було злом? Що, як уся ця історія — пастка, хитрість, аби заманити мене до Гілеаду? Я потраплю туди, а вибратися вже не зможу. Далі буде чимало маршувань з прапорами, хоровим співом і молитвами, величезні мітинги на зразок тих, які я бачила по телевізору, і в центрі всього цього буду я. Крихітка Ніколь повертається туди, де їй місце, алілуя. Усмішка для Гілеад-ТБ.

Вранці за маслянистим сніданком з Адою, Елайджею та Гартом я поділилася з ними цим страхом.

— Ми про це думали, — відповів Елайджа. — Це ризик.

— Щоразу, як уранці встаєш із ліжка, ризикуєш, — сказала Ада.

— Тут ризик серйозніший, — зауважив Елайджа.

— Я ставлю на тебе, — озвався Гарт. — Якщо ти переможеш, це буде дивовижно.

ХІІІ. Садові ножиці

Рукопис з Ардуа-холу

34

Моя читачко, я маю для тебе сюрприз. Для мене це теж було сюрпризом.

Під покривом темряви за допомогою свердла по каменю, плоскогубців та цементної латки я встановила дві камери на батарейках у підніжжі моєї статуї. Завжди вміла поводитися з інструментами. Обережно повернула на місце мох, розмірковуючи над тим, що треба наказати почистити пам’ятник. Мох додає поважності тільки до певної міри. Я вже почала здаватися пухнастою.

Результатів чекала нетерпляче. Добре було б мати неспростовні докази того, як Тітка Елізабет підкладає до моїх кам’яних ніг круто зварені яйця та апельсини, сподіваючись мене дискредитувати. Хоча сама я не грішила ідолопоклонством, те, що інші це робили, погано позначалося на моїй репутації: могли початися розмови про те, що я це толерую, а то й заохочую.

Елізабет могла використати цей наклеп, щоби скинути мене з вершини. Я не мала ілюзій стосовно вірності Командора Джадда: якби вдалося знайти безпечний (для нього) і надійний спосіб, він зрікся б мене, не вагаючись. Мав чималий досвід зречення партнерів.

Отут і чекав сюрприз. Кілька днів активності не було — принаймні такої, про яку варто згадувати, бо я не кажу про трьох зарюмсаних юних Дружин, яким дали доступ на територію завдяки шлюбу з видатними Очима: in toto[10] вони принесли мафін, маленький буханець кукурудзяного хліба і два лимони — зважаючи на катастрофи у Флориді та нашу неспроможність утвердитися в Каліфорнії, лимони нині на вагу золота. Я рада, що мені їх принесли, і візьму від них якомога більше користі: якщо життя дає тобі лимони, роби лимонад. Також я дізнаюся, звідки ці лимони взялися. Немає сенсу намагатися покласти край усій діяльності сірого ринку — Командори мусять мати можливість задовольняти свої маленькі забаганки, — але я, ясна річ, хочу знати, хто що продає і як ввозить. Жінки — лише один із товарів (мені незручно так їх називати, але коли йдеться про гроші, так уже є), які провозять під прикриттям. Може, ввозять лимони, а вивозять жінок? Треба проконсультуватися з моїми джерелами на сірому ринку — їм не до вподоби конкуренція.

Ці сльозливі Дружини хотіли заручитися моїми містичними силами в гонитві за фертильністю, от бідолашні. «Per Ardua Cum Estrus», — декламували вони, наче латина має більший вплив, ніж англійська. Побачимо, чим можна їм зарадити, або радше ким, якщо вже їхні чоловіки виявилися такими слабкими у цій царині.

Але повернімося до сюрпризу. І що ж утрапило на камеру, коли саме займалося на світанок четвертого дня, як не великий червоний ніс Тітки Відали, слідом за яким з’явилися її очі й рот. Друга камера показала більше: на ній були рукавички — от хитрунка! — і з кишені вона дістала яйце та апельсин. Роззирнувшись, аби переконатися, що ніхто не дивиться, вона поклала ці приношення мені до ніг разом із маленьким пластмасовим немовлям. Тоді впустила на підлогу біля статуї хустинку, вишиту лілеями, — загальновідомо, що це моя власність, з проєкту школи Тітки Відали кількарічної давнини, в рамках якого дівчата вишивали набори хустинок для старших Тіток квітками, що символізували їхні імена. У мене — лілеї, у Елізабет — ехінацея, у Гелени — гіацинти, у самої Відали — фіалки; по п’ять хустинок для кожної з нас — чимала кількість вишивки. Та було вирішено, що ця ідея небезпечно близька до читання, тож її згорнули.

І от тепер, розповівши мені, що Елізабет намагається мене підставити, Відала сама підкладає проти мене докази — цей невинний витвір ручної роботи. Де вона взяла хустинку? Гадаю, порпалася у пранні. Сприяла єретичному поклонінню мені. Яке блискуче відкриття! Можеш уявити мою втіху. Будь-який прорахунок моєї головної конкурентки був подарунком долі. Я відклала знімки для можливого подальшого використання — бажано завжди зберігати будь-які обрізки і на кухні, й усюди — і стала чекати розвитку подій.

Скоро моїй шановній колезі-Засновниці Елізабет розкажуть, що Відала звинуватила її у зраді. Може, й Гелену теж додати? Якщо треба принести жертву, кого з них краще позбутися? Кого найлегше буде поглинути за потреби? Як мені найкращим чином налаштувати одну проти одної учасниць цього тріумвірату, готових скинути мене, щоби потім знищити їх поодинці? І де насправді стоїть Гелена стосовно мене? Вона піде за модою, у що б ця мода не вилилася. З нас трьох вона завжди була найслабша.

Я наближаюся до поворотного моменту. Колесо Фортуни обертається, мінливе, немов місяць. Скоро ті, хто був унизу, рушать нагору. І навпаки, авжеж.

Я проінформую Командора Джадда про те, що Крихітка Ніколь, яка вже стала юною дівчиною, нарешті майже у мене в руках і скоро можна буде заманити її до Гілеаду. Ці мої «майже» і «можна» триматимуть його в напруженні. Він буде більш ніж у захваті, бо ж давно усвідомив пропагандистську цінність репатріації Крихітки Ніколь. Я скажу, що план уже розроблено, та я поки що не ділитимуся ним: розрахунки дуже тонкі, необачне слово, сказане в неправильному місці, може все зіпсувати. До справи залучені Перлові Діви, вони під моїм контролем як частина особливої жіночої сфери, в яку чоловікам з їхніми важкими руками краще не втручатися — так я скажу, хитро наставляючи на нього пальця. І прощебечу:

— Скоро приз буде ваш. Довіртеся мені.

Він засяє:

— Тітко Лідіє, це ж так добре…

«Надто добре, аби бути правдою, — ось що я подумаю. — Надто добре для цього світу. Добро, стань моїм злом».

Щоб ти розуміла, як зараз розгортаються події, я розповім тобі маленьку історію. Інцидент, який свого часу пройшов майже непоміченим.

Дев’ять років тому чи десь так — того самого року, коли було відкрито мою статую, хоча й в іншу пору, — я сиділа у своєму кабінеті, прораховувала лінії крові для потенційного шлюбу, коли мене перебила поява Тітки Ліз із її тремтливими віями й претензійною зачіскою — модифікацією французької мушлі. Коли її завели до мене, вона знервовано заламувала руки; мені аж соромно стало за таку драму.

— Тітко Лідіє, мені дуже прикро, що я відбираю у вас дорогоцінний час… — почала вона.

Вони всі так кажуть, але нікого це не спиняє. Я усміхнулася, сподіваючись, що виходить не надто загрозливо.

— У чому проблема? — спитала.

Є стандартний набір проблем: ворожнеча Дружин, бунтівні дочки, Командори, невдоволені запропонованим вибором Дружин, Служниці-втікачки, Народження, де щось пішло не так. Час від часу — зґвалтування, яке жорстоко карається, якщо ми вирішуємо зробити це публічно. Або ж убивство: він убиває її, вона вбиває його, вона вбиває її, і — зрідка — він убиває його. В Еконокласі може розгулятися ревнива лють, що змусить махати ножами, але серед обраних чоловічі убивства радше метафоричні — ніж у спину.

У нудні дні я ловлю себе на тому, що прагну чогось оригінального на кшталт справи про канібалізм, а тоді сама собі дорікаю: «Обережніше з бажаннями!» У минулому я бажала різних речей і отримала їх. «Якщо хочеш розсмішити Бога, поділися з ним своїми планами», — так колись говорили. Хоча в наш час сама думка про Божий сміх сусідить із єрессю. Бог став надзвичайно серйозним типом.

— Серед учениць уроків дошлюбної підготовки в «Коралах» сталася нова спроба самогубства, — сказала тітка Ліз, заправляючи пасмо волосся, що випало із зачіски. Вона зняла незграбний бабусин головний убір, який ми всі змушені носити на людях, аби не запалювати пристрасті в чоловіках, хоча сама ідея, що якийсь чоловік може запалати пристрастю через Тітку Ліз з її виразним, але страшенно зморшкуватим профілем або через мене, із сивіючим дахом та тілом, схожим на мішок картоплі, була така сміховинна, що й говорити годі.

Тільки не самогубство, тільки не знову. Але Тітка Ліз сказала «спроба», тож суїцид не вдався. У разі вдалого самогубства влаштовується розслідування, і всі показують пальцями на Ардуа-хол. Звичайне звинувачення — поганий вибір пари. Ми відповідальні за перший зріз, бо тільки ми маємо інформацію про лінії крові. Однак стосовно доцільності думки розходяться.

— Що цього разу? Передозування пігулками від тривожності? Якби ж Дружини не розкидали ці пігулки там, де їх може дістати будь-хто! І ще опіати. Така спокуса… Чи вона намагалася повіситися?

— Не повіситися, — сказала Тітка Ліз. — Вона хотіла перерізати собі зап’ястки садовими ножицями. Я ними квіти підрізаю.

— Це принаймні відверто. Що було далі?

— Ну, поріз виявився не дуже глибокий. Хоча було багато крові й певна кількість… гамору.

— А… — Під гамором вона мала на увазі вереск — так нежіночно… — А далі?

— Я викликала парамедиків, вони дали їй заспокійливе і відвезли до лікарні. Потім я повідомила належні органи влади.

— Правильно. Хранителів чи Очі?

— Усіх потроху.

Я кивнула.

— Схоже, ви впоралися найкращим чином. Тож стосовно чого ви хотіли порадитися?

Тітка Ліз спочатку засяяла, бо я її похвалила, та вираз щастя на її обличчі швидко змінила глибока стурбованість.

— Вона каже, що знову це зробить, якщо… якщо план не зміниться.

— План не зміниться?

Я знала, що мається на увазі, але краще розставити всі крапки над «і».

— Якщо весілля не буде скасовано, — відповіла Тітка Ліз.

— У нас є психологи, — зауважила я. — Вони виконали свою роботу?

— Намагалися вжити всіх звичних заходів, але марно.

— Їй погрожували крайніми заходами?

— Вона каже, що не боїться смерті. Життя викликає в неї протест. За цих обставин.

— Вона проти конкретного кандидата чи шлюбу загалом?

— Загалом, — відповіла Тітка Ліз. — Попри всі переваги.

— Квітникарство її не спокусило? — сухо запитала я. Тітка Ліз надто з ним носиться.

— На жаль, ні.

— А перспективи народити дитину?

Це я могла зрозуміти з таким рівнем смертності — переважно серед немовлят, але й серед матерів також. Трапляються ускладнення, особливо коли діти неправильно сформовані. Нещодавно одне народилося без рук — це сприйняли як негативне зауваження Бога в бік матері.

— Ні, справа не в дітях, — сказала Тітка Ліз. — Вона каже, що любить дітей.

— Що тоді?

Мені хотілося змусити її все видати: Тітці Ліз корисно буде хоч раз зіштовхнутися з реальністю. Вона забагато часу проводить, порпаючись у пелюстках.

Тітка знову почала крутити пасмо волосся.

— Я не хотіла б цього говорити, — опустила вона погляд.

— Кажіть, — спонукала я. — Ви мене не шокуєте.

Тітка Ліз помовчала, зашарілася, відкашлялася.

— Що ж. Справа у пенісах. У неї щось на зразок фобії.

— Пеніси, — замислено повторила я. — Знову вони.

Це часта причина спроб самогубства серед молодих дівчат. Я подумала, що нам варто змінити освітню програму: менше залякування, менше кентавроподібних плюндрувальників та чоловічих геніталій, що вибухають вогнем. Але якщо ми зробимо наголос на теоретично можливій насолоді від сексу, це майже неодмінно призведе до цікавості й експериментів, наслідки яких відомі — моральне падіння та публічне побиття камінням.

— Можливо, якщо показати їй предмет страху, це покладе йому край? Хай сприймає його як прелюдію до дітей.

— Жодного сенсу, — твердо відповіла Тітка Ліз. — Уже пробували.

— Жіноче підкорення як випробування від початку Творення?

— Пробували усе можливе.

— Позбавлення сну та цілодобову молитву під постійним наглядом?

— Вона непохитна. А ще каже, що має покликання до вищої служби, хоча відомо, що вони часто використовують цю відмовку. Та я сподівалася, що ми… що ви…

Я зітхнула.

— Немає сенсу знищувати юне жіноче життя без причини. Вона зможе навчитися писати й читати? Достатньо розумна?

— О, так. Навіть трохи занадто, — відповіла Тітка Ліз. — Занадто багата уява. Гадаю, так воно й вийшло з тими… тими штуками.

— Так, уявні пеніси можуть вийти з-під контролю, — зауважила я. — Починають жити власним життям.

Я замовкла. Тітка Ліз нервувала.

— Візьмемо її на випробувальний термін, — нарешті озвалася я. — Дамо їй пів року й подивимося, чи здатна вона до навчання. Як ви знаєте, нам треба поповнювати наші ряди тут, в Ардуа-холі. Старе покоління не житиме вічно. Але діяти слід обачно. Одна слабка ланка…

Я знаю цих надміру гидливих дівчат. Немає сенсу їх змушувати: вони не спроможні прийняти тілесну реальність. Навіть після шлюбної ночі вони скоро звисатимуть з люстри чи лежатимуть у комі під трояндовим кущем, проковтнувши всі пігулки, які знайдуть у домі.

— Дякую, — мовила Тітка Ліз. — Було б так прикро…

— Втратити її? Ви про це?

— Так.

Вона була м’якосерда, саме тому її й призначили на складання букетів і всіляке таке. У колишньому житті вона була професоркою французької літератури вісімнадцятого століття, дореволюційної епохи. Викладання дошлюбної підготовки в «Коралах» — найближчий аналог салону, який вона коли-небудь матиме.

Я намагаюся пропонувати заняття відповідно до кваліфікації. Так краще, а я завзято пропагую краще. За браком найкращого.

Так ми тепер і живемо.

Тож я мусила втрутитися у справу цієї дівчини, Беки. Мені завжди корисно від початку виявляти особисту зацікавленість, коли ці дівчата-самогубки заявляють, що хочуть до нас приєднатися.

Тітка Ліз привела її до мого кабінету: худа, гарненька на витончений лад, великі блискучі очі, пов’язка на лівому зап’ястку. Вона досі була вбрана у зелений одяг майбутньої нареченої.

— Заходь, — звернулася я до неї. — Я не кусаюся.

Дівчина здригнулася, наче сумнівалася в цьому.

— Можеш узяти цей стілець, Тітка Ліз буде поряд із тобою.

Вона нерішуче присіла, скромно звівши коліна, склавши на них руки. Недовірливо дивилася на мене.

— Тож ти хочеш стати Тіткою, — почала я. Вона кивнула. — Це привілей, не право. Гадаю, це тобі зрозуміло. І це не винагорода за твою дурну спробу обірвати власне життя. То була помилка і образа Бога. Я впевнена, що це не повториться, якщо ми приймемо тебе.

Вона хитає головою, з’являється сльоза, яку вона не витирає. Чи то показна сльоза, спроба мене вразити?

Я попросила Тітку Ліз зачекати в коридорі. Тоді почала балаканину: Бека отримала другий шанс на життя, але ми обидві маємо бути впевнені, що це правильний для неї шлях, бо ж життя Тітки годиться не для всіх. Вона мусить пообіцяти, що слухатиметься наказів старших, мусить вдатися до непростого навчання і виконуватиме повсякденну роботу, яку їй доручать; щовечора й щоранку вона мусить молитися, щоби Бог її настановив. Тоді, через шість місяців, якщо це справді її вибір і якщо нас задовольнить її прогрес, вона складе присягу в Ардуа-холі, зречеться інших можливих шляхів і навіть тоді буде всього лише Тіткою-Претенденткою, до вдалого завершення закордонної місії Перлової Діви — ще кілька років. Чи готова вона на все це?

— О, так! — сказала Бека.

Вона така вдячна! Готова зробити все, чого від неї вимагають. Ми врятували її від… від… Вона запнулася, зашарілася.

— Дитя моє, з тобою раніше сталося нещастя? — запитала я. — Щось, пов’язане з чоловіками?

— Я не хочу про це говорити. — Вона зблідла ще сильніше.

— Боїшся покарання? — Кивок. — Мені можна сказати. Я чула чимало неприємних історій. І справді розумію дещо з того, що ти пережила.

Та вона все одно відмовлялася, і я не тиснула на неї.

— Божі млини повільно мелють, — зауважила я. — Але надзвичайно дрібно.

— Перепрошую?

Бека була збентежена.

— Я маю на увазі: хто б то не був, з часом він дістане покарання за свою поведінку. Не думай про це. Тут, з нами, ти будеш у безпеці. Він більше ніколи не потурбує тебе. — Ми, Тітки, діємо в таких випадках непомітно, але все ж діємо. — Що ж, сподіваюся, ти доведеш, що гідна моєї довіри.

— О, так, — відповіла дівчина. — Я буду гідна.

Усі вони спочатку такі — розм’яклі від полегшення, жалюгідні від страху, розпростерті. Звісно, з часом це може змінитися: були в нас і ренегатки, і вислизання з будівлі до нерозумних Ромео, були втечі з непослуху. Такі історії зазвичай невесело закінчуються.

— Тітка Ліз проведе тебе й видасть нову форму, — мовила я. — Завтра буде твій перший урок читання, почнеш учити наші правила. Але маєш обрати собі нове ім’я зі списку варіантів. Тепер іди. Завтра буде перший день решти твого життя.

Я говорила якомога бадьоріше.

— Безмежно дякую вам, Тітко Лідіє! — вигукнула Бека. Очі її аж світилися. — Я така вдячна!

Я холодно всміхнулася.

— Рада це чути, — сказала і була насправді рада. Я ціную вдячність, люблю зберігати її на чорний день. Ніколи не знаєш, коли вона може стати в пригоді.

Подумала про те, що кличуть багатьох, та мало кого обирають. Хоча для Ардуа-холу це було неправдою: мало кому з покликаних відмовляли. Авжеж, Беку ми мали залишити. Це була зламана квітка, та за належного догляду вона розцвіте.

— Зачиниш за собою двері.

Вона майже вилетіла з кімнати. Яка ж молода, яка жвава! Яка зворушливо невинна. Чи була я колись такою? Не могла пригадати.

XIV. АРДУА-ХОЛ

Розшифрування показань свідка 369А

35

Після того як Бека розрізала собі руку ножицями, залила кров’ю білі хризантеми й поїхала до лікарні, я за неї дуже хвилювалася: чи вона оклигає, чи її покарають? Але осінь, а за нею й зима настали й спливли, а звістки від неї так і не було. Навіть наші Марфи нічого не чули про те, що могло з нею статися.

Шунаміт сказала, що Бека просто намагалася таким чином привернути до себе увагу. Я не погодилася, і, боюся, це спричинило холодок між нами протягом решти навчання.

Настала весна, і Тітка Габбана повідомила, що Тітки обрали трьох кандидатів на розгляд Поли й Командора Кайла. Вона відвідала наш дім, показала їхні знімки, зачитала зі свого записника їхні біографії й кваліфікацію, а Пола з Командором Кайлом слухали і кивали. На цьому етапі я мала роздивитися світлини й послухати, але сказати нічого не могла. У мене був тиждень на роздуми, і Тітка Габбана запевнила, що мої бажання, звісно ж, буде взято до уваги. На це Пола всміхнулася:

— Авжеж!

Я промовчала.

Першим кандидатом був Командор, навіть старший за Командора Кайла. У нього був червоний ніс, трохи лупаті очі — Тітка Габбана сказала, що це ознака сильної особистості, людини, яка буде надійним захисником і підтримкою для Дружини. Він мав білу бороду і начебто обвислі щоки під нею, а може, й друге підборіддя — складки шкіри. Був одним із перших Синів Якова, а отже, був винятково побожний і важливий для раннього етапу становлення Республіки Гілеад. Насправді подейкували, що він входив до групи, яка стояла за нападом на морально прогнилий Конгрес колишніх Сполучених Штатів. У нього вже було кілька Дружин (на жаль, вони померли), і до нього були приписані п’ять Служниць, але дітей він поки що не мав.

Його звали Командор Джадд, хоча я не певна, чи із цієї інформації буде якась користь, якщо ви захочете встановити його справжню особистість, оскільки провідні Сини Якова часто змінювали імена на стадіях таємного планування Гілеаду. Тоді я про ці зміни нічого не знала, дізналася згодом завдяки Генеалогічним архівам ліній крові в Ардуа-холі. Та навіть тоді справжнє ім’я Джадда було приховане.

Другий кандидат був молодший і худіший. Мав загострену на потилиці голову й навдивовижу великі вуха. Тітка Габбана сказала, що він уміє давати лад цифрам і взагалі інтелектуал: це не завжди бажана риса, особливо для жінок, але у чоловіків цілком прийнятна. У них із колишньою Дружиною, яка померла у лікарні для психічно стражденних, була одна дитина, але бідолашне маля відійшло ще до року.

Ні, то не було Не-дитя, пояснила Тітка Габбана, і під час народження все було гаразд. Причиною смерті став ранній рак, випадки якого тривожно почастішали.

Третьому, молодшому сину Командора рангом нижче, було всього лиш двадцять п’ять. У нього було багато волосся, але товста шия й близько посаджені очі. Тітка Габбана назвала його не таким перспективним кандидатом, як двоє попередніх, але родина з великим захватом ставилася до можливості цього союзу, тож нова рідня мене дуже цінуватиме. Це було доволі важливо, адже вороже налаштовані родичі чоловіка могли зробити життя нестерпним, постійно критикуючи й завжди стаючи на його бік.

— Не поспішай із рішенням, Аґнес, — сказала Тітка Габбана. — Поміркуй. Твої батьки прагнуть для тебе щастя.

Це була добра думка, але хибна: вони не щастя мені хотіли, а щоб я була деінде.

Коли я лягла спати тієї ночі, три знімки чоловіків-кандидатів плавали у темряві в мене перед очима. Я уявляла кожного з них на собі (бо ж там їм і бути) і те, як вони намагаються встромити свій огидний відросток у моє скам’яніле, холодне тіло.

Мені стало цікаво, чому я уявляла своє тіло холодним, наче камінь. А тоді зрозуміла: це тому, що тоді я буду вже мертва. Така само бліда й безкровна, як бідолашна Кайлова, розрізана, аби дістати дитя, а тоді незворушна, загорнута в простирадло, з німим поглядом. У мовчанні й непорушності була певна влада.

36

Я думала про втечу з дому, але як це зробити, куди піти? Географії я не знала: у школі ми її не вивчали, бо власного району нам мало б вистачати — що ще Дружині потрібно? Я навіть не знала, чи великий Гілеад. До яких пір він простягається, де закінчується? Поставали практичні запитання: як мені подорожувати, що їсти, де спати? І якщо я втечу, чи зненавидить мене Бог? Мене ж, ясна річ, переслідуватимуть? Чи завдам я страждань іншим, як та наложниця, розрубана на дванадцять частин?

Світ кишів чоловіками, яких точно мали спокушати дівчата, що заблукали за межами своєї території, — для них такі дівчата були аморальними. Можливо, я пройшла б один квартал, перш ніж мене роздерли б на шматки, забруднили, перетворивши на купку зів’ялих зелених пелюсток.

Тиждень, даний мені для обрання чоловіка, закінчувався. Пола з Командором Кайлом віддавали перевагу Командорові Джадду: він був найвпливовіший. Вони влаштували цілу виставу, аби переконати мене, бо ж добра воля нареченої була всім на краще. Подейкували, що деякі весілля на вищому рівні проходили невдало: ридання, зомлівання, ляпаси від матері нареченої. Я якось підслухала балачки Марф про те, що перед деякими весіллями застосовувалися уколи заспокійливих. Дозу треба було розраховувати ретельно: якщо наречена трохи спотикалася й говорила нечітко, це можна було списати на емоції, бо ж одруження — страшенно важливий момент в житті дівчини, але церемонія, на якій наречена була непритомна, вважалася недійсною.

Було зрозуміло, що мене видадуть за Командора Джадда, хочу я того чи ні. Ненавиджу я це чи ні. Та я тримала огиду при собі й прикидалася, що роздумую. Як я вже говорила, я навчилася грати роль.

— Подумай, який ти матимеш статус, — переконувала Пола. — Краще й не придумаєш.

Командор Джадд був немолодий і не вічний, і хоч вона, звісно ж, цього не бажала, я, дуже ймовірно, житиму значно довше за нього, а по його смерті стану вдовою, тож матиму значно більшу свободу у виборі наступного чоловіка. Подумати лиш, яка це перевага! Авжеж, родичі чоловічої статі, включно з родичами за шлюбом, відіграють свою роль у цьому виборі.

Тоді Пола пробігалася по двох інших кандидатах, принижуючи їхні зовнішність, характер та становище в житті. Вона могла не старатися так: вони обидва були мені огидні.

Тим часом я розмірковувала про те, що ще можу зробити. Були французькі садові ножиці на зразок тих, якими скористалася Бека, але Пола тримала їх у сараї, під замком. Я чула про дівчину, яка повісилася на паску від халата, аби уникнути весілля. Віра розповідала мені про це минулого року, а інші Марфи робили журні обличчя й хитали головами.

— Самогубство — то провал віри, — прорекла Зілла.

— Усе паскудить, — додала Роза.

— Така пляма на всю родину! — бідкалася Віра.

Був відбілювач, але його тримали на кухні, як і ножі, а Марфи — не дурні й дуже сторожкі — знали про мій відчай. Вони взялися закидати мене афоризмами на зразок «Нема лиха без добра» чи «Що міцніша шкаралупа, то солодший горішок» і навіть «Діаманти — кращі друзі дівчини». Роза навіть промовила якось начебто сама до себе: «Якщо вже помер, то це назавжди», — зиркаючи на мене краєм ока.

Не було сенсу просити Марф, навіть Зіллу, мені допомогти. Хай як вони мене жаліли, хай як бажали мені добра, впливу не мали жодного.

Наприкінці тижня було оголошено про мої заручини з Командором Джаддом, як від початку й планувалося. Він заявився до нас додому в повному однострої, з медалями, потиснув руку Командорові Кайлу, кивнув Полі й усміхнувся моїй маківці. Пола підійшла до мене, стала позаду, обвила мою спину рукою й легенько поклала долоню мені на талію. Раніше вона ніколи так не робила. Невже думала, що я спробую втекти?

— Добривечір, Аґнес, люба, — промовив Командор Джадд.

Я зосередилася на його медалях: легше було дивитися на них, аніж на нього.

— Можеш сказати «добрий вечір», — неголосно пробурмотіла Пола, злегка вщипнувши мене тією рукою, що була в мене за спиною. — «Добрий вечір, сер».

— Добрий вечір, — спромоглася прошепотіти я. — Сер.

Командор пішов у наступ, склавши обличчя в обвислу усмішку, і приземлився ротом на моє чоло в невинному поцілунку. Вуста в нього були неприємно теплі й відірвалися від мене із цмаканням. Я уявила, як він усмоктав крихітний шматочок мого мозку через шкіру. Ще тисяча таких поцілунків — і в черепі у мене нічого не залишиться.

— Сподіваюся, люба, я зроблю тебе дуже щасливою, — мовив він.

Я відчувала запах його подиху: суміш алкоголю, м’ятного ополіскувача, як у дантиста, та гнилих зубів. Прийшов непроханий образ шлюбної ночі: велетенська матово-біла крапля рухалася до мене в сутінках невідомої кімнати. Вона мала голову, та не обличчя — тільки ротовий отвір, як у п’явки. Десь посередині у повітря випинався третій мацак. Воно дійшло до ліжка, де я лежала, паралізована жахом і теж гола — Шунаміт казала, що треба бути голою хоча б частково. Що далі? Я заплющила очі, прагнучи прогнати це видиво, тоді знову розплющила.

Командор Джадд відсторонився, проникливо дивлячись на мене. Чи я здригнулася, поки він мене цілував? Намагалася стриматися. Пола вщипнула мене сильніше. Я знала, що мушу сказати щось на зразок «Дякую», чи «Я теж сподіваюся», чи «Авжеж, зробите», але не могла. Відчувала нудоту: що, як я просто зараз блювону на килим? Оце був би сором.

— Вона надзвичайно скромна, — процідила крізь зуби Пола, скоса дивлячись на мене.

— Це чарівна риса, — зауважив Командор Джадд.

— Можеш іти, Аґнес Джемаймо, — мовила Пола. — Твій батько та Командор мають дещо обговорити.

Тож я рушила до дверей. В голові трохи паморочилося.

— Вона здається слухняною, — почула я голос Командора Джадда, виходячи з кімнати.

— О, так, — сказала Пола. — Вона завжди була чемною дитиною.

Якою ж брехухою вона була! Знала-бо, яка лють кипить у мені.

Трійця організаторок весілля — Тітка Лорна, Тітка Сара Лі й Тітка Бетті — знову повернулися — цього разу, щоб зняти мірки для весільної сукні: вони принесли ескізи. Мене попросили сказати, яка сукня мені подобається найбільше. Я вказала на першу, що втрапила мені під руку.

— Вона здорова? — м’яко спитала Полу Тітка Бетті. — Має втомлений вигляд.

— Це для них сповнений емоцій час, — відповіла Пола.

— О, так, — погодилася Тітка Бетті. — Стільки емоцій!

— Накажіть Марфам приготувати їй щось заспокійливе, — запропонувала Тітка Лорна. — Наприклад, ромашковий чай. Або седативне.

На додачу до сукні я мала отримати нову спідню білизну й спеціальну нічну сорочку для шлюбної ночі, з бантиками спереду — так легко розв’язуються, наче на подарунковій упаковці.

— Не знаю, для чого нам перейматися оборками, — сказала Пола повз мене до Тіток. — Вона їх не оцінить.

— Це ж не вона на них дивитиметься, — відповіла Тітка Сара Лі несподівано прямо. Тітка Лорна здавлено пирхнула.

Весільна сукня мала бути «класична», як висловилася Тітка Сара Лі. Класика була найкращим вибором: на її думку, чіткі лінії мають дуже елегантний вигляд. Вуаль із простим віночком зі штучних пролісків та незабудок. Виготовлення штучних квітів було одним з ремесел, до яких заохочували Еконожин.

Мереживне оздоблення викликало приглушену суперечку: додати його, як радила Тітка Бетті, бо це гарно, або ж відмовитись як від зайвини, що було краще, на думку Поли, позаяк краса тут була не головною. З несказаного: головним було закінчити із цим і перевести мене в розряд її минулого, де я лежатиму, ні на що не реагуючи, мов свинець, і перестану бути вибухонебезпечною. Ніхто не зможе сказати, що вона не виконала свого обов’язку Дружини Командора й гідної громадянки Гілеаду.

Саме весілля відбудеться, щойно сукня буде готова, тож безпечно було планувати його через два тижні від того дня. Тітка Сара Лі спитала, чи знає Пола імена гостей, яких вона хотіла б запросити. Вони удвох пішли на перший поверх укладати список: Пола називатиме імена — Тітка Сара Лі їх записуватиме. Тітки підготують і доставлять усні запрошення особисто. То була одна з їхніх ролей — приносити отруйні звістки.

— Ти в захваті, еге ж? — мовила Тітка Бетті, поки вони з Тіткою Лорною збирали ескізи, а я знову вдягалася. — За два тижні матимеш свій власний будинок!

Було в її голосі щось заздрісне — сама вона ніколи не матиме будинку, — та я не звернула на це уваги. Думала: «Два тижні». Мені залишилося нещасних чотирнадцять днів на цій землі. Як їх провести?

37

Дні минали, і я все більше поринала у відчай. Де ж вихід? Я не мала зброї чи смертельних ліків. Пригадала історію, яку в школі поширювала Шунаміт, — про чиюсь Служницю, яка випила рідину для чищення труб.

— Вся нижня половина її обличчя облізла! — з утіхою прошепотіла Шунаміт. — Просто… розчинилася! З шипінням!

Я їй тоді не повірила, хоча вірила зараз.

Ванна, повна води? Але я відпльовуватимусь, захлинатимусь і хапатиму повітря, а камінь до ніг у ванній не прив’яжеш, не те що в озері, річці чи морі. Але дістатися до озера, річки чи моря я ніяк не могла.

Може, доведеться пережити церемонію, а тоді вбити Командора Джадда в шлюбну ніч. Штрикнути спочатку його в шию попередньо викраденим ножем, а тоді себе. Доведеться відпирати з простирадл чимало крові. Але ж не я їх пратиму. Я уявила розпач на обличчі Поли, коли вона увійде до кімнати-бійні. Справжня різанина. І можна розпрощатися із соціальним статусом.

Авжеж, ці сценарії були просто фантазіями. Плетучи це павутиння, я знала, що ніколи не зможу вкоротити собі віку чи когось убити. Пригадувала несамовитий вираз на обличчі Беки, коли вона розрізала собі зап’ясток: вона була серйозна, справді готова померти. Вона мала силу, якої не мала я. Мені годі було й мріяти про таку рішучість.

Вночі, засинаючи, я фантазувала про дивовижну втечу, та всі сценарії вимагали сторонньої допомоги, а хто міг мені допомогти? Це мав бути хтось незнайомий: рятівник, вартовий прихованих воріт, хранитель таємного пароля. Коли я прокидалася вранці, все це здавалося неможливим. Я все прокручувала в голові: що робити, що робити? Була ледве здатна думати, їсти.

— Нервує перед весіллям, благослови, Боже, її душу, — мовила Зілла.

Я справді хотіла отримати благословення душі, але не бачила для цього способів.

Коли лишалося всього три дні, до мене прийшла несподівана гостя. Зілла піднялася до моєї кімнати й покликала мене вниз.

— До тебе прийшла Тітка Лідія, — сказала вона стишено. — Удачі. Ми всі тобі її зичимо.

Тітка Лідія! Головна Засновниця, портрет у золотій рамі в кожній класній кімнаті, довершена Тітка — вона прийшла до мене? Що я накоїла? Спускаючись сходами вниз, я тремтіла.

Поли не було, і це була удача, хоча, познайомившись із Тіткою Лідією ближче, я збагнула, що удача тут ні до чого. Тітка Лідія сиділа на канапі у вітальні. Вона була дрібніша, ніж на похороні Кайлової, але це, можливо, тому, що я виросла. Вона насправді усміхнулася до мене зморшкуватою жовтозубою усмішкою.

— Аґнес, люба, — мовила вона. — Я подумала, що ти захочеш дізнатися новини про свою подругу Беку.

Я відчувала таке благоговіння, що насилу могла говорити.

— Вона померла? — прошепотіла я з важким серцем.

— Зовсім ні. Вона щаслива й здорова.

— То де вона? — спромоглася затинаючись спитати я.

— В Ардуа-холі, з нами. Вона воліє стати Тіткою, тож зараз поповнила ряди Претенденток.

— О, — промовила я.

Сходило світло, відчинялися двері.

— Не всі дівчата створені для шлюбу, — провадила далі Тітка Лідія. — Для декого це просто марнування потенціалу. Дівчина чи жінка може виконати Божий план в інший спосіб. Маленька пташечка розповіла мені, що ти можеш бути із цим згодна.

Хто їй розповів? Зілла? Вона відчувала, наскільки страшенно я нещаслива.

— Так, — погодилася я.

Можливо, це була відповідь на мої давні молитви до Тітки Лідії, яку я нарешті отримала, хоча й не так, як сподівалася.

— Бека відчула поклик до вищого служіння. Якщо ти теж маєш таке покликання, ще є час про нього розповісти.

— Але як я… Я не знаю, як…

— Не можна, аби хтось бачив, як я прямо пропоную такий розвиток подій, — сказала вона. — Це суперечитиме первинному батьківському праву влаштувати шлюб своєї дочки. Покликання може перевершити право батька, але ти перша мусиш звернутися до нас. Підозрюю, Тітка Есті буде рада тебе вислухати. Якщо поклик виявиться достатньо сильним, ти знайдеш спосіб зв’язатися з нею.

— А як же Командор Джадд? — полохливо спитала я.

Він був такий могутній: якщо я втечу з весілля, він, звісно ж, розлютиться.

— О, в Командора Джадда завжди чимало варіантів, — відповіла Тітка Лідія з виразом обличчя, якого я не зрозуміла.

Наступним завданням було знайти шлях до Тітки Есті. Я не могла прямо заявити про свій намір — Пола спинила б мене. Замкнула б у моїй кімнаті, накачала пігулками. Вона була одержима цим шлюбом. Я говорю про одержимість свідомо: заради нього вона ризикувала власною душею. Хоча згодом я дізналася, що її душа вже палала пекельним полум’ям.

На наступний день після візиту Тітки Лідії я прийшла до Поли з проханням. Хотіла поговорити з Тіткою Лорною про свою весільну сукню — було вже дві примірки, і знову щось перешивали. Я хотіла, щоб у цей особливий день усе було досконало, так я сказала. Й усміхнулася. Мені здавалося, що сукня схожа на абажур, але за планом я мала здаватися радісною і вдоволеною.

Пола гостро глянула на мене. Сумніваюся, що вона повірила моїй усмішці. Та навіть якщо я прикидалася, їй було на руку, поки вона й далі отримувала, що хотіла.

— Мене тішить, що ти цим цікавишся, — сухо зауважила вона. — Добре, що Тітка Лідія тебе відвідала.

Звісно ж, вона про це чула, хоча й не знала, про що йшлося насправді.

Але не варто запрошувати до нас Тітку Лорну, так вона сказала. Це незручно, і я мала б про це знати — треба замовляти їжу, займатися квітами; Пола просто не може марнувати час на цей візит.

— Тітка Лорна зараз удома в Шунаміт, — мовила я.

Знала про це від Зілли: Шунаміт теж скоро мала вийти заміж. Пола відповіла, що в такому разі наш Хранитель може мене відвезти. Я відчула, як закалатало серце, частково з полегшенням, частково від страху: тепер доведеться здійснювати свій ризикований план.

Звідки Марфи знали, хто де? Їм не дозволяли мати Компумови, отримувати листи вони не могли. Певно, дізнавалися від інших Марф, хоча, можливо, й від самих Тіток, і від деяких Дружин. Тітки, Марфи, Дружини: попри те, що вони часто були заздрісні й прикрі, могли навіть ненавидіти одна одну, новини мандрували між ними, наче невидимим павутинням.

Пола викликала нашого водія-Хранителя й проінструктувала його. Я так і думала, що вона буде рада випхати мене з дому: моє нещастя, певно, мало кислий запах і дратувало її. Шунаміт казала, що до теплого молока дівчат, які мають скоро стати до шлюбу, додають таблетки щастя, але до мого ніхто нічого не клав.

Я сіла на заднє сидіння автомобіля, поки наш Хранитель тримав для мене дверцята. Глибоко вдихнула, відчуваючи наполовину жах, наполовину приємне збудження. Що, як моя спроба всіх обдурити провалиться? А що, як вона виявиться вдалою? В будь-якому разі я прямувала до чогось невідомого.

Я справді поговорила з Тіткою Лорною, яка справді була вдома у Шунаміт. Шунаміт сказала, що дуже рада мене бачити, а коли ми будемо одружені, зможемо постійно відвідувати одна одну! Вона поспіхом провела мене досередини, аби я побачила її весільну сукню й почула все про чоловіка, якого вона скоро матиме: Шунаміт хихочучи прошепотіла, що він схожий на коропа, зі скошеним підборіддям та виряченими очима, але має середній ранг серед Командорів.

«Хіба це не захопливо?!» — озвалася я. Помилувалася сукнею, що була, як я сказала Шунаміт, значно моднішою за мою. Вона засміялася і зауважила, що, за чутками, я виходжу практично за Бога, мій новий чоловік — така важлива персона… Хіба ж мені не пощастило? Я опустила очі долі й сказала, що сукня в неї все одно краща. Вона цим потішилася і проторохтіла, що певна: ми обидві пройдемо цю частину із сексом без метушні. Слідуватимемо вказівкам Тітки Ліз, думатимемо про впорядкування квітів у вазі, й усе швидко скінчиться, а тоді, можливо, народимо справжніх діточок, самі, без Служниць. Вона спитала, чи не хочу я вівсяного печива, і відправила по нього Марфу. Я скуштувала одне, хоч і не була голодна.

Сказала, що довше лишитися не можу, бо ж удома стільки роботи… Але чи не можна мені зустрітися з Тіткою Лорною? Вона виявилася в одній із кімнат через коридор, сліпала над своїми записами. Я попросила її додати щось до моєї сукні — білий бантик чи оборку, не пам’ятаю. Попрощалася із Шунаміт, подякувала за печиво і ще раз сказала, що в неї дуже мила сукня. Вийшла з головного входу, радісно махаючи рукою на прощання, як чемна дівчинка, і пішла до автомобіля.

Після того, ледь стримуючи калатання серця, спитала нашого водія, чи не проти він зупинитися біля моєї старої школи, бо я хочу подякувати своїй колишній учительці, Тітці Есті, за все, чого вона мене навчила.

Хранитель притримував для мене задні дверцята. Він із підозрою насупився.

— Я не отримував таких указівок.

Я усміхнулася, сподіваючись, що вийде чарівно. Обличчя здавалося жорстким, наче було вкрите клеєм, що швидко тверднув.

— Немає жодної загрози, — мовила я. — Дружина Командора Кайла не буде проти. Тітка Есті ж Тітка! Її робота — дбати про мене!

— Ну, не знаю… — невпевнено протягнув він.

Я подивилася на нього знизу вгору. Раніше ніколи не звертала на нього уваги, бо ж бачила переважно ззаду. Цей чоловік мав форму торпеди — широкий посередині, вузький зверху. Голився він неакуратно, мав щетину й подразнення.

— Я скоро вийду заміж, — сказала я. — За дуже могутнього Командора. Могутнішого за Полу… за Дружину Командора Кайла.

Трохи помовчала, щоб до нього дійшло, а тоді, як не соромно сказати, легенько поклала руку на його долоню, що тримала дверцята.

— Я подбаю про те, щоб ти отримав винагороду.

Він здригнувся, зарум’янився.

— Ну що ж… — промовив, хоча й без усмішки.

Я подумала: «То це так жінки влаштовують свої справи…» Якщо готові підлещуватися й брехати, відмовлятися від своїх слів. Я була сама собі огидна, але, як бачите, мене це не спинило, тож я знову всміхнулася, трішки підняла поділ спідниці й показала литки, втягуючи ноги до автівки.

— Дякую, — зронила. — Ти не пошкодуєш.

Він відвіз мене до старої школи, як я й просила, поговорив із Янголами, які її охороняли, і подвійні ворота розчахнулися, а мене завезли досередини. Я сказала водієві зачекати на мене: це швидко. Тоді повагом покрокувала до шкільної будівлі, яка зараз здавалася значно меншою, ніж тоді, як я її покинула.

Заняття вже закінчилися, мені пощастило, що Тітка Есті досі була там, хоча то могла бути й не удача. Вона сиділа за столом у своєму кабінеті, писала в зошиті. Коли я зайшла, підвела на мене очі.

— Це ж треба, Аґнес! Ти зовсім доросла!

Далі цієї миті я не планувала. Мені хотілося впасти на підлогу біля її ніг і ридати. Вона завжди була до мене добра.

— Мене змушують одружитися з жахливим, огидним чоловіком! — мовила я. — Та перш ніж це станеться, я себе вб’ю!

Тоді я справді заридала й упала обличчям у її стіл. До певної міри то було акторство, і, певно, погане, але щире, якщо ви мене розумієте.

Тітка Есті мене підняла, провела до стільця.

— Сядь, люба, — мовила вона, — і розкажи мені все.

Вона ставила запитання, які мала поставити. Чи подумала я, який позитивний вплив на моє майбуття може справити цей шлюб? Я сказала, що знаю все про переваги, але мені байдуже, бо майбуття в мене немає, принаймні такого. А інші кандидати? Можливо, я віддаю перевагу комусь іншому? Я сказала, що вони не кращі й однаково Пола затялася щодо Командора Джадда. Чи серйозно я говорю про те, щоб укоротити собі віку? Я сказала, що так і коли не зможу зробити цього до весілля, то точно зроблю потім і вб’ю Командора Джадда, щойно він мене хоч пальцем торкнеться. Ножем, сказала я. Горло йому переріжу.

Я говорила переконливо, щоб Тітка Есті бачила, що я на це здатна — на ту мить я справді у це повірила. Майже відчувала на руках кров, що лилася з нього. А тоді — свою власну кров. Майже бачила її, цей червоний серпанок.

Тітка Есті не сказала, що я дуже порочна, як зробила б Тітка Відала. Натомість вона мовила, що розуміє моє горе.

— Може, є інший спосіб, яким ти можеш долучитися до спільного блага? Можливо, ти маєш покликання?

Про це я забула, але тепер згадала.

— О, так! — вигукнула. — Так, маю. Мене покликано до вищого служіння.

Тітка Есті подивилася на мене довгим допитливим поглядом. Тоді спитала, чи може вона безгучно помолитися: їй потрібна настанова. Я дивилася, як вона складає руки, заплющує очі й схиляє голову. Я затамувала подих і сама почала молитися: «Господи, будь ласка, пошли їй правильну звістку!»

Нарешті вона розплющила очі й усміхнулася мені.

— Я поговорю з твоїми батьками. І з Тіткою Лідією.

— Дякую!

Я знову почала плакати, цього разу з полегшенням.

— Хочеш піти зі мною? — спитала вона. — До батьків.

— Не можу, — мовила я. — Вони замкнуть мене в кімнаті, а тоді дадуть ліків. Ви ж знаєте, так вони й зроблять.

Тітка Есті не заперечила.

— Інколи це на краще, — мовила вона. — Але, гадаю, не для тебе. Одначе залишатися тут, у школі, тобі не можна. Я не можу не пустити сюди Очей і не дозволити їм забрати тебе, щоб змусити передумати. Не треба до цього доводити. Краще ходи зі мною.

Вона, певно, оцінила Полу й вирішила, що та здатна на все. Тоді я не знала, звідки Тітка Есті мала цю інформацію про Полу, але тепер знаю. Тітки мають свої шляхи, своїх інформаторів: для них усі стіни прозорі, а двері незамкнені.

Ми вийшли на вулицю, Тітка Есті сказала моєму водієві вибачитися перед Дружиною його Командора за те, що вона так затримала Аґнес Джемайму, і передати, що вона сподівається, що не спричинила цим зайвих хвилювань. А ще просила сказати, що вона, Тітка Есті, збирається завітати до Дружини Командора Кайла з візитом для вирішення важливого питання.

— А вона що? — спитав водій, маючи на увазі мене.

Тітка Есті сказала, що бере на себе відповідальність за мене, тож він може не турбуватися. Хранитель глянув на мене з докором — то був брудний погляд: він знав, що я його обдурила і тепер він у халепі. Однак він сів в авто і виїхав за ворота. Янголи були Янголами школи Відали: вони підкорялися Тітці Есті.

Тоді вона викликала через пейджер свого власного Хранителя, і ми сіли до її автомобіля.

— Я відвезу тебе у безпечне місце, — мовила вона. — Залишишся там, поки я не поговорю з твоїми батьками. Коли дістанемося туди, пообіцяй щось з’їсти. Обіцяєш?

— Я не голодна, — відповіла я, досі стримуючи сльози.

— Зголоднієш, щойно облаштуєшся, — заперечила Тітка Есті. — Принаймні склянку теплого молока випий.

Вона взяла мене за руку й стисла її.

— Все буде добре, — мовила вона. — Усе взагалі буде добре.

Тоді відпустила мою руку й легенько поплескала по долоні.

Це було втішно для мене, але я була на межі того, щоб знову заплакати. Іноді доброта спричиняє такий ефект.

— Як? — спитала я. — Як саме колись може стати добре?

— Не знаю, — відповіла Тітка Есті. — Але стане. Я маю віру.

Вона зітхнула.

— Іноді вірити — тяжка робота.

38

Сонце сідало. Весняне повітря повнилося тим золотавим серпанком, який часто виникає в цю пору року: чи то пил, чи пилок. Листя на деревах було глянсовите, свіже, щойно розгорнуте; листки були неначе подарунками один для одного — розгорталися, розтрушувалися вперше. Наче Бог щойно їх створив — так Тітка Есті говорила на занятті з поцінування природи, викликаючи в уяві образ Бога, який проводить рукою над змертвілими зимовими деревами, змушуючи їх пускати паростки й розгортатися. І додавала, що кожен листок унікальний, просто як ми! Така гарна думка…

Ми з Тіткою Есті їхали цими золотавими вулицями. Чи побачу я знову ці будинки, ці дерева, ці тротуари? Порожні тротуари, тихі вулиці. У будинках горіло світло. Певно, всередині були щасливі люди, які знали, де їхнє місце. Я вже почувалася вигнанкою, одначе вигнала себе сама, тож не мала права жалітися.

— Куди ми їдемо? — запитала я.

— До Ардуа-холу, — сказала Тітка Есті. — Можеш побути там, поки я відвідаю твоїх батьків.

Я чула, як згадували Ардуа-хол, завжди стишеними голосами, бо то було особливе місце для Тіток. Зілла говорила: те, що Тітки роблять, коли ми не бачимо, нас не стосується. Вони тримаються окремо, то й не варто пхати свого носа куди не слід. «Але я б не хотіла бути ними», — додавала вона.

— Чому? — якось запитала я.

— Бридка то справа, — відказала Віра, перекручуючи в м’ясорубці свинину для пирога. — Руки в них брудні.

— Щоб ми не мусили їх бруднити, — делікатно зауважила Зілла, розкочуючи тісто.

— Вони і голови свої бруднять, — докинула Роза. — Хочуть того чи ні.

Вона кришила цибулю великим ножем.

— Читання! — Особливо гучний удар ножа. — Мені це ніколи не подобалося.

— І мені теж, — підтримала її Віра. — Хтозна, в чому вони змушені копирсатися! Самий бруд та гній.

— Хай краще вони, аніж ми, — сказала Зілла.

— Їм не можна виходити заміж, — додала Роза. — Не те щоб мені самій цього хотілося, та все ж. І дітей. Дітей їм теж не можна мати.

— Все одно вони застарі, — завважила Віра. — Висохлі вщент.

— Тісто готове, — перервала балачку Зілла. — У нас є селера?

Попри цей не надто радісний погляд на Тіток, мене інтригувала сама ідея Ардуа-холу. Відколи я дізналася, що Табіта не була мені матір’ю, будь-які таємниці почали мене приваблювати. Коли я була менша, то прикрашала Ардуа-хол в уяві, робила його велетенським, наділяла магічними властивостями: авжеж, осередок такої кількості підпільної й малозрозумілої влади має бути разючим. Цікаво, це був величезний зáмок чи радше в’язниця? Чи щось більш подібне до нашої школи? Найімовірніше, на його дверях висить чимало великих замків, які можуть відчинити лише Тітки.

Якщо є порожнеча, мозок обов’язково її заповнить. Страх завжди напоготові для будь-якого порожнього місця, і допитливість теж. Я мала багатий досвід обох варіантів.

— Ви там живете? — запитала я Тітку Есті. — В Ардуа-холі?

— Усі Тітки цього міста там живуть. Хоча ми з’являємося й зникаємо.

Почали світитися ліхтарі, забарвлюючи повітря тьмяним помаранчевим, а ми доїхали до воріт у високій стіні з червоної цегли. Залізні ґратчасті ворота були замкнені. Наш автомобіль спинився; тоді ворота розчахнулися. Всередині були прожектори, були дерева. Трохи далі виднілася група чоловіків у темних одностроях Очей: вони стояли на широких сходах перед яскраво освітленим цегляним палацом із білими колонами — принаймні скидалася будівля на палац. Скоро я мала дізнатися, що колись тут була бібліотека.

Наше авто зупинилося, водій відчинив дверцята спочатку Тітці Есті, тоді мені.

— Дякую, — звернулася до нього Тітка Есті. — Зачекай тут, будь ласка. Я скоро повернуся.

Вона взяла мене за руку, і ми пішли вздовж великої сірої кам’яної будівлі, проминули статую жінки в оточенні інших жінок. У Гілеаді нечасто побачиш монумент жінки — самі чоловіки.

— Це Тітка Лідія, — сказала Тітка Есті. — Принаймні її статуя.

Мені здалося, чи вона зробила маленький реверанс?

— Вона не така, як у житті, — сказала я. Не знала, чи Тітка Лідія хотіла, аби її візит до мене залишався таємницею, тому додала: — Бачила її на похороні. Вона не така велика.

Тітка Есті трохи помовчала. Тепер, заднім числом, я бачу, що це було важке питання: не хочеться бути спійманим на тому, що ти назвав могутню особу малою.

— Так, — відповіла вона. — Але статуї — то не справжні люди.

Ми звернули на вимощену стежку. Вздовж одного її боку була довга триповерхова будівля з червоної цегли, проштрикнута багатьма однаковими дверима; до кожних вело кілька сходинок, а нагорі був білий трикутник. У трикутнику був напис, який я ще не могла прочитати. Однак я здивувалася, побачивши напис у такому публічному місці.

— Це Ардуа-хол, — сказала Тітка Есті. Я була розчарована, бо чекала чогось значно грандіознішого. — Заходь, тут ти будеш у безпеці.

— У безпеці? — перепитала я.

— Зараз, — відповіла вона. — І сподіваюся, ще деякий час.

Вона м’яко усміхнулася.

— Жодного чоловіка не пустять сюди без дозволу Тіток. Це закон. Відпочинь тут до мого повернення.

Я подумала, що можу бути в безпеці від чоловіків… а від жінок? Пола могла увірватися сюди й витягти мене назад, до місця, де існували шлюби.

Тітка Есті провела мене через середнього розміру кімнату з канапою.

— Це загальна кімната. За тими дверима ванна.

Ми піднялися сходами до кімнатки з односпальним ліжком та столом.

— Одна з Тіток принесе тобі горня теплого молока. Після того краще поспи. І не хвилюйся, будь ласка. Господь сказав мені, що все буде добре.

Я не була така впевнена, якою здавалася вона, але дещо збадьорилася.

Вона зачекала, доки мовчазна Тітка принесе молоко. Мовила:

— Дякую, Тітко Силует.

Та, інша, кивнула й вислизнула з кімнати. Тітка Есті поплескала мене по руці й вийшла, зачинивши за собою двері.

Я відсьорбнула трішки, бо не довіряла цьому молоку. Могли б Тітки дати мені наркотик, перш ніж викрасти й повернути до рук Поли? Я не думала, що Тітка Есті може так вчинити, хоча Тітка Силует здавалася цілком здатною на це. Тітки були на боці Дружин — принаймні так вважали дівчата у школі.

Я міряла кімнатку кроками, тоді лягла на вузьке ліжко. Але була надто збуджена, щоб заснути, тож знову підвелася. На стіні висіло фото: Тітка Лідія з її незрозумілою усмішкою. На протилежній стіні було зображення Крихітки Ніколь. Ті самі знайомі портрети, що й у класах школи Відали, і це дивним чином заспокоювало.

На столі лежала книжка.

Я того дня обдумала й вчинила стільки заборонених дій, що була цілком готова ще до однієї. Тож підійшла до столу й стала вдивлятися в книгу. Що було всередині такого небезпечного для дівчат, таких як я? Такого легкозаймистого? Такого руйнівного?

39

Я простягнула руку. Взяла книгу.

Розгорнула. З-під обкладинки не вирвалося полум’я.

Натомість під нею було багато білих сторінок із численними значками. Вони скидалися на комашок, чорних поламаних комашок, що вишикувалися рядами, мов мурахи. Я наче знала, що в цих значках заховані звуки й сенси, але не пам’ятала звідки.

— Спочатку дуже складно, — пролунав у мене за спиною голос.

Я не чула, як відчинилися двері. Злякано озирнулася.

— Бека!

Востаннє я бачила її на занятті Тітки Ліз з укладання букетів, і з її розрізаної руки струменіла кров. Тоді її обличчя було дуже бліде, і рішуче, й нещасне. Тепер вона мала значно кращий вигляд. На ній була вільна брунатна сукня, підперезана паском; волосся з проділом посередині скручене ззаду.

— Мене тепер звати не Бека, — мовила вона. — Я Тітка Іммортель, бо тепер я Претендентка. Але коли ми самі, можеш називати мене Бекою.

— То ти все ж таки не вийшла заміж, — сказала я. — Тітка Лідія говорила, що ти маєш вище покликання.

— Так. Тепер я не мушу ні з ким одружуватися, ніколи. А ти як? Чула, ти станеш до шлюбу з кимось дуже важливим.

— Маю стати, — відповіла я й розплакалася. — Але не можу. Просто не можу!

Витерла носа рукавом.

— Знаю. Я їм заявила, що краще помру. Ти, певно, сказала те саме? — Я кивнула. — Сказала, що маєш покликання? Стати Тіткою? — Я знову кивнула. — І ти справді його маєш?

— Не знаю, — відповіла я.

— От і я не знаю, — мовила Бека. — Але піврічний випробний термін я пройшла. Через дев’ять років, як стану достатньо дорослою, можу податися на місіонерську роботу як Перлова Діва, а після її завершення стану справжньою Тіткою. Може, тоді й отримаю справжнє покликання. Я за це молюся.

Я перестала плакати.

— Що я мушу робити? Аби пройти випробування?

— Спочатку треба мити посуд, натирати підлогу, чистити унітази, допомагати з пранням і кухарством, як Марфа, — відповіла Бека. — І почнеш учитися читати. Це значно важче, ніж мити туалети. Але я вже трохи читаю.

Я дала їй книжку.

— Покажи! Ця книга зла? Повна заборонених речей, як і розповідала Тітка Відала?

— Ця? — усміхнулася Бека. — Ця — ні. Це просто «Книга правил Ардуа-холу» з історією, присягами й гімнами. Плюс тижневий розклад прання.

— Ну ж бо! Читай!

Мені хотілося побачити, чи справді вона може перекласти ці комашині позначки у слова. Хоча як мені було знати, що це саме ті слова, якщо я сама не могла їх прочитати?

Бека розгорнула книжку.

— Ось тут, на першій сторінці. «Ардуа-хол. Теорія й практика, протоколи й процедури. Per Ardua Cum Estrus». — Вона показала пальцем. — Бачиш? Це «А».

— Що таке «А»?

Вона зітхнула:

— Сьогодні ми не зможемо цим зайнятися, бо я мушу йти до Бібліотеки Гільдеґарди на нічне чергування, але обіцяю: якщо тобі дозволять залишитися, я тобі допоможу. Спитаємо Тітку Лідію, чи можеш ти жити тут, зі мною. Тут дві спальні порожні.

— Думаєш, вона дозволить?

— Я не впевнена, — стишила голос Бека. — Але ніколи не кажи про неї нічого поганого, навіть якщо здається, що ти в безпечному місці, як ось тут. Вона має спосіб про все дізнаватися. — І пошепки додала: — Вона справді найстрашніша з усіх Тіток!

— Страшніша за Тітку Відалу? — теж пошепки запитала я.

— Тітка Відала хоче, щоб ти помилялася, — відповіла Бека. — А от Тітка Лідія… Це важко описати. Таке відчуття, що вона хоче, щоб ти стала кращою, ніж є.

— Звучить натхненно, — завважила я.

«Натхненно» — то було улюблене слівце Тітки Ліз: вона вживала його, говорячи про букети.

— Вона дивиться так, наче справді тебе бачить.

Стільки людей дивилися повз мене…

— Здається, мені це сподобається, — сказала я.

— Ні, — заперечила Бека. — Саме тому вона така страшна.

40

Пола приїхала до Ардуа-холу, щоб спробувати мене переконати. Тітка Лідія сказала, що мені слід із нею зустрітися та особисто запевнити в істинності й праведності мого рішення, тож так я й зробила.

Пола чекала на мене за рожевим столиком кав’ярні Шлефлі, де нам в Ардуа-холі дозволено приймати відвідувачів. Вона була дуже зла.

— Ти хоч уявляєш, скільки зусиль ми з твоїм батьком доклали, щоб забезпечити зв’язок із Командором Джаддом? — запитала вона. — Ти зганьбила свого батька!

— Належати до Тіток — це зовсім не ганьба, — побожно сказала я. — Мене покликано до вищого служіння. Я не можу цьому опиратися.

— Брешеш, — просичала Пола. — Ти не з тих дівчат, яких виділятиме Бог. Я вимагаю, щоб ти негайно повернулася додому.

Я раптово зірвалася на ноги й жбурнула горнятко на підлогу.

— Як ти смієш сумніватися у Божій Волі?! — мало не криком промовила я. — Твій гріх викаже тебе!

Я не знала, про який гріх ідеться, але ж кожен має за собою якийсь гріх.

— Поводься божевільно, — настановляла мене Бека. — Тоді тебе ні за кого не захочуть видавати, бо ж їм доведеться відповідати, якщо ти утнеш щось жорстоке.

Пола була заскочена зненацька. На мить їй забракло слів, але вона швидко оговталася і процідила:

— Тіткам потрібна згода Командора Кайла, а він ніколи її не дасть. Тож збирай речі, бо ти їдеш зі мною, негайно.

Однак саме тоді до кав’ярні зайшла Тітка Лідія.

— Можна з вами поговорити? — звернулася вона до Поли.

Вони пересіли за стіл трохи далі. Я намагалася прислухатися до того, що говорила Тітка Лідія, але нічого не чула. Утім, коли Пола підвелася, у неї був хворобливий вигляд. Вона вийшла з кав’ярні, не зронивши ані слова, а пізніше того самого дня Командор Кайл підписав офіційний дозвіл, що передавав владу наді мною Тіткам. Лише через багато років я дізналася, що саме Тітка Лідія сказала Полі, аби змусити її мене відпустити.

Далі я мала пройти співбесіди з Тітками-Засновницями. Бека порадила, як найкраще поводитися з кожною з них: Тітка Елізабет захоплювалася відданістю вищому благу, Тітка Гелена воліла б закінчити якнайшвидше, а от Тітку Відалу тішили підлабузництво й самоприниження, тож я була готова.

Перша розмова була в мене з Тіткою Елізабет. Вона запитала, чи я була проти шлюбу як такого чи ж саме з Командором Джаддом? Я сказала, що проти шлюбу загалом, і схоже, їй це сподобалося.

Чи подумала я про те, що моє рішення може вразити почуття Командора Джадда — завдати йому болю? Я мало не відповіла, що Командор Джадд на позір узагалі не має почуттів, та Бека попереджала, аби я не говорила нічого зневажливого, бо Тіткам це не сподобається.

Я сказала, що молюся за Командора Джадда, бо він заслуговує на щастя, і я впевнена, що інша Дружина його йому подарує, але Божественне Провидіння сказало мені, що я не зможу зробити його щасливим у такий спосіб, і взагалі нікого з чоловіків, і мені хочеться присвятити себе служінню всім жінкам Гілеаду, а не одному чоловіку й одній родині.

— Якщо ти справді так вважаєш, то духовно маєш усі передумови для того, щоб дуже добре влаштуватися тут, в Ардуа-холі, — промовила Тітка Елізабет. — Я голосуватиму за те, щоб узяти тебе на випробний термін. Через шість місяців ми побачимо, чи це життя — насправді та дорога, для якої тебе обрано.

Я багато разів їй подякувала, раз у раз повторювала, яка я вдячна, і вона, схоже, була вдоволена.

Розмова з Тіткою Геленою була не особливо змістовною. Вона щось писала в нотатнику і не дивилася на мене. Сказала, що Тітка Лідія вже все вирішила, тож, звісно, вона із цим погодиться. Натякала, що я нудна і марную її час.

Інтерв’ю з Тіткою Відалою було найтяжчим. Вона була однією з моїх учительок і вже у школі мене недолюблювала. А тепер сказала, що я ухиляюся від виконання свого обов’язку, і якщо дівчині дано жіноче тіло, вона зобов’язана запропонувати його як священну жертву Господу заради слави Гілеаду й людства і для виконання завдання, яке приписане таким тілам від самого Творення, бо такий закон природи.

Я сказала, що Господь дав жінкам й інші таланти, як-от ті, якими він наділив її. Вона запитала, про що йдеться. Я відповіла, що це дар уміння читати, яким обдаровано всіх Тіток. Вона сказала, що Тітки займаються святим читанням у служінні всьому тому, про що йшлося раніше (вона знову все це перерахувала), — і чи вважаю я себе достатньо очищеною для цього?

Я відповіла, що прагну будь-якої тяжкої роботи, аби стати такою Тіткою, як вона, бо ж вона осяйний приклад, і я поки зовсім не чиста, але милість Божа і молитви приведуть мене до чистоти, хоч я й не сподіваюся сягнути рівня, якого сягнула вона.

Тітка Відала зауважила, що я виявляю належну покірність і це дає надію, що я добре впишуся у спільноту служіння Ардуа-холу. Вона навіть обдарувала мене однією зі своїх змучених усмішок, коли я йшла.

Останньою була розмова з Тіткою Лідією. Я хвилювалася перед іншими, але, стоячи біля дверей до її кабінету, була нажахана. Що, як вона передумає? Тітка Лідія мала репутацію не лише страшної, а й непередбачуваної. Коли я занесла руку, щоб постукати, з кабінету долинув її голос:

— Не стій там увесь день. Заходь.

Вона що, дивилася на мене через мініатюрну приховану камеру? Бека розповіла, що вона чимало таких повсюди розмістила — принаймні такі ходили чутки. Скоро я мала дізнатися, що Ардуа-хол — це ехокамера: чутки підживлювали одна одну, тож ніколи не можна було знати напевне, звідки вони походять.

Я увійшла до кабінету. Тітка Лідія сиділа за столом, на якому височіли стоси тек.

— Аґнес, — мовила вона. — Маю тебе привітати. Попри численні перешкоди, ти змогла дістатися сюди й відповісти на своє покликання приєднатися до нас.

Я кивнула. Боялася, що зараз вона запитає, що за поклик то був — чи чула я голос? — але цього не сталося.

— Ти цілковито впевнена, що не хочеш заміж за Командора Джадда?

Я похитала головою.

— Мудрий вибір.

— Що?.. — Я була ошелешена. Думала, вона прочитає мені лекцію про справжні обов’язки жінки чи щось таке. — Перепрошую?

— Я певна, що ти не придалася б йому як Дружина.

Я видихнула з полегкістю:

— Ні, Тітко Лідіє. Не придалася б. Сподіваюся, він не надто розчарований.

— Я вже запропонувала йому більш підхожий варіант, — сказала Тітка Лідія. — Твою колишню однокласницю Шунаміт.

— Шунаміт? — перепитала я. — Але ж вона збиралася за когось іншого!

— Ці домовленості можна змінювати. Як вважаєш, Шунаміт буде рада зміні чоловіка?

Я пригадала її ледь приховану заздрість до мене і захват від тих матеріальних переваг, які принесе їй одруження. Командор Джадд дасть їй удесятеро більше.

— Я певна, вона буде глибоко вдячна, — відповіла я.

— Згодна.

Тітка Лідія усміхнулася. То було так, наче усміхалася стара ріпка — одна з тих висушених, що їх наші Марфи клали в суп.

— Вітаю в Ардуа-холі, — провадила вона. — Тебе прийнято. Сподіваюся, ти вдячна за цей шанс і за допомогу, яку я тобі надала.

— Вдячна, Тітко Лідіє, — вичавила із себе я. — Щиро вдячна.

— Рада це чути, — мовила вона. — Можливо, одного дня ти допоможеш мені так, як допомогли тобі. На добро слід відповідати добром. Це одне з головних правил тут, в Ардуа-холі.

XV. Лисиця й кішка

Рукопис з Ардуа-холу

41

Хто чекає, той дочекається. Час гоїть рани. Терпіння — це чеснота. Мені помста належить.

Ці заяложені фрази не завжди є правдою, але інколи бувають. Ось та, яка справджується завжди: «Всьому свій час». Як-от жартам.

Не те щоб у нас тут багато жартували. Ми ж не хочемо, щоб нас звинуватили у несмаку чи фривольності. В ієрархії могутніх жартувати дозволено тільки тим, хто на вершині, і вони роблять це потай.

Але до справи.

Для мого власного розумового розвитку було конче необхідно бути непомітною, мов муха на стіні, чи то пак як вухо в стіні. Те, чим діляться юні жінки, коли вважають, що ніхто їх не слухає, таке повчальне…

З роками я підвищила чутливість мікрофонів, налаштувала їх на шепіт і, тамуючи подих, чекала, хто з новонабраних дівчат забезпечить мене тією сороміцькою інформацією, якої я так прагнула і яку збирала. Мої досьє поступово наповнювалися, наче кульки — теплим повітрям, готові злітати.

З Бекою знадобилися роки. Вона була така потайна щодо первинної причини своєї біди, навіть зі шкільною подружкою Аґнес. Довелося зачекати, доки розвинеться необхідний рівень довіри.

Питання нарешті підняла Аґнес. Я тут уживаю їхні старі імена — Аґнес, Бека, — бо саме так вони називали одна одну поміж собою. До перетворення на досконалих Тіток їм було ще далеко, і це мене тішило. Втім, коли доходить до діла, всі такі.

— Що з тобою насправді сталося, Беко? — запитала якось Аґнес, коли вони вивчали Біблію. — Що так налаштувало тебе проти шлюбу?

Тиша.

— Я знаю, мало щось бути. Будь ласка, поділися зі мною.

— Я не можу.

— Ти можеш мені довіряти, я нікому не скажу.

Тоді потроху-помалу все й вийшло назовні. Нікчема лікар Гроув не обмежувався пестощами своїх юних пацієнток у кабінеті дантиста. Мені вже деякий час було про це відомо. Я навіть зібрала фотодокази, але залишила їх без уваги, бо свідчення молодих дівчат (якщо з них можна було щось витягнути, в чому я дуже сумнівалася) брали до уваги не надто охоче, якщо взагалі брали. Навіть із дорослими жінками тут, у Гілеаді, це проблема: чотири свідка-жінки — еквівалент одного чоловіка.

Гроув розраховував саме на це. Він мав довіру Командорів: був чудовим дантистом, а ті, хто має владу, надають неабиякі привілеї професіоналам, котрі звільняють їх від болю. Лікарі, дантисти, юристи, бухгалтери: у новому світі Гілеаду їм часто пробачають гріхи, як і раніше.

Але те, що Гроув робив із юною Бекою — дуже юною, а тоді трохи старшою, та все одно ще юною Бекою, — на мою думку, вимагало покарання.

Сама вона не могла його здійснити. Не стала б свідчити проти Гроува, я в цьому впевнена. І розмова з Аґнес це підтвердила.

Аґнес. Треба комусь розповісти.

Бека. Ні, нема кому.

Аґнес. Можемо сказати Тітці Лідії.

Бека. Вона скаже, що він мій батько, а батьків треба слухатися, такий план Божий. Батько саме так і говорив.

Аґнес. Але ж він тобі не зовсім батько. Якщо так із тобою чинив. Тебе забрали у матері, передали йому немовлям…

Бека. Він сказав, що Бог дав йому владу наді мною.

Аґнес. А твоя так звана мати?

Бека. Вона мені не повірить. Навіть якби повірила, сказала б, що я його звабила. Всі вони так кажуть.

Аґнес. Тобі ж було чотири роки!

Бека. Все одно так скажуть. Ти сама знаєш. Їм не можна вірити… словам таких… таких, як я. І припустімо, що вони мені повірять — його ж тоді вб’ють, розірвуть на Участраті Служниці, а винна буду я. Я не змогла б із цим жити. Це все одно що вбивство.

Я не додаю сюди сльози, те, як утішала її Аґнес, клятви вічної дружби, молитви. Але все це було. І цього було достатньо, щоб розтопити найжорсткіше серце. Навіть моє мало не розтануло.

У результаті Бека вирішила запропонувати це своє мовчазне страждання в жертву Богу. Я не знаю напевне, що про це думав Бог, але мене це не переконало. Якщо вже була колись суддею, то нею й лишишся. Я судила, я винесла вирок. Та як його виконати?

Трохи поміркувавши, минулого тижня я вирішила зробити свій крок. Запросила Тітку Елізабет на горнятко м’ятного чаю до кав’ярні Шлефлі.

Вона була суцільна усмішка: я ж бо вирізнила її задля милості.

— Тітко Лідіє, — мовила вона. — Така несподівана радість!

У неї були дуже добрі манери, коли їй хотілося ними скористатися. «Якщо вже ти була дівчиною з Вассару, нею й залишишся», — так я іноді жартувала до себе, дивлячись, як вона розбиває на кашу ступні якоїсь упертої майбутньої Служниці в Центрі Рахілі та Леї.

— Я подумала, що нам варто конфіденційно поговорити, — почала я.

Вона нахилилася вперед, чекаючи на плітки.

— Я вся перетворилася на вуха, — сказала вона. Неправду сказала, бо мала вуха за дрібну частину себе, та я це проминула.

— Мені буває цікаво… — мовила я. — Якби ви були твариною, то якою?

Вона відкинулася на спинку стільця, збентежена.

— Не можу сказати, що я про це думала. Бог же не створив мене твариною.

— Потіште мене, — наполягала я. — Наприклад, лисиця чи кішка?

Тут, читачко моя, маю тобі дещо пояснити. В дитинстві я читала книжку під назвою «Езопові казки». Брала її в шкільній бібліотеці: моя родина не витрачалася на книжки. У цій книжці була одна історія, над якою я часто розмірковувала. Ось вона.

Лисиця й кішка обговорювали, як саме кожна з них уникає мисливців та їхніх собак. Лисиця сказала, що має цілий набір різних трюків і, якщо раптом прийдуть мисливці із собаками, вона вдаватиметься до них по одному: подвоєння власних слідів, біг по воді, щоб не залишати запаху, нори з кількома виходами… Мисливців виснажить лисяча хитрість, і вони здадуться, облишивши її продовжувати свою кар’єру грабіжниці й злодійки по кошарах.

— А ти, люба кішко? — запитала вона. — Які в тебе трюки?

— Тільки один, — відповіла кішка. — Якщо загнати мене в глухий кут, я видряпаюся на дерево.

Лисиця подякувала кішці за цікаву передобідню розмову, оголосила, що час переходити до їжі й що головна її страва — сама кішка. Клацають лисячі зуби, летять жмутки котячої шерсті. Випльовується жетон з іменем. Плакати з портретом зниклої кішки розвішуються по телеграфних стовпах, повні сердечних закликів від убитих горем дітей…

Пробачте. Відволіклася. Далі в казці було ось що.

Мисливець із собаками прибуває на це саме місце. Лисиця випробовує всі свої трюки, але її хитрощі вичерпуються, вона гине. Тим часом кішка залізла на дерево і незворушно за всім цим спостерігає.

— Не така вже ти й розумна! — глузує вона.

Чи промовляє ще щось таке само недобре.

На світанку Гілеаду я часто питала себе, лисиця я чи кішка. Крутитися мені й вивертатися, використовуючи таємниці, якими я володію, щоб маніпулювати іншими, чи стулити рота й радіти вже тоді, як інші самі себе перехитрують? Вочевидь, у мені було потроху від кожної, бо — на відміну від багатьох інших — я досі тут. Досі маю свої трюки. І сиджу високо на дереві. Та Тітка Елізабет нічого не знала про ці роздуми.

— Чесно, я не знаю, — відповіла вона. — Може, кішка.

— Так, — мовила я. — Я вас сприймаю як кішку. Але тепер, здається, вам варто пробудити в собі лисицю.

Я трохи помовчала й продовжила:

— Тітка Відала намагається вас підставити. Вона заявила, що ви звинувачуєте мене в єресі та ідолопоклонстві, водночас підкладаючи до моєї статуї яйця й апельсини.

Тітка Елізабет стривожилася.

— Це неправда! Для чого Відалі таке казати? Я ніколи не заподіяла їй шкоди!

— Хто може розгадати таємниці людської душі? — мовила я. — Ніхто з нас не вільний від гріха. Тітка Відала амбітна. Можливо, вона завважила, що ви де-факто друга в ієрархії після мене. — Тут Елізабет аж засяяла: це була для неї новина. — Вона мала дійти висновку, що ви таким чином стаєте наступною в лінії наслідування тут, в Ардуа-холі. Вона, певно, обурилася, вважаючи себе вищою за вас, та й за мене теж, бо від самого початку вірила в Гілеад. Я немолода і здоров’я маю не найкраще. Вона мала вирішити, що для того, аби зайняти належну позицію, їй необхідно вивести вас із гри. Звідси й походить її бажання встановити нові правила, які зроблять нелегальними приношення до моєї статуї. Встановити покарання. Певно, її мета — домогтися мого вигнання з рядів Тіток, та й вашого також.

Елізабет уже ридала.

— Як вона може бути такою мстивою? — схлипувала вона. — Я думала, що ми подруги.

— На жаль, дружба може бути неглибокою. Не переймайтеся: я захищу вас.

— Я надзвичайно вдячна вам, Тітко Лідіє. Ви така цілісна натура!

— Дякую, — відповіла я. — Та я хочу, аби ви дещо для мене зробили.

— О, так! Звісно! — вигукнула вона. — Що саме?

— Я хочу, щоб ви лжесвідчили.

То було непросте прохання: Елізабет сильно ризикувала. Гілеад суворо ставиться до лжесвідчення, хоча, будьмо відверті, це нерідко трапляється.

XVI. ПЕРЛОВІ ДІВИ

Розшифрування показань свідка 369Б

42

Перший день для мене як утікачки Джейд випав на четвер. Мелані стверджувала, що я народилася в четвер, тож далеко піду, — це було в старому віршику, де також говорилося, що хто у середу з’явився, той сльозами геть умився. Тож коли у мене бував похмурий настрій, я казала, що вона просто переплутала день — насправді то була середа, а вона відповідала, що це неправда: звісно ж, усе було не так і вона точно знає, коли я народилася, — хіба ж можна таке забути?

У будь-якому разі був четвер. Я сиділа схрестивши ноги на тротуарі разом із Гартом, вбрана у чорні колготки з діркою (їх мені дала Ада, а от дірку я зробила сама) і пурпурові шорти зверху. Мої поношені сріблясті кросівки мали такий вигляд, наче їх перетравив єнот. Зверху був несвіжий рожевий топ без рукавів — Ада сказала, що моє нове тату має бути видно. На поясі була зав’язана сіра толстовка, на голові чорна бейсболка. Одяг мені не пасував — мав виглядати так, наче я витягла його зі сміття. Свіжопофарбоване зелене волосся я вимастила так, щоб здавалося, наче я ночую де випаде. Зелений колір уже потьмянів.

— Чудовий маєш вигляд, — сказав Гарт, побачивши мене в усій красі, готову до виходу.

— Чудовий, як лайно, — відповіла я.

— Круте лайно, — завважив Гарт. Я подумала, що він просто намагається бути до мене добрим, і це було огидно. Я хотіла, щоб він справді так думав. — Але як будеш у Гілеаді, доведеться зовсім перестати лаятися. Може, навіть хай вони тебе від цього відвернуть.

Я мала запам’ятати багато інструкцій. Нервувала — була впевнена, що облажаюся, але Гарт сказав, щоб я поводилася як дурепа, а я подякувала за це «як».

Фліртувати я не вміла. Ніколи раніше цього не робила.

Ми влаштувалися біля банку. Гарт сказав, що це найкраще місце, якщо хочеш легких грошей: люди, які виходять з банку, більш схильні подавати. Зазвичай це місце було закріплене за жінкою на інвалідному візку, але «Мейдей» заплатили їй, щоб вона перебралася деінде на стільки часу, скільки нам буде потрібно: Перлові Діви мали свій маршрут, і ця точка лежала на ньому.

Сонце пекло, тож ми сіли в затінку під стіною. Я виставила перед собою старого солом’яного капелюха зі шматком картону, на якому олівцем було написано: «БЕЗДОМНІ ДОПОМОЖІТЬ БУДЬ ЛАСКА». У капелюсі вже лежало кілька монет: Гарт сказав, що коли люди бачать, як інші подають милостиню, імовірність, що й вони до цього долучаться, зростає. Я мала поводитись як розгублена, дезорієнтована — це було неважко, бо ж я насправді так і почувалася.

На розі за квартал на схід від нас улаштувався Джордж. Він мав викликати Аду з Елайджею, коли щось піде не так із Перловими Дівами або ж із поліцією. Вони об’їжджали територію у фургоні.

Гарт говорив мало. Я подумала, що він щось середнє між охоронцем і нянькою, тож сидить тут не заради розмов і зовсім не зобов’язаний бути зі мною милим. На ньому була чорна футболка без рукавів, що виставляла напоказ його власні татуювання: кальмара на одному біцепсі, кажана на другому, обидва чорні. На голові в нього була трикотажна шапочка, теж чорна.

— Усміхайся, коли люди щось кидатимуть, — сказав він, коли я не зробила цього для сивої старої пані. — Говори їм щось.

— Тобто?

— Іноді люди кажуть: «Благослови вас Бог».

Ніл був би шокований, почувши від мене щось таке.

— Це буде брехня. Я не вірю в Бога.

— Гаразд. Просте «дякую» цілком підійде, — терпляче відповів він. — Чи «Гарного вам дня».

— Я не можу цього сказати, — заперечила я. — Це лицемірство. Я не відчуваю вдячності, і мені байдуже, хай хоч який сраний день у них усіх буде.

Він засміявся.

— Тепер ти переймаєшся брехнею? То, може, зміниш ім’я на Ніколь?

— Я цього імені не обирала. Це у мене в кінці списку, ти ж знаєш.

Я обхопила руками коліна й відвернулася від нього. Щомиті все більше почувалася дитиною: він пробуджував у мені такі речі.

— Не марнуй на мене свого гніву, — кинув Гарт. — Я просто декорація. Прибережи його до Гілеаду.

— Ви всі кажете, що я мушу бути агресивна. От така в мене агресія.

— Перлові Діви йдуть, — сказав він. — Не витріщайся на них. Навіть не дивися. Поводься, наче обдовбана.

Не знаю, як він їх помітив, хоч наче й не дивився — вони були на нашій вулиці, але далеко. Та скоро зрівнялися з нами: двоє, у сріблясто-сірих довгих сукнях, із білими комірцями, в білих капелюшках. Руда, судячи з пасом волосся, які вибивалися з-під капелюшка, і брюнетка, судячи з брів. Вони усміхнулися до мене, чи радше до стіни, під якою я сиділа.

— Доброго ранку, люба, — мовила руда. — Як тебе звати?

— Ми можемо допомогти, — озвалася брюнетка. — У Гілеаді бездомних немає.

Я підняла до неї очі, сподіваючись, що на вигляд я не менш жалюгідна, ніж почуваюся. Вони обидві були такі охайні й доглянуті, що від цього я здалася собі втричі замурзанішою.

Гарт поклав долоню на мою праву руку, владно стиснув:

— Вона з вами не говоритиме.

— Хіба не їй вирішувати? — запитала руда.

Я зиркнула на Гарта, наче просячи дозволу.

— Що це в тебе на руці? — запитала брюнетка, вища на зріст. Вдивилася.

— Він тебе б’є, люба? — запитала руда.

Її напарниця усміхнулася.

— Він тебе продає? Ми можемо зробити твоє життя значно кращим.

— Зваліть, сучки гілеадські, — відгавкнувся Гарт із вражаючою дикістю.

Я знову подивилася на дівчат, чистеньких і чепурних у своїх перлових сукнях, із цими білими намистами, і, вірите чи ні, по щоці в мене покотилася сльоза. Я знала, що це їхнє завдання і їм на мене начхати — вони просто хотіли забрати мене і додати до своєї здобичі, — але від цієї доброти мені стало не по собі. Так хотілося, щоб хтось підняв мене із землі й пригорнув…

— Ого, — відгукнулася руда. — Справжній герой. Принаймні дозволь їй узяти оце.

Вона тицьнула мені брошуру. На обкладинці було написано: «У Гілеаді є дім для тебе!»

— Боже благослови.

І вони пішли, раз озирнувшись.

— Хіба я не мала повестися на них? — запитала я. — Піти з ними?

— Не з першого ж разу. Не можна надто полегшувати їм завдання, — відповів Гарт. — Якщо хтось із гілеадських за цим стежить — буде надто підозріло. Не переймайся: вони повернуться.

43

Тієї ночі ми спали під мостом. Він перетинав яр зі струмком на дні. Піднімався туман: після спекотного дня стало прохолодно й волого. Земля смерділа котячою сечею чи, може, скунсом. Я вдягла сіру толстовку, закрила рукавом тату. Шрам досі трохи болів.

З нами під мостом було ще четверо чи п’ятеро — троє чоловіків і дві жінки, здається, бо було темно й важко щось побачити. Одним із чоловіків був Джордж, він поводився так, наче не знає нас. Одна з жінок запропонувала мені цигарку, але я знала, що погоджуватися не можна — я б закашлялася й видала себе. Пляшку теж передавали по колу. Гарт наказав мені не курити й не пити нічого, бо хтозна, що там.

Ще він мені сказав ні з ким не розмовляти: будь-хто із цих людей міг бути підсадною качкою Гілеаду, і якщо вони спробують вивідати мою історію, а я ухилятимусь, вони відчують «щура» й попередять Перлових Дів. Говорив лише він, точніше, переважно бурчав. Здавалося, він когось із тих людей знає. Хтось запитав:

— Вона що, відстала? Чому не розмовляє?

А Гарт відповів:

— Вона говорить тільки зі мною.

І хтось інший тоді сказав:

— Молодець! У чому твій секрет?

У нас було кілька зелених мішків для сміття замість ліжка. Гарт обійняв мене — стало тепліше. Спочатку я скинула його руку, але він прошепотів мені на вухо:

— Не забувай: ти моя дівчина.

Тож я припинила смикатися. Знала, що ці обійми — акторство, але мені було байдуже. Я справді майже відчувала, наче він мій перший хлопець. Це було небагато, але хоч щось.

Наступного вечора він побився з одним із чоловіків з-під мосту. Бійка була коротка, Гарт переміг. Я не бачила як: усе сталося швидко. А тоді він сказав, що нам краще перебратися деінде, тож наступної ночі ми спали у церкві в центрі міста. Він мав ключа, не знаю звідки. Там спали не лише ми, судячи зі сміття й усілякого непотребу під лавками: покинутих наплічників, порожніх пляшок, час від часу голок.

Харчувалися ми у фастфуді, що зцілило мене від любові до такої їжі. Я раніше думала, що це круто, можливо, тому, що Мелані це не схвалювала, але якщо весь час їсти тільки це, тебе роздимає і трохи нудить. Там я ходила у вбиральню вдень, коли не сиділа в якомусь із ярів.

На четверту ніч був цвинтар. Гарт зауважив, що на цвинтарях добре, але часто забагато люду. Дехто з них вважав, що дуже весело стрибати на інших із-за надгробків, але то були просто дітлахи, що повтікали з дому на вихідні. Вуличні знали, що коли лякаєш так когось у темряві, ймовірно, отримаєш ножем, бо не всі, хто блукає цвинтарями, врівноважені.

— Як-от ти, — сказала я.

Гарт не відреагував. Певно, я вже діяла йому на нерви.

Варто сказати, що Гарт не скористався з того, що я була страшенно в нього закохана. Він мав оберігати мене і оберігав, від себе самого теж. Мені подобається думати, що це було для нього непросто.

44

— Коли Перлові Діви знову прийдуть? — запитала я на ранок п’ятого дня. — Може, вони забили на мене…

— Май терпіння, — відповів Гарт. — Як говорила Ада, ми вже відправляли людей до Гілеаду таким чином. Декому вдавалося пройти, але були й надто нетерплячі — їх загрібали на першому ж контролі, перш ніж вони встигали перейти кордон.

— Дякую, — скорботно мовила я. — Ти додав мені впевненості. Я це провалю, точно знаю.

— Спокійно, ти впораєшся, — сказав Гарт. — Ти можеш. Ми на тебе розраховуємо.

— Не тисни, гаразд? Ти кажеш: «Стрибай», — а я лише питаю: «Як високо?»

Я була вкрай неприємна, але не могла цьому зарадити.

Пізніше того самого дня ми знову зустріли Перлових Дів. Вони вешталися довкола, проминали нас, тоді переходили вулицю і йшли в іншому напрямку, роздивляючись вітрини. Коли Гарт пішов узяти нам бургерів, підійшли до мене й завели розмову.

Вони спитали, як мене звати, я відповіла: «Джейд». Вони теж представилися: брюнетка була Тітка Беатріс, руда й веснянкувата — Тітка Дав.

Вони запитали, чи я щаслива, я похитала головою. Тоді, подивившись на моє тату, вони сказали, що я дуже особлива людина, яка витерпіла стільки страждань заради Бога, і вони раді, що я знаю: Бог мене цінує. І Гілеад цінуватиме, бо ж я шляхетна квітка, адже кожна жінка — шляхетна квітка. Особливо це стосується дівчат мого віку, і якби я була в Гілеаді, до мене ставилися б як до особливої дівчини, якою я є, оберігали б мене, і жоден — жоден — чоловік не міг би мені зашкодити. Той чоловік, який був зі мною — він мене бив?

Нестерпно було так брехати про Гарта, але я кивнула.

— І він змушує тебе до поганих речей?

Я мала вигляд цілковитої дурепи, тож Тітка Беатріс (та, що вища) уточнила:

— Він змушує тебе займатися сексом?

Я ледь помітно кивнула, наче соромилася таких речей.

— Й іншим тебе передає?

Це було вже занадто: я не могла уявити, щоб Гарт робив щось подібне, тому заперечливо похитала головою. Тітка Беатріс на це сказала, що, може, він поки цього не робив, але якщо я залишуся з ним, обов’язково спробує, бо саме так чинять такі чоловіки — вчіпляються в юних дівчат і прикидаються, що це любов, але скоро починають продавати їх усім, хто заплатить.

— Вільне кохання, — зневажливо промовила Тітка Беатріс. — Воно вільним не буває, завжди мусиш платити ціну.

— Це навіть не кохання, — завважила Тітка Дав. — Чому ти з ним?

— Я не знала, куди піти, — відповіла я й розридалася. — Вдома було насильство!

— У Гілеаді немає домашнього насильства, — сказала Тітка Беатріс.

Тоді повернувся Гарт і вдав, що розлючений. Він схопив мене за руку — за ліву, там де було шрамування, рвонув, підіймаючи на ноги, і я закричала, бо мені боліло. Він сказав, щоб я стулила пельку, бо ми забираємося.

Тітка Беатріс звернулася до нього:

— Можна з вами поговорити?

Вони з Гартом відійшли так, щоб ми їх не чули, Тітка Дав дала мені серветку, бо я плакала, і сказала:

— Можна обійняти тебе від імені Бога?

Я кивнула.

Повернулася Тітка Беатріс, вона сказала:

— Можемо йти.

— Господу слава, — відповіла на це Тітка Дав.

Гарт пішов геть. Навіть не озирнувся. Я не змогла попрощатися з ним, тому заридала ще дужче.

— Все гаразд, тепер ти в безпеці, — сказала Тітка Дав. — Будь сильною.

Те саме у «Прихистку» говорили гілеадським жінкам, тільки от вони йшли в інший бік.

Тітка Беатріс і Тітка Дав ішли обабіч мене, дуже близько. Сказали: це щоб ніхто мене не потурбував.

— Той юнак тебе продав, — зневажливо промовила Тітка Дав.

— Невже?

Гарт не говорив, що збирається так учинити.

— Треба було всього лиш запитати, — провадила далі Тітка Беатріс. — Ось як він тебе цінував. Це щастя, що продав тебе нам, а не якійсь секс-банді. Він хотів чималих грошей, та я його стримала. Зрештою взяв половину.

— Брудний безбожник, — сказала Тітка Дав.

— Сказав, що ти незаймана, тому коштуєш більше, — мовила Тітка Беатріс. — Але ти ж нам інше говорила…

Я швидко зметикувала.

— Хотіла, щоб ви мене пожаліли, — прошепотіла. — Щоб забрали із собою.

Перлові Діви ззирнулися над моєю головою.

— Ми розуміємо, — мовила Тітка Дав. — Але віднині мусиш говорити нам правду.

Я кивнула й пообіцяла, що так і буде.

Вони відвели мене туди, де жили. Мені було цікаво, чи це не та сама квартира, де знайшли мертву Перлову Діву. Але тоді мій план був говорити якомога менше; я не хотіла все зіпсувати. А ще не хотіла, щоб і мене знайшли на шворці на ручці дверей.

Квартира була дуже сучасна, мала дві ванні кімнати, в кожній з яких були і ванна, і душ, величезні вікна, великий балкон, на якому росли справжні дерева у бетонних діжках. Скоро я дізналася, що двері на балкон замкнено.

Я страшенно хотіла в душ: від мене смерділо власною відмерлою шкірою, і потом, і ногами в старих шкарпетках, і бридким болотом з-під мосту, і смаженим жиром із фастфуду. Квартира була така чиста, напоєна ароматом цитрусового освіжувача — мені здавалося, мій сморід мусить сильно виділятися.

Коли Тітка Беатріс запитала, чи не хочу я помитися, я швидко кивнула. Тітка Дав застерегла, щоб я була обережна через руку: не треба її мочити, бо тоді шкірка злізе. Мушу визнати: я була зворушена їхньою турботою, хоч якою нещирою (вони ж не хотіли привезти до Гілеаду гниле місиво замість Перлини).

Я вийшла з душу, загорнувшись у пухнастий білий рушник, і помітила, що мого старого одягу нема (Тітка Беатріс пояснила, що він був такий брудний, що й прати марно), а замість нього лежала сріблясто-сіра сукенка, як у них.

— Я маю це вдягнути? — запитала я. — Але ж я не Перлова Діва. Я думала, ви Перлові Діви.

— І ті, хто збирає Перлини, й Перлини зібрані — усі Перли, — мовила Тітка Дав. — Ти теж Перлина Коштовна.

— Тому ми так ризикуємо заради тебе, — мовила Тітка Беатріс. — У нас тут стільки ворогів… Та не переймайся, Джейд. Ми тебе вбережемо.

Вона сказала, що в будь-якому разі, хоч офіційно я й не Перлова Діва, маю носити цю сукню, аби вибратися з Канади, бо місцева влада заборонила вивезення неповнолітніх навернених. Вони вважають, що це торгівля людьми, але це неправда, додала вона.

Тоді Тітка Дав нагадала їй, що не можна говорити «вивезення», бо ж дівчата не товар, і Тітка Беатріс вибачилася й сказала, що мала на увазі «сприяння у перетині кордону», — і обидві всміхнулися.

— Я не неповнолітня, — мовила я. — Мені шістнадцять.

— Маєш якісь документи? — запитала Тітка Беатріс.

Я похитала головою.

— Ми так і думали, — завважила Тітка Дав. — Ми все для тебе влаштуємо.

— Але щоб уникнути проблем, твої документи будуть на ім’я Тітки Дав, — сказала Тітка Беатріс. — Канадці знають, що вона сюди приїхала, тож на кордоні вважатимуть, що ти і є вона.

— Але ж я значно молодша. І не схожа на неї.

— На документах буде твоє фото, — заспокоїла мене Тітка Беатріс.

І ще сказала, що справжня Тітка Дав залишиться в Канаді й повернеться разом із наступною забраною дівчиною, взявши ім’я новоприбулої Перлової Діви. Вони звикли так мінятися.

— Канадці нас не розрізняють, — сказала Тітка Дав. — Ми всі для них однакові.

Обидві засміялися, наче тішилися, що можуть розігрувати такі жарти.

Тоді Тітка Дав сказала, що інша найважливіша причина для того, щоб одягнути срібну сукню, — полегшення мого в’їзду до Гілеаду, бо ж там жінки не носять чоловічого вбрання. Я сказала, що легінси не чоловічий одяг, а вони спокійно, але твердо відповіли, що чоловічий, про це сказано у Біблії, і це бридота, і якщо я хочу до Гілеаду, доведеться це прийняти.

Я нагадала собі, що не можна з ними сваритися, і вдягла сукню, а ще начепила низку перлів, фальшивих, як і говорила Мелані. Вони сказали, що білий капелюшок потрібен тільки для виходу на вулицю. У приміщенні можна ходити простоволосою, якщо поряд немає чоловіків, бо у них особливе ставлення до волосся — воно змушує їх втрачати контроль, так вони сказали. А моє було особливо запальне, бо ж зеленкувате.

— Це просто відтінок, він змиється, — винувато промовила я, щоб вони знали, що я вже зреклася цього необачного вибору.

— Усе гаразд, дорогенька, — заспокоїла мене Тітка Дав. — Ніхто його не побачить.

Насправді було приємно вдягнути сукню після того брудного й заношеного одягу. Вона була прохолодна, шовковиста.

Тітка Беатріс замовила на обід піцу, до якої на десерт було морозиво з холодильника. Я висловила здивування стосовно того, що вони їдять таке: невже Гілеад не проти шкідливої їжі, особливо для жінок?

— Це частина випробування для Перлових Дів, — пояснила Тітка Дав. — Ми маємо скуштувати плотські спокуси зовнішнього світу, аби зрозуміти їх і відмовитися від них у серці своєму.

Із цими словами вона взяла ще шматок піци.

— Все одно я не зможу більше цим ласувати, — сказала Тітка Беатріс, яка вже доїла свою піцу і перейшла до морозива. — Я справді не розумію, що поганого в морозиві, якщо воно без хімікалій.

Тітка Дав глянула на неї з докором. Тітка Беатріс облизала ложку.

Я від морозива відмовилася. Надто сильно нервувала. Та й розлюбила: воно нагадувало про Мелані.

Тієї ночі перед сном я роздивилася себе у дзеркалі у ванній. Попри їжу та душ, вигляд мала, як розвалюха. Темні кола під очима, худа… Була насправді схожа на волоцюжку, яку треба рятувати.

Було так чудово поспати в ліжку, а не під мостом! Хоча Гарта мені бракувало.

Кожної ночі, яку я провела у тій спальні, вони замикали мої двері. І дбали про те, щоб ніколи не залишати саму вдень.

Наступні кілька днів були витрачені на підготовку моїх паперів на ім’я Тітки Дав. Вони зробили моє фото й зняли відбитки пальців для паспорта. Паспорт видало посольство Гілеаду в Оттаві й відправило спеціальним кур’єром до консульства. Він містив ідентифікаційний код Тітки Дав, але з моєю фотографією та фізичними даними. Вони навіть залізли до імміграційної бази даних Канади, де було зареєстровано приїзд Тітки Дав, тимчасово видалили звідти справжні дані й замінили на мої, додавши відбиток пальця та скан райдужки ока.

— У нас багато друзів у канадському уряді, — сказала Тітка Беатріс. — Ти була б вражена.

— Стільки доброзичливців… — додала Тітка Дав.

І вони в один голос промовили:

— Господу слава.

Поставили рельєфний штамп «ПЕРЛОВА ДІВА» на одну зі сторінок. Це означало, що мене пропустять до Гілеаду без жодних запитань: це наче дипломатичний паспорт, пояснила Тітка Беатріс.

Тепер я була Тіткою Дав, але іншою Тіткою Дав. Мала тимчасову канадську візу Перлової Діви, яку треба було повернути на кордоні під час виїзду. Тітка Беатріс сказала, що все просто.

— Як проходитимемо кордон, частіше опускай погляд, — настановляла мене Тітка Дав. — Це ховає обличчя. І в будь-якому разі так скромніше.

Нас із Тіткою Беатріс відвезли до аеропорту на чорному авто уряду Гілеаду, і я спокійно пройшла прикордонний контроль. Нас навіть не обшукали.

Літак був приватний, з намальованим на ньому крилатим оком. Він був сріблястий, але мені здавався темним — наче велетенська темна птаха, що чекає, аби віднести мене — куди? У порожнечу. Ада з Елайджею намагалися розповісти мені якомога більше про Гілеад, я дивилася документальні фільми та телесюжети, але все одно не могла уявити, що чекає на мене там. Зовсім не почувалася готовою до того.

Пригадала «Прихисток» і біженок. Я дивилася на них, але насправді не бачила. Не думала, як це — полишити місце, яке ти знаєш, втратити все, вирушаючи в невідоме. Як порожньо й темно це має бути… За винятком хіба що проблиску надії, яка дає змогу так ризикувати.

Дуже скоро я сама так почуватимусь. Буду нести крихітну іскру в темряві, намагаючись відшукати свій шлях.

45

Ми злетіли із запізненням. Я переживала, що мене викрито і зрештою нас таки зупинять. Однак коли ми опинилися в повітрі, мені стало легше. Я раніше ніколи не літала і спочатку була в повному захваті. Але потім зійшлися хмари, за вікном стало одноманітно. Я, певно, заснула, бо скоро Тітка Беатріс легенько торсала мене зі словами:

— Ми майже на місці.

Я визирнула з віконця. Літак опускався, і я бачила внизу гарненькі будинки зі шпилями й вежами, і звивисту річку, і море.

Тоді літак сів. Ми зійшли сходами, що їх опустили від дверей. Було спекотно й сухо, дув вітер, притискаючи до ніг наші довгі сріблясті сукні. На пероні вишикувалися у два ряди чоловіки у чорних одностроях, ми пройшли між ними, взявши одна одну під руки.

— Не дивися їм в обличчя, — прошепотіла Тітка Беатріс.

Тож я зосередилася на одностроях, але відчувала на собі очі, очі, очі — мов жадібні руки. Ніколи в житті я не відчувала такої небезпеки — навіть під мостом із Гартом, коли навколо були самі незнайомці.

Тоді всі ці чоловіки відсалютували.

— Що таке? — пробелькотіла я до Тітки Беатріс. — Чому вони салютують?

— Бо моя місія була вдала, — відповіла вона. — Я привезла Дорогоцінну Перлину. Тобто тебе.

Нас всадовили до чорного авто й повезли у місто. Людей на вулицях було небагато, і жінки всі були вбрані у довгі сукні різних кольорів, як у документальних передачах. Я навіть побачила кількох Служниць, які ходили по двоє. На крамницях не було написів — самі малюнки на вивісках. Чобіт, риба, зуб.

Автомобіль зупинився перед воротами в цегляній стіні. Двоє охоронців махнули, пропускаючи нас. Авто рушило й зупинилося, для нас відчинили дверцята. Ми вибралися, Тітка Беатріс узяла мене під руку й промовила:

— Немає часу показувати, де ти ночуватимеш: літак надто спізнився. Мусимо піти одразу ж до каплиці на Церемонію Подяки. Просто роби, як я кажу.

Я знала, що у Перлових Дів є якась церемонія: Ада мене попереджала, Тітка Дав про це розповідала, але особливої уваги я на неї не звернула, тож зараз не знала, чого очікувати.

Ми увійшли до каплиці. Вона вже була переповнена: старші жінки в коричневому однострої Тіток, молодші — в сукнях Перлових Дів. Кожна з Дів мала із собою дівчину приблизно мого віку — вони, як і я, були вбрані в тимчасові сріблясті сукні. Попереду в центрі висів великий портрет Крихітки Ніколь у золотій рамі — це мене зовсім не потішило.

Тітка Беатріс вела мене між рядами лав, і всі співали:

Принесімо Перли,

Принесімо Перли,

У радості єднаймося,

Принесімо Перли.

Вони кивали мені й усміхалися, здавалися справді щасливими. Я подумала, що, може, все не так уже й погано.

Ми сіли. Тоді до кафедри вийшла одна зі старших жінок.

— Тітка Лідія, — прошепотіла Тітка Беатріс. — Наша головна Засновниця.

Я впізнала її зі світлини, яку показувала Ада, хоча мені вона видалася значно старшою, ніж на картинці.

— Ми зібралися, щоб віддати данину вдячності за те, що наші Перлові Діви повернулися неушкодженими зі своїх місій — де б у світі вони не бували, подорожуючи й творячи добро для Гілеаду. Ми вітаємо їхню фізичну хоробрість та духовну мужність і дякуємо від щирого серця. Віднині Перлові Діви, які повернулися до нас, уже не Претендентки, а повноцінні Тітки — вони отримують повні привілеї та силу. Ми знаємо, що вони виконуватимуть свої обов’язки, де і як це буде потрібно.

Усі відгукнулися:

— Амінь.

— Перлові Діви, представте нам зібрані Перлини, — мовила Тітка Лідія. — Спочатку — канадська місія.

— Уставай, — прошепотіла Тітка Беатріс.

Вона провела мене вперед, тримаючи під ліву руку, саме в тому місці, де було вибито «БОГ/ЛЮБОВ». Було боляче.

Тітка Беатріс зняла свою низку перлів, поклала у велику неглибоку миску перед Тіткою Лідією й мовила:

— Повертаю ці перли такими само чистими, якими вони були, коли я отримала їх. Хай вони будуть благословенні й служитимуть наступній Перловій Діві, яка з гордістю носитиме їх у своїй місії. Дякуючи Божій Волі, я поповнюю скарбницю Гілеаду. Це Джейд, Коштовна Перлина, врятована від неминучої загибелі. Нехай очиститься вона від мирського бруду, омиється від порочних бажань, випалить вогнем гріх і присвятить себе службі, якої вимагатиме від неї Гілеад.

Вона поклала руки мені на плечі й натиснула, щоб я стала на коліна. Я цього не очікувала і мало не перекинулася набік.

— Що ти робиш? — просичала я.

— Тссс, — відповіла Тітка Беатріс. — Мовчи.

Тоді Тітка Лідія промовила:

— Вітаємо тебе в Ардуа-холі, Джейд. Будь благословенна в тому, що ти обрала для себе, перед Його очима. Per Ardua Cum Estrus.

Вона поклала долоню мені на голову, тоді зняла її, кивнула мені й сухо всміхнулася.

Усі повторили:

— Вітаємо Перлину Коштовну. Per Ardua Cum Estrus, амінь.

Я подумала: «Що я тут роблю? Місце збіса дивне».

XVII. Ідеальні зуби

Рукопис з Ардуа-холу

46

Пляшечка синього чорнила, чорнильна ручка, сторінки записника, обрізані, щоби вміститися у сховку, — ось чому я довіряю своє послання до тебе, моя читачко. Та яке це послання? Іноді я вбачаю в собі янгола, що пише, збирає усі гріхи Гілеаду, включно з власними; в інші дні позбуваюся цих пафосних інтонацій. Чи ж я, поклавши руку на серце, не просто розношу похмурі плітки? Боюся, я ніколи не дізнаюся, що ти скажеш із цього приводу.

Мій найбільший страх — що всі мої зусилля виявляться марними і Гілеад житиме тисячу років. Тут, далеко від війни, у нерухомому центрі торнадо, переважно так і здається. Вулиці такі мирні, спокійні, впорядковані, та однаково під цією безтурботною поверхнею відчувається тремтіння, наче стоїш біля високовольтної лінії електропередач. Раніше казали «панування терору», одначе терор не зовсім панує. Він паралізує. Звідси й ця неприродна тиша.

Та є й дрібні втіхи. Вчора я дивилася — на закритому телеканалі в кабінеті Командора Джадда — Участрату, на якій головувала Тітка Елізабет. Командор Джадд наказав принести кави — чудової кави, якої просто так не дістанеш (я не питала, звідки він її отримує). Він додав до свого горнятка рому, спитав, чи не хочу я. Я відмовилася. Тоді Командор сказав, що має слабкі нерви й чутливе серце, тож йому треба підготуватися — важко сприймати такі кровожерні видовища.

— Я розумію, — мовила я. — Але то наш обов’язок — бачити, як здійснюється правосуддя.

Він зітхнув, випив і налив собі ще.

Участратити мали двох приречених чоловіків: Янгола, якого спіймали на продажу на сірому ринку лимонів, увезених через Мен, і лікаря Гроува, дантиста. Однак справжнім злочином Янгола були не лимони: його звинуватили у взятті хабарів від «Мейдей» та в тому, що він допоміг кільком Служницям успішно перетнути різні наші кордони. Утім Командори не хотіли оприлюднювати цього, аби іншим не спало на думку щось подібне. Офіційно корумпованих Янголів не існувало, і Служниць-утікачок, звісно, теж, бо навіщо комусь зрікатися Царства Господнього, аби пірнути в пекельне полум’я?

Протягом усього процесу, який мав обірвати життя Гроува, Тітка Елізабет була просто чудова. У коледжі вона відвідувала театральний гурток і грала Гекубу у виставі «Троянські жінки» — дрібний факт, про який я дізналася під час наших перших зустрічей, коли ми з Геленою та Відалою формували особливу жіночу сферу в новонародженому Гілеаді. За таких умов формується товариський дух — люди діляться своїм минулим. Я була досить обачна, щоб не розповідати про себе забагато.

Сценічний досвід придався Елізабет. За моїм наказом вона записалася на прийом до лікаря Гроува. Тоді, у належний момент, видряпалася з крісла, порвала на собі одяг і заверещала, що Гроув намагався її зґвалтувати. По цьому, шалено ридаючи, вона вивалилася у передпокій, де містер Вільям, асистент дантиста, зміг побачити її скуйовдженість і сплюндрованість.

Тітка має бути священна. Не дивно, що Елізабет була така засмучена цим насильством, вирішили всі. Цей чоловік мусив бути небезпечним і ненормальним.

Я мала фотосвідчення всього цього, зафіксовані на мінікамеру, сховану мною в симпатичній діаграмі з повним набором зубів. Якщо Елізабет спробує зірватися зі шворки, можна шантажувати її цим доказом її брехні.

На процесі містер Вільям свідчив проти Гроува. Він не дурний — одразу збагнув, що його бос приречений. Він описав лють Гроува в цю мить. Заявив, що пропащий Гроув називав Тітку Елізабет «стервом грьобаним». Насправді цих слів там не було. Дантист спитав: «Для чого ви це робите?» — але свідчення Вільяма на процесі були дуже ефектні. Слухачі, включно з усім населенням Ардуа-холу, вражено зойкали: називати Тітку такими вульгарними словами було близько до єресі! На допиті Вільям неохоче визнав, що й раніше мав підстави підозрювати свого керівника у безпутності. Сумно промовив, що анестезія може бути такою спокусливою, якщо потрапить не в ті руки…

Що міг Гроув сказати на свій захист, окрім як наполягати на своїй невинності та зацитувати Біблію, уривок про дружину Потіфара, яка уславилася тим, що облудно звинуватила Йосифа у зґвалтуванні? Коли невинний заперечує свою провину, це звучить так само, як і з вуст винного, — певна, ти, моя читачко, це вже помітила. Слухачі мають схильність не вірити жодному.

Не міг же Гроув заявити, що ніколи б не торкнувся Тітки Елізабет своєю розпусною рукою, бо його збуджували лише неповнолітні дівчата…

З огляду на винятковий талант Тітки Елізабет я вирішила, що буде більш ніж справедливо довірити їй провести Участрату на стадіоні. Гроув мав вийти другим. Мусив дивитися, як кілька верескливих Служниць ногами забили Янгола до смерті, а тоді буквально розірвали на шматки.

Коли його вели на поле зі зв’язаними руками, він закричав: «Я цього не робив!» Тітка Елізабет, втілення розлюченої доброчесності, суворо подула у свисток. За дві хвилини лікаря Гроува не стало. Кулаки було здійнято, жмутки закривавленого волосся — вирвано з корінням.

Були присутні всі Тітки та Претендентки, що прийшли підтримати помсту за одну із шанованих Засновниць Ардуа-холу. З одного боку сиділи новонабрані Перлини, які прибули за день до того, тож для них то була мить хрещення. Я розглядала юні обличчя, та на такій відстані не могла роздивитися, що на них. Відраза? Втіха? Відстороненість? Завжди добре таке знати. Найкоштовніша Перлина була поміж них. Одразу після спортивної події, свідками якої ми мали зараз стати, я відведу їй житло там, де це найкраще пасуватиме до моїх планів.

Поки Служниці чавили Гроува на пюре, Тітка Іммортель зомліла, чого й слід було чекати: вона завжди була чутлива. Гадаю, тепер вона до певної міри звинувачуватиме себе: хай як огидно Гроув поводився, його було обрано їй за батька.

Командор Джадд вимкнув телевізор і зітхнув:

— Шкода. Він був добрим дантистом.

— Так, — погодилася я. — Але не можна пробачати гріхи лише тому, що грішник у чомусь вправний.

— То він справді був винен? — з помірною зацікавленістю спитав він.

— Так, — сказала я, — але не в цьому. Зґвалтувати Тітку Елізабет він не міг, бо був педофілом.

Командор Джадд знову зітхнув:

— Бідолаха. Це серйозна вада. Треба помолитися за його душу.

— Воістину. Але він зіпсував для заміжжя надто багато юних дівчат. Ці шляхетні квіти втікали до Тіток, аби не ставати до шлюбу.

— О, — зауважив Командор. — То ось що сталося з тією дівчиною, Аґнес? Я так і думав, що було щось подібне.

Він хотів, аби я погодилася, бо так її втеча не стосувалася б його особисто.

— Я не впевнена, — промовила я. Він спохмурнів. — Але гадаю, що так.

Не варто надто його дражнити.

— На ваші судження, Тітко Лідіє, завжди можна покластися, — сказав командор. — У справі Гроува ви зробили найкращий вибір на користь Гілеаду.

— Дякую. Я молюся за Боже провидіння, — відповіла я. — Але змінімо тему. Я рада повідомити, що Крихітку Ніколь безпечно доставлено до Гілеаду.

— Оце так! Який успіх! — мовив він.

— Мої Перлові Діви спрацювали дуже ефективно, — провадила я далі. — Вони виконали мої накази. Взяли її під крило як новонавернену, переконали приєднатися до нас. Викупили її в юнака, який мав на неї вплив. Торгувалася Тітка Беатріс, хоч вона, звісно, не знала, що це насправді Крихітка Ніколь.

— Але ви знали, дорога моя Тітко Лідіє, — зауважив Командор. — Як ви змогли її розпізнати? Мої Очі роками намагалися це зробити.

Чи я правильно розчула нотку заздрощів або й — гірше — підозри? Вирішила пропустити повз вуха.

— У мене є свої методи. І дуже ефективні інформатори, — збрехала я. — Два і два іноді дають чотири. А ми, жінки, хай які короткозорі, часто помічаємо те, що більш широкий чоловічий погляд може проминути. Утім Тітка Беатріс і Тітка Дав знали тільки те, що мають виглядати особливе татуювання, яке бідолашна собі зробила. І, на щастя, вони її знайшли.

— Сама зробила собі татуювання? Гріховна, як усі такі дівчата. На якій частині тіла? — зацікавлено запитав Командор.

— На передпліччі. Обличчя лишилося чисте.

— Руки все одно будуть закриті за будь-якої появи на людях, — зауважив він.

— Її називають Джейд, вона може навіть бути впевнена, що це її справжнє ім’я. Я не хотіла розповідати їй про те, хто вона насправді, поки не поговорю з вами.

— Чудове рішення, — сказав Командор. — Можна спитати… Які стосунки вона мала з тим юнаком? Було б краще, якби вона залишилася, так би мовити, недоторканою, але в її випадку ми можемо змінити правила. Зробивши її Служницею, ми її змарнуємо.

— Її незайманість поки не підтверджена, але я гадаю, що в цьому сенсі вона чиста. Я поселила її із двома з наймолодших наших Тіток, вони добрі й співчутливі. Вона ділитиметься з ними своїми страхами й сподіваннями, це безумовно. І своїми віруваннями теж. Певна, їх можна буде узгодити з нашими.

— І знову чудово, Тітко Лідіє. Ви воістину наш скарб. Коли можна буде відкрити Крихітку Ніколь для Гілеаду та всього світу?

— Спочатку маємо переконатися, що вона навернулася щиро, — мовила я. — Що її віра тверда. Тут потрібні тактовність і піклування. Новачки зазвичай сповнені ентузіазму, в них такі нереальні сподівання… Мусимо повернути її на землю, розповісти про обов’язки, які на неї чекають, — тут у нас не тільки екзальтовано співають гімни. На додачу до цього її треба ознайомити з її ж власною історією: для неї буде шоком усвідомити, що вона відома й усіма улюблена Крихітка Ніколь.

— Я залишу це вашим здібним рукам, — сказав Командор. — Ви певні, що не хочете краплинки рому до кави? Він покращує кровообіг.

— Хіба що ложечку, — погодилася я.

Він налив. Ми підняли горнятка, цокнулися.

— Хай будуть благословенні наші зусилля! — проголосив він. — Певен, так і буде.

— У свій час, — усміхнулася я.

Після виступів у кабінеті дантиста, на суді та на Участраті Тітка Елізабет пережила нервовий зрив. Ми з Тіткою Відалою та Тіткою Геленою провідали її в одному з наших санаторіїв, де вона відновлювала сили. Тітка Елізабет зустріла нас сльозами.

— Не знаю, що зі мною не так, — мовила вона. — В мені наче зовсім не лишилося сил…

— Це не дивно після всього того, що ви пережили, — сказала Гелена.

— В Ардуа-холі вас вважають практично святою, — додала я.

Я знала, що насправді її так тривожить: вона незворотно заплямувала себе неправдивими свідченнями, і якщо про це дізнаються, це стане її кінцем.

— Я така вдячна вам за настанови, Тітко Лідіє, — мовила Елізабет, зиркаючи на Відалу. Тепер, коли я була її надійною союзницею — бо ж вона виконала моє незвичне прохання, — вона мала відчувати, що Тітка Відала проти неї безсила.

— Була рада допомогти, — відповіла я.

XVIII. ЧИТАЛЬНЯ

Розшифрування показань свідка 369А

47

Ми з Бекою вперше побачили Джейд на Церемонії Подяки, де вітали з поверненням Перлових Дів та завербованих ними новачків. Вона була висока, трохи незграбна, роззиралася дуже відверто — на межі із зухвалістю. У мене вже тоді виникло відчуття, що їй буде непросто вписатися до Ардуа-холу, не кажучи вже про сам Гілеад. Але я не переймалася нею, бо була захоплена красою церемонії.

Скоро на цьому місці мали опинитися ми. Ми з Бекою закінчували своє навчання Претенденток і були майже готові стати Тітками. Дуже скоро нам видадуть сріблясті сукні Перлових Дів, значно гарніші за наші звичні брунатні. Ми успадкуємо перлові низки й вирушимо в місію. І кожна з нас приведе із собою навернену Перлину.

У перші роки в Ардуа-холі ця перспектива мене зачаровувала. Я досі щиро й ревно вірила якщо й не в усе, що стосувалося Гілеаду, то принаймні в альтруїзм служіння Тіток. Але тепер я вже не така впевнена в цьому.

Ми знову побачили Джейд наступного дня. Як і всі нові Перлини, вона взяла участь у нічній відправі у каплиці, де всі поринали у мовчазні медитації та молитви. Тоді вона мала обміняти сріблясту сукню на коричневу, таку, як у нас усіх. Не те щоб їй судилося стати Тіткою — за новоприбулими Перлинами ретельно спостерігали, перш ніж записати до потенційних Дружин, Еконожин, Претенденток або, у найгіршому випадку, Служниць, та серед нас вони вбиралися так само, як і ми, з тією відмінністю, що мали ще й великі брошки зі штучного перламутру у формі нового місяця.

Знайомство Джейд із традиціями Гілеаду видалося жорстким, бо наступного дня вона була присутня на Участраті. Її могло шокувати те, як Служниці буквально роздерли на шматки двох чоловіків. Це навіть мене може шокувати, хоч я за останні роки багато разів це бачила. Служниці зазвичай тихі — вияв такої люті з їхнього боку може стривожити.

Ці правила уклали Тітки-Засновниці. Ми з Бекою воліли б уникати екстремальних методів.

Одним зі знищених на Участраті був лікар Гроув, дантист, колишній батько Беки, засуджений за зґвалтування Тітки Елізабет. Чи за спробу зґвалтування. Зважаючи на мій власний досвід спілкування з ним, мені було байдуже. Прикро це говорити, але я раділа, що його буде покарано.

Бека сприйняла це зовсім інакше. Лікар Гроув дуже погано з нею поводився, коли вона була малою, і я не могла цього пробачити, хоча вона сама й воліла. Вона була добріша за мене, я цим захоплювалася, та перейняти не могла.

Коли лікаря Гроува розірвали на Участраті, Бека зомліла. Дехто з Тіток пояснював це дочірньою любов’ю — лікар Гроув був грішником, але ж однаково чоловіком, і до того ж мав високий статус. Ба більше, він був батьком, якого слухняна дочка зобов’язана поважати. Однак я знала, що це не так: Бека почувалася відповідальною за його смерть. Вважала, що не варто було розповідати мені про його злочини. Я запевнила її, що ні з ким цим не ділилася, вона сказала, що вірить мені, але Тітка Лідія, певно, все одно якось дізналася. Саме так Тітки й здобули свою владу — дізнаючись про різні речі. Про які взагалі не слід говорити.

Ми з Бекою повернулися з Участрати. Я заварила їй чаю і запропонувала прилягти, бо вона досі була дуже бліда, та вона сказала, що опанувала себе і все буде добре. Ми саме поринули у вечірнє читання Біблії, коли у двері постукали. На наш подив, там стояла Тітка Лідія з новою Перлиною — Джейд.

— Тітко Вікторіє, Тітко Іммортель, вас обрано для особливої справи, — мовила Тітка Лідія. — До вас приписано нашу найновішу Перлину — Джейд. Вона спатиме в третій спальні — я так розумію, вона порожня. Ваше завдання — допомагати їй в усьому й розповідати про наше життя та служіння тут, у Гілеаді. У вас достатньо простирадл та рушників? Як ні, я накажу принести ще.

— Так, Тітко Лідіє, Господу слава, — відказала я.

Бека відлунням повторила за мною, а Джейд нам усміхнулася боязко й уперто водночас. Вона була не схожа на інших новонавернених із-за кордону: ті, як правило, були або жалюгідні, або сповнені завзяття.

— Ласкаво просимо, — звернулася я до Джейд. — Заходь, будь ласка.

— Гаразд, — сказала вона й перетнула наш поріг.

У мене защеміло серце: я вже знала, що те на позір мирне життя, яке ми з Бекою вели в Ардуа-холі останні дев’ять років, добігло кінця, настали зміни, але тоді я ще не усвідомлювала, якими різкими ті зміни будуть.

Я сказала, що наше життя було мирне, але це, можливо, не зовсім правильне слово. В будь-якому разі воно було впорядковане, хоча й дещо монотонне. Наш час дивним чином не спливав, хоч і був сповнений занять. Коли мене прийняли Претенденткою, мені було чотирнадцять, і хоча тепер я була вже дорослою, значно старшою собі не здавалася. Так само було й із Бекою: нам здавалося, що ми завмерли, застигли, наче вмерзлі в кригу.

Засновниці та старші Тітки мали певні переваги. Вони формувалися у догілеадські часи, проходили випробування, які нас оминули, і ті випробування стерли м’якість, яка колись могла в них бути. А ми не були змушені через це проходити. Нас захищали, ми, по суті, не мали потреби давати собі раду із жорстоким світом. Ми отримали блага від жертв, принесених нашими попередницями. Нам постійно нагадували про це і наказували бути вдячними. Але це важко — бути вдячною за відсутність чогось, про що не маєш уявлення. Боюся, ми не до кінця цінували те, як загартувалося у вогні покоління Тітки Лідії. У них була безжальність, якої нам бракувало.

48

Попри відчуття, що час зупинився, я насправді змінилася. Була вже не тією людиною, що увійшла до Ардуа-холу. Тепер я була жінкою, хай і недосвідченою; тоді ж була дитиною.

— Я дуже рада, що Тітки дозволили тобі залишитися, — мовила Бека того першого дня. Вона пильно дивилася на мене своїми сором’язливими очима.

— Я теж рада, — сказала я.

— У школі я завжди рівнялася на тебе. Не через твоїх трьох Марф і Командорську родину — ти брехала менше за інших. І була до мене добра.

— Не така вже й добра.

— Добріша за інших, — мовила вона.

Тітка Лідія дала мені дозвіл оселитися у тому самому блоці, що й Бека. Ардуа-хол ділився на окремі квартири, нашу маркували літера «С» і девіз «Per Ardua Cum Estrus».

— Це означає «Крізь дітонародження із жіночою репродуктивною працею», — сказала Бека.

— Невже тут усе це сказано?

— Латиною. Так краще звучить.

— Що таке латина? — запитала я.

Бека сказала, що це стара мова, якою вже ніхто не говорить, але люди пишуть нею девізи. Наприклад, девізом усього комплексу, оточеного Стіною, було «Veritas», що латиною значить «Правда». Але вони збили цей напис і замалювали його.

— Звідки ти це знаєш? — запитала я. — Якщо слова вже нема?

— З Бібліотеки Гільдеґарди, — сказала Бека. — Вона лише для нас, Тіток.

— Що таке бібліотека?

— Місце, де тримають книжки. Їх там повно, багато кімнат.

— Вони нечестиві — ті книжки? — запитала я. Уявляла кімнату, напхану цим вибухонебезпечним матеріалом.

— Тільки не ті, які я читала. Ті, що небезпечніші, зберігають у Читальні. Аби потрапити туди, потрібен особливий дозвіл. Але інші книжки можна читати.

— Це дозволено? — Я була вражена. — Можна просто зайти і почитати?

— Якщо маєш дозвіл. Тільки не в Читальню. Якщо зробиш таке без дозволу, на тебе чекає Виправлення в одному з підвалів.

Бека розповіла, що кожна квартира в Ардуа-холі мала звуконепроникний підвал — раніше у них, наприклад, вчилися грати на піаніно. Але тепер у підвалі під літерою «Р» Тітка Відала проводила Виправлення. Це був різновид покарання за порушення правил.

— Але ж покарання проводяться публічно, — зауважила я. — І карають злочинців. Ну, знаєш, Участрати і вішання людей на Стіні на позір.

— Знаю, — сказала вона. — Хоч би не лишали їх там так надовго… Сморід аж до наших кімнат долинає, мене від нього нудить. Але Виправлення у підвалі — то інше. Це для нашого ж добра. Ходімо по твоє вбрання, а тоді вибереш собі ім’я.

Тітка Лідія та старші Тітки уклали список схвалених імен. Бека сказала, що вони походять від назв продукції, яку жінки колись полюбляли, і це має їх тішити, але сама вона не знає, що це за продукція. Ніхто з нашого покоління того не знає.

Вона зачитала мені список імен, бо сама я читати ще не вміла.

— Може, Мейбеллін? Так мило звучить. Тітка Мейбеллін.

— Ні, надто барвисто, — не погодилася я.

— Як щодо Тітки Айворі?

— Звучить надто холодно.

— Ось гарний варіант — Вікторія. Здається, була колись королева Вікторія. Тебе зватимуть Тітка Вікторія — навіть Претенденткам дозволено використовувати звання Тітки. А от коли завершимо місіонерську роботу Перлових Дів за межами Гілеаду, станемо повноцінними Тітками.

У школі Відали про Перлових Дів розповідали небагато — тільки те, що вони відважні, ризикують собою та приносять жертви заради Гілеаду і їх треба поважати.

— Ми вирушимо за межі Гілеаду? Хіба не страшно бути так далеко? Хіба Гілеад не дуже великий?

Це було б наче випасти зі світу взагалі, бо Гілеад точно не мав країв.

— Гілеад менший, ніж ти думаєш, — відповіла Бека. — Його оточують інші країни. Я покажу тобі мапу.

Я, певно, мала спантеличений вигляд, бо вона усміхнулася.

— Мапа — це наче картинка. Нас тут навчають читати мапи.

— Читати картинки? — перепитала я. — Хіба так можна? На картинках нічого не пишуть.

— Побачиш. Я спочатку теж не могла. — Вона знову всміхнулася. — З тобою мені вже не буде так самотньо.

Я переживала: що зі мною буде, коли спливуть ті шість місяців? Чи дозволять мені залишитися? Дуже тривожило те, що Тітки дивилися на мене так, наче розглядали якийсь овоч. Було важко не піднімати очей від підлоги, як вимагалося: трохи вище — і можеш витріщитися на торс, а це неввічливо, або навіть в очі, а це вже зовсім нахабство. Важко було мовчати, поки одна зі старших Тіток не заговорить до мене. Слухняність, покірність, підпорядкування — ось яких чеснот від нас вимагали.

А ще ж було читання, яке мене бентежило. Я думала: раптом я надто стара, щоб починати вчитися? Може, це як вишивка: треба починати замолоду, інакше завжди будеш незграбою. Але потроху щось почало виходити.

— Ти здібна, — сказала Бека. — Тобі вдається значно краще, ніж мені, коли я починала!

Мені видали книжки, за якими я вчилася, про хлопчика та дівчинку, яких звали Дік і Джейн. Книжки були старі, й картинки в Ардуа-холі змінили. Джейн носила довгі спідниці й рукави, але якщо вдивитися у ті місця, де були додаткові шари фарби, можна було побачити, що колись її спідничка не доходила до колін, а рукави закінчувалися ще над ліктями. І волосся колись було непокрите.

Найдивовижнішим у цих книжках було те, що Дік, Джейн та маленька Саллі жили в будинку, оточеному лиш білим дерев’яним парканом, таким низьким і благеньким, що будь-хто міг би перелізти. Не було Янголів, не було Хранителів. Дік, Джейн та маленька Саллі бавилися надворі, перед усіма. Маленьку Саллі будь-якої миті могли вкрасти терористи й вивезти до Канади, як Крихітку Ніколь та інших невинних. Голі колінки Джейн могли збудити нечестиві бажання в будь-якому з чоловіків-перехожих, попри те, що все, крім її обличчя, вже було вкрите фарбою. Бека сказала, що я ще отримаю завдання замальовувати подібні книжки — його дають Претенденткам. Вона сама розмалювала чимало книжок.

Ще вона сказала, що мені не обов’язково дозволять залишитися: не кожна годиться в Тітки. До мого приходу тут було двоє дівчат, яких прийняли, але всього через три місяці одна з них передумала, родина забрала її, й шлюб, який для неї влаштували, зрештою відбувся.

— А що сталося з іншою? — запитала я.

— Щось погане, — мовила Бека. — Її звали Тітка Лілі. Спочатку здавалося, що з нею все гаразд. Всі казали, що в неї добре виходить, а тоді їй призначили Виправлення за різкі відповіді. Не думаю, що то було одне з найгірших Виправлень: у Тітки Відали буває тяжкий характер. Під час Виправлення вона питає: «Тобі подобається?» — і правильної відповіді на це немає.

— А Тітка Лілі?

— Після того вона стала іншою. Хотіла покинути Ардуа-хол, говорила, що не годиться для нього, а Тітки сказали, що тоді їй доведеться стати до шлюбу, як було заплановано, але вона і цього не хотіла.

— То чого ж вона хотіла?

Раптом мене дуже зацікавила Тітка Лілі.

— Хотіла жити сама і працювати на фермі. Тітка Елізабет і Тітка Відала казали, що так буває, якщо надто рано почати читати: вона набралася неправильних ідей у Бібліотеці Гільдеґарди до того, як її розум зміцнів достатньо, щоби їм опиратися — там-бо чимало сумнівних книг, які варто було б знищити. Вони сказали, що їй доведеться пройти суворіше Виправлення, аби зосередити думки.

— Яке саме?

Мені стало цікаво, чи мій розум достатньо міцний і чи не чекають на мене численні Виправлення.

— Місяць у підвалі на самоті, на хлібі й воді. Коли її випустили, вона ні з ким не розмовляла, хіба що «так» і «ні». Тітка Відала сказала, що вона надто слабкодуха, щоб бути Тіткою, і таки муситиме вийти заміж. За день до того, як вона мала поїхати з Ардуа-холу, Тітка Лілі не вийшла до сніданку, а тоді й до обіду. Ніхто не знав, де вона поділася. Тітка Елізабет з Тіткою Відалою сказали, що вона, певно, втекла, тож режим безпеки порушено. Далі були пошуки, але її не знайшли. А тоді вода в душі почала дивно пахнути. Влаштували ще одні пошуки. Цього разу відкрили цистерну для дощової води, якою ми миємося, і там вона й була.

— Який жах! — вигукнула я. — Вона… її хтось убив?

— Спочатку Тітки так і сказали. У Тітки Гелени сталася істерика, когось з Очей навіть пропустили до Ардуа-холу, аби знайти якісь підказки, та їх не було. Дехто з нас, Претенденток, піднімався до тієї цистерни. Вона не могла просто впасти туди: там є драбина і маленькі дверцята.

— Ти її бачила? — запитала я.

— Труна була закрита, — відповіла Бека. — Але вона, певно, зробила це навмисно. У неї кишені були напхані камінням — такі ходили чутки. Вона не залишила записки, а якщо й залишила, то Тітка Відала її порвала. На похороні сказали, що вона померла від аневризми мозку. Не хотіли оприлюднювати те, що Претендентка так низько впала. Ми всі молилися за неї. Я впевнена, Господь їй пробачив.

— Але чому вона так вчинила? Хотіла померти?

— Померти ніхто не хоче, — сказала Бека. — Але деякі люди не хочуть жити так, як їм дозволено.

— Але ж утопитися!.. — вигукнула я.

— Це має бути вельми мирно. Чуєш дзвони й спів, наче янгольський. Так нам Тітка Гелена сказала, щоб ми менше засмучувалися.

Коли я опанувала книжки про Діка та Джейн, мені дали «Десять казок для юних дівчат» — книжку віршів, написаних Тіткою Відалою. Я пам’ятаю один:

Глянь на Тірзу! Як сидить —

Аж волосся майорить.

Як по вулиці крокує,

Гордовито фланірує.

На Хранителя позирає,

До гріха його спокушає.

Отака вже вона є —

До молитви не стає!

Так поглине гріх її —

Висіти їй на Стіні!

Казочки Тітки Відали розповідали про те, чого дівчатам робити не варто, і про ті жахливі речі, які з ними відбуватимуться, якщо вони це таки робитимуть. Тепер я розумію, що це була не дуже гарна поезія, і вже тоді мені не подобалося слухати про бідолашних дівчат, які припускалися помилок і зазнавали суворого покарання, а то й позбавлялися життя. Менше з тим, я була в захваті від того, що взагалі можу щось прочитати.

Одного дня я читала Беці вголос вірш про Тірзу, щоб вона виправляла мої помилки. Вона мовила:

— Зі мною такого ніколи б не сталося.

— Чого саме? — запитала я.

— Я б ніколи не спокушала Хранителів. Навіть і не дивилася б на них, не хочу. На чоловіків взагалі. Вони жахливі. Включно з нашим, гілеадським Богом.

— Беко! Чому ти таке кажеш? Як це — «з гілеадським»?

— Вони хочуть, щоб Бог був тільки один, — мовила вона. — Тож дещо просто оминають. У Біблії написано, що ми створені за Божою подобою, і чоловіки, й жінки. Побачиш, коли Тітки дозволять тобі її читати.

— Не кажи такого, Беко, — застерегла я. — Тітка Відала скаже, що це єресь.

— З тобою я можу цим поділитися, Аґнес, — мовила вона. — Я б тобі своє життя довірила.

— Не треба, — попросила я. — Я не така добра людина, як ти.

На мій другий місяць в Ардуа-холі до мене навідалася Шунаміт. Ми зустрілися в кав’ярні Шлефлі. На ній була блакитна сукня офіційної Дружини.

— Аґнес! — вигукнула вона, простягнувши до мене руки. — Я така рада тебе бачити! У тебе все добре?

— Авжеж, добре, — відповіла я. — Тепер я Тітка Вікторія. Хочеш м’ятного чаю?

— Просто Пола натякала, що ти… що з тобою щось не так…

— Що я божевільна, — усміхаючись мовила я.

Зауважила, що Шунаміт говорить про Полу наче про подругу. Тепер вона стояла вище за неї, і це мало неабияк дратувати Полу — те, що юна дівчина мала вищий статус.

— Я знаю, що вона так вважає. До речі, маю привітати тебе з одруженням.

— Ти на мене не зла? — запитала вона тоном школярки, наче повертаючись у минуле.

— Чого б я була зла на тебе, як ти кажеш?

— Ну, я вкрала твого чоловіка.

То он як вона думала? Що перемогла у змаганні? Як би мені це заперечити, не ображаючи Командора Джадда?

— Я отримала поклик до вищого служіння, — мовила я якомога педантичніше.

Шунаміт захихотіла.

— Невже? Ну, а я отримала поклик до нижчого. У мене чотири Марфи! Якби ж ти могла побачити мій будинок!

— Упевнена, він чудовий.

— Але з тобою точно все гаразд? — Її стривоженість моєю долею могла почасти бути цілком щира. — Це місце тебе не виснажує? Таке похмуре…

— Все добре, — відповіла я. — Я бажаю тобі тільки щастя.

— Бека теж у цій темниці, так?

— Це не темниця. І так. Ми живемо в одній квартирі.

— Ти не боїшся, що вона нападе на тебе із садовими ножицями? Вона досі несповна розуму?

— Вона ніколи не була несповна розуму, — заперечила я. — Просто була нещаслива. Було чудово зустрітися з тобою, Шунаміт, але мушу повертатися до справ.

— Ти мене більше не любиш, — мовила вона напівжартома.

— Я вчуся бути Тіткою, — відповіла я. — Мені не годиться нікого любити.

49

Моє читання прогресувало повільно, з перепонами. Бека дуже мені допомагала. Ми практикувалися на віршах із Біблії — з того затвердженого переліку, який був доступний для Претенденток. Тепер я могла сама прочитати ті частини Писання, які доти тільки чула. Бека допомогла знайти ті слова, над якими я часто розмірковувала, коли померла Табіта:

Бо в очах Твоїх тисяча літ — немов день той вчорашній, який проминув, і мов сторожа нічна… Пустив Ти на них течію, вони стали, як сон, як трава, що минає: уранці вона розцвітає й росте, а на вечір зів’яне і сохне!

Я старанно промовляла слова по літерах. На папері вони здавалися інакшими — не такими плинними й звучними, як лунали в моїй голові, а пласкішими, сухішими.

Бека зауважила, що промовляння по літерах — ще не читання, читання — це коли чуєш слова, наче пісню.

— Може, я ніколи так не зможу, — сказала я.

— Зможеш, — не погодилася Бека. — Спробуймо почитати справжні пісні.

Вона пішла до бібліотеки, куди мене ще не пускали, і принесла одну зі збірок гімнів Ардуа-холу. Там була та дитяча пісенька, якою мене часто заколисувала Табіта своїм срібнодзвінним голосом:

Коли спати я лягаю,

Бога про таке прохаю…

Я заспівала її Беці, а тоді, трохи згодом, вже змогла й прочитати.

— Це так обнадійливо… — мовила вона. — Я б хотіла думати, що двоє янголів завжди чекають на мене, щоб відлетіти разом. — А тоді додала: — Мені на ніч ніхто не співав. Тобі так пощастило…

Водночас із читанням я вчилася писати. Це було в чомусь важче, а в чомусь простіше. Ми користувалися чорнилом і ручками з металевими перами, а іноді — олівцями. Це залежало від того, що саме потрапляло до Ардуа-холу зі складів для імпорту.

Письмове знаряддя призначалося тільки для Командорів та Тіток. Вільного доступу до нього в Гілеаді не було: жінкам такі речі були ні до чого, та й більшості чоловіків теж — хіба що для звітів та інвентаризацій. А про що ще людям писати?

У школі Відали нас учили вишивати й малювати, і Бека казала, що писання — це майже те саме: кожна літера подібна на картинку чи рядок швів, а ще — на музичну ноту. Треба просто вивчити, як формуються літери, а тоді — як вони з’єднуються, наче перлини в намисті.

Сама вона мала прегарний почерк. Показувала мені, як це робити, часто і терпляче, а коли я вже вміла писати, хай як незграбно, вибрала для мене біблійні цитати, які я мала переписувати:

А тепер залишаються віра, надія, любов, оці три. А найбільша між ними любов![11]

Любов бо, як смерть, сильна[12].

Небесний бо птах віднесе твою мову, а крилатий розкаже про слово твоє…[13]

Я писала це знову й знову. Порівнюючи різні рукописні версії одного речення, я бачитиму, як покращилося моє письмо — обіцяла Бека.

Я розмірковувала над словами, які писала. Чи справді любов більша за віру і чи є вони в мені взагалі? Чи любов справді сильна, як смерть? Чию мову віднесе птах?

Вміння читати й писати не давало відповідей на всі запитання, натомість вело до нових і нових.

На додачу до навчання читання я примудрялася успішно виконувати інші завдання, які отримувала в ці перші місяці. Не всі вони були обтяжливі: мені подобалося малювати спідниці, рукави й головний покрив на дівчатках у книжках про Діка та Джейн, і я була не проти працювати на кухні — різати ріпу й цибулю для куховарок, мити посуд. Усі в Ардуа-холі робили свій внесок у спільний добробут, і гребувати фізичною працею не годилося. Жодна Тітка не вважалася вищою за це, хоча на практиці найважчу роботу виконували Претендентки. Але чому б і ні? Ми були молодші.

Однак чищення туалетів було неприємною справою, особливо коли доводилося мити їх знову, хоча вже після першого разу вони були ідеально чистими, а тоді повторювати втретє. Бека попередила мене, що цього вимагали Тітки: йшлося не про чистоту унітазів, а про випробування покірності.

— Але ж змушувати нас тричі мити унітази нелогічно, — сказала я. — Це марнування цінних ресурсів нації.

— Засіб для чищення не цінний ресурс, не те, що вагітні жінки. Але нелогічно, так, саме тому це й випробування. Вони хочуть побачити, чи ти виконуватимеш нелогічні накази без скарг.

Аби ускладнити завдання, наглядати за цим ставили наймолодшу з Тіток. Отримувати дурні накази від майже однолітків — це дратує значно більше, ніж коли наказує старша людина.

— Ненавиджу це! — сказала я після четвертого поспіль тижня відмивання туалетів. — Просто ненавиджу Тітку Еббі! Вона така зла й пихата, і…

— Це випробування, — нагадала Бека. — Як Бог випробовував Йова.

— Тітка Еббі не Бог, хай там що вона собі думає.

— Ми мусимо спробувати бути милосердними, — сказала Бека. — Помолися про те, щоб позбутися ненависті. Уяви, що вона витікає з твого носа, наче видих.

У Беки було чимало прийомів самоконтролю. Я намагалася їх практикувати. Іноді щось виходило.

Коли я пройшла піврічний термін розгляду і стала постійною Претенденткою, мене пустили до Бібліотеки Гільдеґарди. Важко описати, які почуття це збурило в мені. Коли я вперше увійшла туди, мені здавалося, що я отримала золотого ключа — ключа, який міг відмикати таємні двері одні за одними, відкриваючи мені сховані за ними багатства.

Спочатку я мала доступ лише у зовнішню кімнату, але з часом отримала перепустку і до Читальні. Там у мене був свій стіл. Одним із завдань, які я отримала, було копіювання промов — чи, може, краще назвати їх проповідями, — які Тітка Лідія виголошувала за особливих нагод. Вона їх повторювала, але щоразу змінювала, і ми мали переносити нотатки від руки до машинопису, який можна було прочитати. Тоді я вже вміла набирати текст на машинці, хай і повільно.

Коли я сиділа за своїм столом, Тітка Лідія іноді проминала мене, проходячи крізь Читальню до свого кабінету, де, як говорили, вона проводила важливі дослідження, які зроблять Гілеад кращим: старші Тітки казали, що це місія всього життя Тітки Лідії. Цінні Генеалогічні архіви ліній крові, які так ретельно зберігали старші Тітки, Біблії, теологічні лекції, небезпечні твори світової літератури — все було там, за зачиненими дверима. Ми отримували доступ туди лише тоді, коли достатньо зміцнювали свій розум.

Минали місяці, роки, ми з Бекою стали близькими подругами й розповіли одна одній такі речі про себе і свої родини, яких нікому не довіряли. Я зізналася, як сильно ненавиджу свою мачуху Полу, хоча й намагаюся подолати це почуття. Описала трагічну смерть нашої Служниці Крістал і те, як це мене засмутило. Вона розповіла мені про лікаря Гроува і те, що він робив, а я — свою власну історію про нього, чим вона дуже засмутилася. Ми говорили про наших справжніх матерів і про те, як нам хочеться дізнатися, ким вони були. Може, не варто було стільки всього звіряти одна одній, але це було так утішно…

— Я дуже хотіла б мати сестру, — одного дня сказала вона мені. — І якби таки мала, то це була б ти.

50

Я описую наше життя як мирне, і для стороннього ока таким воно й було. Але траплялися й внутрішні тривоги та безлад — відтоді я дізналася, що це звично для тих, хто прагне присвятити себе вищій справі. Внутрішній неспокій прийшов, коли після чотирьох років читання простіших текстів я нарешті отримала доступ до повної Біблії. Наші Біблії лежали під замком, як і деінде в Гілеаді: їх довіряли лише сильним духом та характером, а отже, жінки були винятком, усі, крім Тіток.

Бека почала читати Біблію раніше за мене — вона взагалі випереджала мене: і до Тіток прийшла раніше, і була вправніша, — одначе ті, хто вже був посвячений у ці таємниці, не могли розповідати про досвід свого священного читання, тож ми не могли обговорити те, про що вона дізналася.

Прийшов день, коли до Читальні принесли замкнену дерев’яну скриньку з Біблією, призначеною для мене, і я нарешті могла розгорнути найзабороненішу з книжок. Я була просто у захваті, але зранку Бека сказала мені:

— Я повинна тебе застерегти.

— Застерегти? — перепитала я. — Але ж це Святе Письмо.

— Там написано не те, що кажуть.

— Що ти маєш на увазі?

— Не хочу, щоб ти розчарувалася. — Вона завагалася. — Я певна, Тітка Есті прагнула лише добра.

Тоді додала:

— Книга Суддів, з 19 до 21.

Більше вона не сказала нічого. Та коли я дісталася до Читальні, відкрила скриньку, а тоді й саму Біблію, то передусім звернулася до вказаного нею місця. Це була історія про наложницю, розрубану на дванадцять частин, та сама, яку нам так давно розповідала у школі Тітка Відала і яка так засмутила маленьку Беку.

Я добре її пам’ятала. І пам’ятала, як пояснювала нам її зміст Тітка Есті. Вона говорила, що наложниця померла тому, що шкодувала про свою непокірність, тож пожертвувала собою, аби не дозволити розбещеним чоловікам з племені Веніямінового зґвалтувати її власника. Тітка Есті сказала, що наложниця була шляхетна й смілива і зробила свій вибір.

Однак тепер я читала історію повністю. Шукала згадки про шляхетність і сміливість, про вибір, але нічого цього там не було. Дівчину просто випхали за двері й заґвалтували до смерті, а тоді чоловік, який ставився до неї за життя як до купленої тварини, розрубав її на шматки, наче корову. Не дивно, що вона від нього втекла.

Це був болісний шок: добра, догідлива Тітка Есті нам брехала. Правда була не шляхетна — жахлива. Ось що мали на увазі Тітки, кажучи, що жіночий розум заслабкий для читання. Ми могли розсипатися, розвалитися під вагою протиріч, були неспроможні втриматися.

До цього моменту я не мала серйозних сумнівів у правильності й — особливо — правдивості теології Гілеаду. Якщо я була нездатна сягнути досконалості, то вважала це своєю провиною. Але дізнавшись про те, що змінив Гілеад, що додав, а що вилучив, я боялася, що втрачу віру.

Якщо ви ніколи не вірили, то не зрозумієте, про що мені йшлося. Почуваєшся так, наче помирає твій найкращий друг; наче все, що тебе визначало, палає; наче залишаєшся зовсім сама. Почуваєшся вигнанкою, загубленою в темному лісі. Саме так я почувалася, коли померла Табіта: світ спорожнів, утратив сенс. Усе стало порожнім. Все висихало.

Я трохи розповіла Беці про те, що в мені відбувалося.

— Я знаю, — мовила вона. — Зі мною теж так було. Усі вищі в Гілеаді нам брехали.

— Тобто?

— Бог не такий, як вони кажуть.

Вона пояснила: можна вірити або в Гілеад, або в Бога, але не одночасно. Так вона розв’язала свою кризу.

Я сказала, що не впевнена, чи зможу обрати. Потай боялася, що не зможу вірити ані в одне, ані в інше. І все одно хотіла вірити, щиро прагнула. Зрештою, наскільки віра залежить від прагнення її мати?

51

Через три роки по тому сталася ще тривожніша криза. Як я вже говорила, одним із моїх завдань у Бібліотеці Гільдеґарди було копіювання промов Тітки Лідії на машинці. Сторінки промови, над якою я мала працювати, залишали в мене на столі у сріблястій теці. Одного ранку я знайшла під нею ще одну, блакитну. Хто її туди поклав? Може, це помилка?

Я розгорнула її. Зверху на першій сторінці було ім’я моєї мачухи Поли. Далі йшов звіт про смерть її першого чоловіка, того, за яким вона була до того, як вийшла за мого так званого батька — Командора Кайла. Як я вже говорила, її чоловіка, Командора Сондерса, вбила в його кабінеті їхня Служниця. Принаймні так говорили.

Пола сказала, що дівчина була небезпечно неврівноважена, що вона вкрала шампур на кухні й убила Командора Сондерса, який нічим її не провокував. Служниця втекла, але її зловили й повісили, а потім виставили мертве тіло на Стіні. Але Шунаміт сказала, що її Марфа розповіла, нібито там був іще й незаконний грішний зв’язок — Служниця та чоловік перелюбствували у тому кабінеті. Саме так вона отримала можливість убити його, і саме тому вона це й зробила: те, чого він від неї вимагав, штовхнуло її за край здорового глузду. Решта історії Шунаміт звучала так само: Пола знайшла тіло, Служницю впіймали і повісили. Шунаміт іще додала деталь про те, як Пола сильно вимастилася кров’ю, поки надягала штани на мертвого Командора, аби зберегти гідність.

Але блакитна тека оповідала зовсім іншу історію. Вона була підкріплена фотографіями й розшифруваннями численних потай записаних розмов. Між Командором Сондерсом і Служницею не було незаконного зв’язку — лише регулярні Церемонії, як наказує закон. Однак у Поли та Командора Кайла, мого колишнього батька, був роман іще до того, як Табіта, моя мати, померла.

Пола потоваришувала зі Служницею й запропонувала допомогти їй утекти з Гілеаду, бо ж вона знала, яка дівчина нещаслива. Вона навіть дала їй мапу та вказівки, а також імена кількох контактів «Мейдей», до яких можна було звернутися дорогою. Коли Служниця вирушила в путь, Пола сама прирізала Командора Сондерса. Саме тому на ній було стільки крові — не від надягання на нього штанів. Насправді він штанів і не знімав, принаймні тієї ночі.

Поєднавши хабар із погрозами, вона підкупила Марфу, щоб та підтримала історію про Служницю-вбивцю. Тоді викликала Янголів і звинуватила Служницю. Далі все зрозуміло. Нещасну дівчину знайшли, коли вона розпачливо блукала вулицями, бо ж мапа була неточна, а тих зв’язкових «Мейдей», як з’ясувалося, просто не існувало.

Служницю допитали (у теці лежало розшифрування того допиту, і це було вельми неприємне читання). Хоч вона й визнала, що намагалася втекти, і розкрила ту роль, яку відіграла в цьому Пола, та продовжувала наполягати, що не винна в убивстві, — тобто що вона взагалі про те вбивство не знала, — аж поки біль не став нестерпним і не змусив її зізнатися.

Зрозуміло, вона була невинна. Та її все одно повісили.

Тітки знали правду. Принаймні одна з них знала. Ось були докази, у цій теці на моєму столі. І з Полою все одно нічого не зробили, натомість повісивши за її злочин Служницю.

То було потрясіння, наче у мене вдарила блискавка. Але я не просто була шокована всією цією історією — загадкою було те, чому її поклали мені на стіл. Чому невідома людина віддає мені таку небезпечну інформацію?

Відколи те, що ти вважала правдою, виявляється оманою, починаєш не довіряти й усьому іншому. Чи то була спроба налаштувати мене проти Гілеаду? А може, все було сфабриковано? Чи Тітка Лідія погрожувала Полі оприлюднити її злочини і саме це змусило мачуху облишити спроби одружити мене з Командором Джаддом? Чи ця страшна історія купила мені місце Тітки в Ардуа-холі? Чи це був спосіб сказати мені, що моя мати, Табіта, померла не від хвороби — її в якийсь невідомий спосіб убила Пола, а може, навіть і Командор Кайл? Я не знала, чому вірити.

І нікому не могла звіритися. Навіть Беці: не хотіла наражати її на небезпеку, робити своєю спільницею. Правда може завдати чимало клопоту тим, хто не повинен її знати.

Я закінчила свою роботу в той день і поклала блакитну теку там, де знайшла. Наступного дня на столі лежала нова промова, а блакитна тека зникла.

Протягом двох наступних років на столі на мене чекало чимало подібних тек. Усі вони містили докази різних злочинів. Ті, в яких оповідалося про Дружин, були блакитні, де йшлося про Командорів — чорні, про допоміжних спеціалістів, наприклад лікарів, — сірі, про Марф — блякло-зелені. Не було свідчень лише про злочини Служниць та Тіток.

Переважно мені залишали блакитні або чорні теки, в яких описувалися численні злодіяння. Служниць змушували до незаконних дій, а тоді звинувачували; Сини Якова плели змови один проти одного; відбувалися обміни хабарями й послугами на найвищих рівнях; Дружини плели інтриги проти інших Дружин; Марфи підслуховували, збирали інформацію, а тоді продавали її. Траплялися загадкові харчові отруєння, немовлята переходили від Дружини до Дружини на підставі скандальних, але безпідставних чуток. Дружину вішали за подружню зраду, якої не було, бо Командор хотів мати іншу, молодшу Дружину. Громадські суди, що мали на меті винищення зрадників та очищення лідерів, перетворилися на парад лжесвідчень, добутих тортурами.

Фальшиві свідчення не були чимось винятковим, це було звично. Під зовнішнім покривом доброчесності й чистоти Гілеад гнив.

Після теки про Полу найбільше мене зацікавило досьє на Командора Джадда. Воно було товсте, містило, окрім різних проступків, свідчення стосовно доль його попередніх Дружин, із якими він був одружений до наших коротких заручин.

Він позбувся їх усіх. Першу зіштовхнули зі сходів — вона зламала шию. Було сказано, що вона перечепилася й упала. З інших тек я знала, що такі речі нескладно виставити як нещасливі випадки. Дві інші дружини померли під час або ж невдовзі після пологів; немовлята виявилися Не-дітьми, але смерті цих Дружин передбачали навмисно спричинене зараження крові або шок. В одному випадку Командор Джадд не дав дозволу на операцію, коли Не-дитя з двома головами застрягло в пологових шляхах жінки. Він «побожно» заявив, що тут нічого не можна вдіяти, бо серце плода ще б’ється.

Четверта Дружина мала за хобі малювання квітів — зайнятися цим запропонував Командор Джадд і сам узявся дбайливо купувати їй фарби. Згодом у неї розвинулися симптоми, що свідчили про отруєння кадмієм. У досьє було зазначено, що кадмій — відома своєю канцерогенністю речовина, тож із часом четверта Дружина Командора стала жертвою раку шлунку.

Скидалося на те, що я заледве уникла смертного вироку. І в цьому мені допомогли. Того вечора я молилася із вдячністю: попри всі сумніви, я продовжувала молитися. Я сказала: «Дякую. Допоможи мені в моїй зневірі». І додала: «І допоможи Шунаміт, бо їй, безперечно, знадобиться допомога».

Коли я тільки почала читати ці документи, вони викликали в мене жах і нудоту. Чи хтось намагався мене засмутити? Чи це була частина моєї освіти? Може, так гартують мій розум? Чи готують мене до того, що я надалі робитиму як Тітка?

Я дізнавалася, що Тітки займалися саме цим. Вони записували. Вони чекали. Використовували інформацію заради цілей, відомих лише їм. Їхньою зброєю були могутні, але брудні таємниці, як і говорили Марфи. Таємниці, брехня, облуда, хитрощі — одначе таємниці, брехня, облуда й хитрощі інших були не менш грізною зброєю, аніж їхні власні.

Якби я залишилася в Ардуа-холі, здійснила місіонерську роботу Перлової Діви й повернулася повноправною Тіткою, саме такою я й стала б. Усі таємниці, які я тепер знала, і, поза сумнівом, багато інших секретів стали б моїми, щоб я розпоряджалася ними, як сама вирішу. Стільки влади… Стільки можливостей мовчки судити нечестивців і карати так, щоб вони нічого не могли з тим вдіяти. Стільки помсти…

Як я вже говорила, в минулому я шкодувала про свою мстивість. Шкодувала, однак не викорінила її.

І я збрехала б, якби сказала, що ця влада не спокушала мене.

ХІХ. Кабінет

Рукопис з Ардуа-холу

52

Учора, читачко моя, я мала неприємну зустріч. Я крадькома тікала від усього у порожнечі бібліотеки за допомогою ручки та синього чорнила, відчинивши для провітрювання двері, коли у мій приватний сховок просунула голову Тітка Відала. Я не сполохалася — у мене нерви полімерні, як у тих пластинованих трупів, — але кахикнула (нервовий рефлекс) і насунула закриту «Apologia Pro Vita Sua» на папірець, на якому писала.

— О, Тітко Лідіє, — мовила Тітка Відала. — Сподіваюся, ви не застудилися. Може, вам варто прилягти?

«Вічного сну — ось чого ти мені бажаєш», — подумала я.

— Просто алергія, — відповіла я. — О цій порі року багато хто її має.

Вона не заперечила, адже сама неабияк потерпала від цього.

— Вибачте за вторгнення, — нещиро пробурмотіла Відала й перевела погляд на заголовок книжки кардинала Ньюмена. — Бачу, ви все досліджуєте. Такий видатний був єретик…

— Ворогів краще знати, — відказала я. — Чим можу прислужитися?

— Я хотіла б обговорити дещо дуже важливе. Чи можу я пригостити вас горнятком теплого молока у кав’ярні Шлефлі? — спитала вона.

— Це дуже мило, — відповіла я.

Поставила кардинала Ньюмена на полицю, розвернувшись до неї спиною, аби вкласти у книжку списаний синім чорнилом папірець.

Невдовзі ми вже сиділи за столиком у кав’ярні, я — з теплим молоком, Тітка Відала — з м’ятним чаєм.

— У Церемонії Подяки Перлових Дів було щось дивне… — почала вона.

— Що саме? Як на мене, все пройшло, як завжди.

— Ця новенька, Джейд. Вона мене не переконала, — мовила Тітка Відала. — Вигляд мала неправдоподібний.

— Усі вони спочатку такі на вигляд, — заперечила я. — Але всі вони прагнуть безпечної гавані, захисту від бідності, експлуатації, від згуб так званого сучасного життя. Вони прагнуть стабільності, порядку, чітких правил. Вона скоро звикне.

— Тітка Беатріс розповіла мені про те сміховинне татуювання в неї на руці. Гадаю, вам вона теж про це говорила. Серйозно? Бог і любов! Наче ми могли б захопитися такою грубою спробою здобути нашу прихильність! І така єресь! Відгонить спробою обману. Як нам знати, що вона не з «Мейдей»?

— Ми раніше безпомильно вирізняли таких людей, — мовила я. — Стосовно спотворення тіла можу сказати, що канадська молодь — язичники, вони вкривають себе різними варварськими символами. Впевнена, це свідчить про щирі наміри. Принаймні це не бабка, або череп, або ще щось таке. Але ми за нею наглянемо.

— Треба звести це татуювання. Це блюзнірство. Слово «Бог» святе, йому не місце на руці.

— Зараз зведення буде надто болісним. Це може трохи зачекати. Ми ж не хочемо лякати нашу юну Претендентку.

— Якщо вона щира, в чому я дуже сумніваюся. Це виверт, типовий для «Мейдей». Гадаю, її треба допитати.

Тобто щоб вона сама її допитала. Надто вже її тішать ці допити…

— Тихіше їдеш — далі будеш, — мовила я. — Мені більше до вподоби обережніші методи.

— На самому початку було не так, — зауважила Відала. — Ви виступали за базові кольори і були не проти пролиття дещиці крові.

Вона чхнула. Я подумала: може, варто щось зробити із пліснявою в цій кав’ярні? А може, й ні.

Було доволі пізно, тож я зателефонувала до домашнього кабінету Командора Джадда, просячи про термінову зустріч, і дістала згоду. Наказала водієві зачекати на вулиці.

Двері відчинила Джаддова Дружина Шунаміт. Вигляд у неї був доволі кепський: худа, бліда, запалі очі. Як на Дружину Джадда вона ще довгенько протрималася; принаймні дитину народила, хай і Не-дитя. Однак тепер її час, схоже, спливав. Я спитала себе, що ж Джадд підливає їй до супу.

— О, Тітко Лідіє, — мовила вона. — Прошу, заходьте. Командор чекає на вас.

Чому вона сама відчинила? Це робота Марф. Певно, чогось від мене хотіла. Я тихо звернулася до неї:

— Шунаміт, люба моя, — й усміхнулася. — Ти хвора?

Колись вона була такою живою юною дівчиною, хоча й різкою та подекуди нестерпною, але зараз переді мною стояла примара.

— Я не повинна цього говорити, — прошепотіла вона. — Командор каже, що це пусте. Каже, що я все вигадую. Але я знаю: зі мною щось не так.

— Нехай тебе оглянуть у нашій клініці в Ардуа-холі, — сказала я. — Зроблять кілька аналізів.

— Я не зможу отримати його дозвіл, — відповіла Шунаміт. — Він мене не пустить.

— Я отримаю для тебе дозвіл, — пообіцяла я. — Не бійся.

Далі були сльози й подяки. В іншу епоху вона стала б на коліна, аби поцілувати мені руку.

Джадд чекав у кабінеті. Я вже тут бувала, іноді за його присутності, іноді ні. Це дуже інформативний простір. Не варто йому брати роботу додому зі свого кабінету у твердині Очей і так нерозважливо залишати на видноті.

На стіні праворуч — тій, якої не видно від дверей, щоб не шокувати жінок господи, — висить картина дев’ятнадцятого століття, що зображує роздягнену дівчину, яка ледве сягнула шлюбного віку. За допомогою прозорих крилець, як у бабки, її зробили ельфом — тоді було відомо, що ельфи зневажають одяг. У неї розпусна, нелюдська посмішка, вона зависла над грибом. Ось що Джаддові до вподоби — юні дівчата, які можуть видатися не зовсім людьми, із зухвалою серцевиною. Це виправдовує його до них ставлення.

Кабінет повен книжок, як у всіх Командорів. Вони полюбляють збирати, накопичувати, а тоді хвалитися надбаннями і пишатися поцупленим перед іншими. Джадд має поважну колекцію історичних та біографічних книжок: Наполеон, Сталін, Чаушеску, інші лідери й контролери людства. Заздрю наявності в його колекції кількох цінних видань: «Пекла» з гравюрами Доре, «Пригод Аліси у Країні Див» в оформленні Далі, «Лісістрати» Пікассо. Є в нього й інші книжки, менш респектабельні, — стара порнографія, я знаю, бо бачила їх. Це жанр, який у надмірі стає нудним. Репертуар плюндрування людського тіла доволі обмежений.

— О, Тітко Лідіє, — сказав він, трохи підвівшись зі стільця (відлуння того, що колись вважалося поведінкою джентльмена). — Сідайте і скажіть, що привело вас сюди о такій порі.

Осяйна усмішка не зачіпає очей, вони водночас стривожені й жорсткі.

— Маємо проблему, — промовила я, сідаючи навпроти нього.

Усмішка зникла.

— Сподіваюся, не критичну.

— Нічого такого, що не можна було б владнати. Тітка Відала підозрює, що так звана Джейд — інфільтраторка, яку відправили сюди винюхувати інформацію, аби виставити нас у поганому світлі. Вона хоче допитати дівчину. Це було б фатально для подальшого використання Крихітки Ніколь.

— Згоден. Після того її не можна буде показувати по телебаченню. Чим я можу вам допомогти?

— Нам допомогти, — уточнила я. Завжди корисно нагадати йому, що на нашому човні пливуть двоє. — Потрібен наказ від Очей захищати дівчину від втручання, поки не будемо певні, що можемо представити її як Крихітку Ніколь. Тітка Відала не знає про те, хто така Джейд, — додала я. — І не варто їй цього говорити. Вона вже не цілковито надійна.

— Можете пояснити? — запитав Командор.

— Наразі мусите мені довіритися, — сказала я. — І ще дещо. Вашу Дружину Шунаміт слід відправити в Ардуа-хол для лікування в Клініці єлею цілющого.

Запанувала мовчанка, тоді ми подивилися одне одному в очі через стіл.

— Тітко Лідіє, ви читаєте мої думки, — сказав він. — Їй справді буде краще під вашим наглядом, аніж під моїм. На випадок, коли щось станеться… і в неї розвинеться смертельна хвороба.

Нагадаю тобі: в Гілеаді розлучень немає.

— Мудре рішення, — мовила я. — Ви маєте залишатися поза підозрою.

— Покладаюся на ваше мовчання. Я у ваших руках, дорога моя Тітко Лідіє, — сказав Командор підводячись.

Я подумала: «Як правдиво!» І як легко рука стискається в кулак.

Читачко моя, я нині ходжу по лезу ножа. Маю вибір: продовжити втілювати ризикований і навіть відчайдушний план, спробувавши передати свій пакет вибухівки через юну Ніколь і в разі успіху штовхнути і Джадда, й сам Гілеад у прірву. Авжеж, у разі невдачі на мене ляже тавро зрадниці і я житиму в ганьбі або радше у ній помру.

Або ж я можу обрати безпечніший шлях. Можу передати Крихітку Ніколь Командорові Джадду, і вона яскраво спалахне на мить, перш ніж її задмухнуть, мов свічку, за неповагу, адже шансів на те, що вона покірно прийме своє становище, просто немає. Я ж тоді пожну свою винагороду в Гілеаді, і вона має бути неабияка. Тітку Відалу буде зведено до нуля, можливо, я навіть відправлю її на психіатричне лікування. Я повністю контролюватиму Ардуа-хол і забезпечу собі старість у пошані.

Доведеться позбутися думки відплатити Джаддові, адже ми будемо пов’язані довіку. Дружина Джадда Шунаміт стане супутньою втратою. Я поселила Джейд до помешкання, де живуть Тітка Іммортель та Тітка Вікторія, тож, коли її буде усунуто, їхні долі теж буде вирішено: у Гілеаді, як і всюди, практикують винність у співучасті.

Чи здатна я на таку дволикість? На таку беззастережну зраду? Чи завагаюся тепер, коли пробралася вже так далеко, під сам фундамент Гілеаду, зі своїм запасом пороху? Я людина, тож це можливо.

У цьому разі я знищу так старанно списані сторінки, і разом з ними знищу і тебе, моя майбутня читачко. Один спалах сірника — і тебе не стане: будеш стерта, наче тебе ніколи й не було і ніколи не буде. Я заперечуватиму твоє існування. Яка подібність до бога! Хоча цей — бог знищення.

Я вагаюся, вагаюся.

Але завтра буде новий день.

ХХ. ЛІНІЇ КРОВІ

Розшифрування показань свідка 369Б

53

Я дісталася до Гілеаду. Думала, що багато про нього знаю, але особисто прожити певний досвід — це зовсім інша річ, а з Гілеадом — іще більш інша. Гілеад був слизький, неначе йдеш по кризі: я постійно почувалася виведеною з рівноваги. Не розрізняла чужих облич, часто не тямила, що вони говорять. Чула слова, розуміла, але не могла перекласти у значення.

На перших зборах у каплиці, після колінкування й співів, коли Тітка Беатріс провела мене і всадовила назад на лаву, я оглянула кімнату, повну жінок. Усі дивилися на мене, усміхалися почасти привітно, а почасти жадібно — як у сцені фільму жахів, коли знаєш, що селяни от-от перетворяться на вампірів.

Тоді була нічна відправа для нових Перлин: ми мали мовчки медитувати, стоячи навколішки. Ніхто мені про це не розповідав. Які тут діють правила? Треба піднімати руку, якщо хочеш у туалет? Якщо вам цікаво — так. Після кількох таких годин — ноги у мене судомило — одна з нових Перлин, здається, мексиканка, почала істерично ридати, а тоді закричала. Дві Тітки взяли її під руки й вивели геть. Пізніше я чула, що її зробили Служницею, тож добре, що я тримала рота на замку.

Наступного дня нам видали гидке коричневе вбрання, а далі зігнали, наче отару, на стадіон, де всадовили на трибуни. Ніхто не говорив, що в Гілеаді є спорт — я думала, що немає, — але це виявився і не спорт. То була Участрата. Нам розповідали про них у школі, але без деталей, гадаю, тому, що не хотіли травмувати нас. Тепер я це розумію.

То була подвійна страта: двох чоловіків буквально розірвав на шмаття натовп розлючених жінок. Були крики, удари, кусання, всюди була кров, особливо на Служницях — вони були аж вкриті нею. Деякі тримали в руках клоччя волосся, щось подібне на палець, а інші кричали й підбадьорювали їх.

Це було огидно. Це було жахливо. І додало нову грань до образу Служниць, що склався у мене в голові. Я думала, може, і моя мати була такою — дикою.

Розшифрування показань свідка 369А

54

Ми з Бекою доклали всіх зусиль, щоб проінструктувати нову Перлину, Джейд, як доручила нам Тітка Лідія, але це було все одно, що звертатися до стіни. Вона не вміла сидіти терпляче, випрямивши спину й склавши руки на колінах; крутилася, совалася, човгала ногами.

— Жінки сидять ось так, — показувала їй Бека.

— Так, Тітко Іммортель, — відповідала вона і показово старалася. Але надовго її не вистачало — скоро вона знову починала горбитися й схрещувати ноги.

Джейд була така нетямуща, що на першій вечері в Ардуа-холі ми посадили її між собою для її ж безпеки. Попри це, поводилася вона все одно нерозумно. На вечерю були хліб, суп, склад якого було неможливо визначити (по понеділках на кухні часто змішували всілякі залишки і додавали трохи цибулі), і салат із сочевичника з білою ріпою.

— Суп… — промовила вона. — Це якісь плісняві помиї. Я таке не їстиму.

— Тсс… Будь вдячна за те, що дано тобі, — прошепотіла я до неї. — Я впевнена, він дуже поживний.

На десерт була тапіока, знову.

— Це нестерпно, — вона кинула свою ложку, та дзенькнула. — Риб’ячі очі в клеї.

— Не доїсти — це неповага, — сказала Бека. — Якщо ти не постуєш.

— Можеш узяти мою порцію, — відповіла на це Джейд.

— На нас дивляться, — зауважила я.

Коли вона тільки прибула, у неї було зеленкувате волосся — схоже, так вони спотворюють себе в Канаді, — але за межами нашого помешкання вона покривала голову, тож ніхто цього не помічав. А тоді вона взялася висмикувати волосинки з потилиці. Казала, що це допомагає їй думати.

— Якщо і далі так робитимеш, буде лисина, — сказала їй Бека.

Тітка Есті нас цього навчила на уроках дошлюбної підготовки: якщо часто видаляти волосся, воно не відросте. Брів та вій це теж стосується.

— Знаю, — відповіла Джейд. — Але все одно ніхто не бачить нашого волосся.

Вона усміхнулася нам, наче змовницям.

— Одного дня я просто поголю голову.

— Не можна! Волосся жінки — то її слава, — сказала Бека. — Воно дано тобі як покрив, це написано в Першому посланні до коринтян.

— Оце й уся слава — волосся? — мовила Джейд різким тоном. Але не думаю, що вона хотіла грубіянити.

— Чому ти хочеш зганьбитися, поголивши голову? — запитала я якомога м’якше.

Для жінки не мати волосся було знаком ганьби: іноді, після скарги чоловіка, Тітки відрізали волосся неслухняних або лайливих Еконожин, перш ніж виставити їх до ганебного стовпа.

— Щоб побачити, як це — бути лисою, — відповіла вона. — Це один із пунктів мого переддубного списку.

— Будь обачна з тим, що говориш іншим, — застерегла я її. — Бека… Тітка Іммортель і я — ми тобі пробачимо, бо розуміємо: ти щойно прибула із занепалої культури. Ми намагаємося тобі допомогти. Але інші Тітки, особливо старші, як-от Тітка Відала, постійно вишукують помилки.

— Так, це точно, — сказала Джейд. — Тобто так, Тітко Вікторіє.

— А що за переддубний список? — запитала Бека.

— Список того, що я хочу встигнути зробити до смерті.

— Чому ти його так називаєш?

— Просто так, через вислів «врізати дуба», — відповіла вона. Тоді, завваживши наші збентежені обличчя, пояснила: — Гадаю, цей вислів походить із тих часів, коли людей вішали на деревах. Після повішення вони ще певний час смикалися, давали дереву копняків, тож про них казали, що вони «врізають дуба». Це мені так здається.

— Тут людей вішають інакше, — мовила Бека.

Розшифрування показань свідка 369Б

55

Я швидко збагнула, що ці молоді Тітки з квартири С мене не схвалюють, але в мене були лише вони, бо я більше ні з ким не спілкувалася. Тітка Беатріс була до мене добра, коли навертала там, у Торонто, але тут я її вже не цікавила. Коли я проходила повз неї, вона усміхалася мені наче здалеку, та й по всьому.

Замислюючись про це, я відчувала, що мені страшно, але намагалася не дозволяти страху себе контролювати. А ще мені було дуже самотньо. Тут у мене не було друзів, а зв’язатися з людьми звідти я не могла. Ада з Елайджею були далеко. Мені ні в кого було спитати поради, я була сама, без жодних інструкцій. І дуже сумувала за Гартом. Марила про те, що ми робили разом: спали на цвинтарі, вешталися вулицями. Скучила навіть за паскудною їжею, якою ми харчувалися. Чи повернуся я туди коли-небудь? І якщо так — що тоді буде? У Гарта напевно була дівчина. Як могло бути інакше? Я ніколи його не питала, бо не хотіла чути відповідь.

Але чи не найбільше мене хвилювала людина, яку Ада з Елайджею називали джерелом, — їхній контакт у Гілеаді. Коли ця особа з’явиться в моєму житті? Що, як її насправді не існує? Якщо «джерела» немає, мені судилося застрягнути в Гілеаді, бо визволяти мене нікому.

Розшифрування показань свідка 369А

56

Джейд була дуже неохайна. Розкидала у спільній вітальні свої речі: панчохи, пасок від нової форми для Претенденток на випробному терміні, іноді навіть взуття. Не завжди змивала за собою в туалеті. На підлозі ванної кімнати лишалося її волосся, в умивальнику — зубна паста. Вона милася у недозволений час, поки їй твердо не сказали, що так не можна, кілька разів. Я знаю, все це дрібниці, але з них виростають цілі гори.

А ще було татуювання на її лівій руці: «БОГ» і «ЛЮБОВ», написані навхрест. Вона говорила, що це знак її навернення в істинну віру, але я в тому сумнівалася, відколи вона якось обмовилася, що вважає Бога «уявним другом».

— Бог — справжній друг, а не уявний, — заперечила Бека. В її голосі було стільки гніву, скільки вона взагалі дозволяла собі показати.

— Вибач, якщо я образила твої культурні погляди, — відказала на це Джейд.

Краще не стало: для Беки сказати, що Бог — культурний погляд, було чи не гірше, ніж назвати його уявним другом. Ми розуміли, що Джейд вважає нас дурними. Принаймні забобонними — точно.

— Тобі треба звести це татуювання, — сказала Бека. — Воно блюзнірське.

— Так, може, й твоя правда, — відповіла Джейд. — Тобто так, Тітко Іммортель, дякую, що сказали. Все одно воно пекельно свербить.

— У пеклі не просто свербить, — зауважила Бека. — Я молитимуся за твоє спасіння.

Коли Джейд була в кімнаті нагорі, ми часто чули гупання й придушені вигуки. Невже це варварська форма молитви? Нарешті я запитала її, що вона там робить.

— Тренуюся, — відповіла вона. — Типу вправи виконую. Треба бути сильною.

— Чоловіки сильні тілом і розумом, — сказала Бека. — Жінки ж сильні духом. Хоча у дітородному віці нам і дозволені помірні вправи, такі як прогулянки пішки.

— Чому ти вважаєш, що маєш бути сильною? — запитала я. Її язичницькі вірування цікавили мене все більше.

— На той випадок, якщо якийсь тип нападе. Треба знати, як бити пальцями в очі, коліном — у яйця, як ударити так, щоб серце зупинилося. Можу показати. Ось так складаєш кулак — стуляєш пальці, великим огортаєш кісточки, рука пряма. І цілиш у серце.

Вона вдарила кулаком у диван.

Бека була така вражена, що аж сіла.

— Жінки не б’ють чоловіків, — промовила вона. — І взагалі нікого, крім передбачених законом випадків, як на Участратах.

— Як зручно! — вигукнула Джейд. — То ви просто дозволяєте їм робити що заманеться?

— Не треба зваблювати чоловіків, — сказала Бека. — Якщо так чинити, все, що станеться, почасти і твоя провина.

Джейд подивилася на кожну з нас.

— Жертв звинувачуєте? — мовила вона. — Серйозно?

— Перепрошую? — не зрозуміла Бека.

— Не зважай. Тобто ти кажеш, що перемогти неможливо. Нам капець, що б ми не робили.

Ми мовчки витріщалися на неї. «Відсутність відповіді — теж відповідь», як говорила Тітка Ліз.

— Гаразд, — зітхнула Джейд. — Але я все одно тренуватимусь.

* * *

Через чотири дні після прибуття Джейд Тітка Лідія викликала нас із Бекою до себе.

— Як ведеться нашій новій Перлині? — запитала вона.

Помітивши, що я вагаюся, наказала:

— Говори!

— Вона не знає, як слід поводитись.

Тітка Лідія усміхнулася, схожа на зморщену, зів’ялу ріпу.

— Не забувайте: вона щойно з Канади, тож не знає, як краще. Іноземні навернені часто бувають такими після прибуття. Наразі це ваш обов’язок — навчити її безпечної поведінки.

— Ми намагаємося, Тітко Лідіє, — сказала Бека. — Та вона дуже…

— Вперта, — сказала Тітка Лідія. — Я не здивована. Час це вилікує. Робіть усе, що можете. Тепер ідіть.

Ми вийшли з її кабінету боком, як усі завжди робили: розвертатися спиною до Тітки Лідії було неввічливо.

Теки з описами злочинів і надалі з’являлися в мене на столі в Бібліотеці Гільдеґарди. Я не знала, що й думати: одного дня відчувала, що стати повноцінною Тіткою — то справжнє благословення, знати всі ці ретельно зібрані таємниці, володіти прихованою силою, розподіляти відплати. А наступного дня думала про свою душу (бо вірила, що маю її) і те, якою ж спотвореною й зіпсутою вона стане, якщо я так поводитимусь. Чи ставав твердішим мій м’який, болотистий мозок? Чи ставала я скам’янілою, сталевою, безжальною? Чи змінювала свою дбайливу та гнучку жіночу природу на недосконалу копію гострої й безжальної чоловічої суті? Я не хотіла, але як цього уникнути, якщо сподіваєшся стати Тіткою?

Тоді сталося дещо, що змінило моє сприйняття власного місця у всесвіті й знову змусило дякувати милостивому Провидінню.

Хоч я мала доступ до Біблії й мені було показано чимало небезпечних документів, дозволу відвідувати Генеалогічні архіви ліній крові у замкненій кімнаті я ще не мала. Ті, хто там уже бував, розповідали, що кімната містить нескінченні ряди тек. Вони були розставлені на полицях за рангами, тільки чоловіки: Еконовіки, Хранителі, Янголи, Очі, Командори. Усередині цих категорій лінії крові розташовувалися за місцем, тоді за прізвищем. Жінки містилися у чоловічих теках. Тітки своїх тек не мали: їхні лінії крові не занотовувалися, бо їм не належало мати дітей. Я потай сумувала через це: діти мені подобалися, я завжди хотіла мати своїх, просто прагнула уникнути того, що супроводжувало їхню появу на світ.

Усім Претенденткам коротко розповідали про існування архівів та їх мету. Там містилася інформація про те, ким були Служниці, перш ніж стати Служницями, ким були їхні діти і батьки дітей, не лише офіційні, а й нелегальні, відколи багато жінок, як Дружин, так і Служниць, відчайдушно намагалися завагітніти в будь-який спосіб. Але в усіх випадках Тітки фіксували лінії крові: стільки старших чоловіків брали собі юних дружин, що Гілеад не міг ризикувати небезпекою грішних союзів батьків із дочками, які могли б постати, якби ніхто за цим не стежив.

Але я могла отримати доступ до архівів, лише завершивши свою місіонерську роботу Перлової Діви. Я палко прагнула тієї миті, коли зможу відстежити власну матір — не Табіту, а ту, яка була Служницею. У цих таємних теках я знайду відомості про те, ким вона є чи була — хтозна, чи вона ще жива? Це було ризиковано, мені могло не сподобатися те, що я дізнаюся, але спробувати все одно мусила. Можливо, я навіть зможу відстежити свого справжнього батька, хоча це менш імовірно, бо ж він не Командор. Якби я могла знайти свою матір, то мала б історію, а не повний нуль. Мала б минуле за межами цього минулого, хоча не обов’язково мала б майбутнє, в якому була б ця невідома мати.

Одного ранку я знайшла в себе на столі теку з архівів. До обкладинки була приклеєна маленька рукописна записка: «Лінія крові Аґнес Джемайми». Я розгорнула теку, затамувавши подих. Всередині були документи на Командора Кайла. Була і Пола, і їхній син Марк. Я не була частиною лінії крові, тож сестрою Марка не значилася. Але через лінію Командора змогла дізнатися справжнє ім’я бідолашної Крістал, Кайлової, яка померла у пологах, бо ж маленький Марк був частиною її лінії крові. Цікаво, чи йому колись про неї розкажуть. Думаю, ні, якщо тільки буде можливість цього уникнути.

Нарешті я знайшла запис про себе. Не там, де він мав би бути, — у теці Командора Кайла, в період, що стосувався його першої Дружини Табіти. Він лежав окремо у самому кінці теки.

Там було фото моєї матері. Подвійне, з тих, що ми бачили на плакатах про розшук Служниць-утікачок, — анфас і профіль. Вона мала світле волосся, зв’язане ззаду, була молода. Дивилася просто мені в очі. Що ж вона намагалася сказати? Не усміхалася, бо хіба ж мала для цього привід? Певно, це фото зробили Тітки або ж Очі.

Ім’я під зображенням закреслили темним синім чорнилом. Однак була додаткова нотатка: «Мати Аґнес Джемайми, нині Тітки Вікторії. Втекла до Канади. Нині працює на терористичну розвідку “Мейдей”. Дві спроби ліквідації (невдалі). Місцеперебування наразі невідоме».

Під цим був напис «біологічний батько», але його ім’я теж викреслили. Фотографії не було. Була нотатка: «Наразі в Канаді. За чутками — оперативник “Мейдей”. Місцеперебування невідоме».

Чи була я схожа на матір? Мені хотілося так думати.

Чи я її пам’ятала? Намагалася згадати. Знала, що мало б вийти, але минуле було аж надто темне.

Пам’ять така жорстока. Ми не можемо пригадати те, що забули. Те, що нас змусили забути. Те, що ми мусили забути, щоб мати змогу прикидатися, що наше життя нормальне.

— Пробач мені, — прошепотіла я. — Я не можу тебе повернути. Поки що.

Я накрила фото матері долонею. Чи було воно тепле? Мені того хотілося. Хотілося думати, що воно випромінює любов і тепло, хай яке незугарне було те фото. Мені було байдуже. Я хотіла думати, що ця любов плине до моїх рук. Дитяча фантазія, знаю. Але все одно це було втішно.

* * *

Я перегорнула сторінку: там був іще один документ. Моя мати мала другу дитину. Її вивезли до Канади ще немовлям. Її звали Ніколь. Там було фото.

Крихітка Ніколь.

Та Крихітка Ніколь, за яку ми молилися на будь-яких урочистостях в Ардуа-холі. Крихітка Ніколь, чиє сонячне янгольське личко так часто з’являлося на телебаченні як символ нечесності, з якою ставиться до Гілеаду міжнародна спільнота. Крихітка Ніколь, практично свята, і мучениця, і точно кумир, — та Крихітка Ніколь була мені сестрою.

Під останнім абзацом тексту хвилястим почерком синім чорнилом було виведено: «Цілком таємно. Крихітка Ніколь у Гілеаді».

Це здавалося неможливим.

Мене накрило хвилею вдячності — я мала молодшу сестру! Але також був і страх: якщо Крихітка Ніколь тут, у Гілеаді, чому про це не розповіли всім? Це мало б викликати загальну радість, справжнє свято. Чому мені про це сказали? Я відчула, що заплутуюся, хоча сітка навколо мене й була невидима. Чи моя сестра в небезпеці? Хто ще знав, що вона тут? Що вони збиралися з нею зробити?

Тоді я вже розуміла, що всі ці документи для мене мусить залишати Тітка Лідія. Але навіщо їй це робити? І якої реакції від мене вона сподівалася? Моя мати була жива, але їй загрожував смертний вирок. Вона вважалася злочинницею, гірше того — терористкою. Скільки я успадкувала від неї? Чи була я сама до певної міри заплямована? Чи вона хотіла донести до мене саме це? Гілеад намагався вбити мою зрадливу матір, і йому не вдалося. Мені радіти з цього приводу чи сумувати? Кому я маю бути вірна?

Я імпульсивно зробила дуже небезпечну річ. Переконавшись, що ніхто не бачить, я дістала з теки ліній крові дві сторінки із наклеєними фотографіями, згорнула їх кілька разів і сховала у рукаві. Чомусь мені була нестерпна необхідність розлучитися з ними. Це було нерозумно й свавільно, але ж це був не єдиний нерозумний і свавільний мій учинок.

Розшифрування показань свідка 369Б

57

То була середа, день, коли вмиваються сльозами. Після звичного огидного сніданку мені повідомили, що я мушу негайно прийти до кабінету Тітки Лідії.

— Що це значить? — запитала я в Тітки Вікторії.

— Ніхто й ніколи не знає, що на думці в Тітки Лідії, — відповіла вона.

— Я зробила щось погане?

Тут могло бути чимало варіантів — це точно.

— Не обов’язково. Може, навпаки, щось добре.

Тітка Лідія чекала на мене. Двері були розчахнуті, і мені було сказано заходити, коли я навіть постукати не встигла.

— Зачини за собою двері й сідай, — мовила вона.

Я сіла. Вона подивилася на мене. Я — на неї. Так дивно: я знала, що вона мусить бути могутньою злою бджолиною маткою Ардуа-холу, але на той час вона мене не лякала. На підборідді в неї була велика бородавка: я намагалася на неї не витріщатися. Цікаво, чому вона її не прибрала…

— Як тобі тут ведеться, Джейд? — спитала Тітка Лідія. — Звикаєш?

Треба було сказати «так», або «все добре», або хоч щось, як мене вчили. Натомість я бовкнула:

— Не дуже.

Вона усміхнулася, показуючи жовтуваті зуби.

— Багато хто спочатку жалкує. Ти б хотіла повернутися?

— Як саме? — запитала я. — На летючих мавпах?

— Я б порадила тобі утриматися від подібних зауважень на людях. Це може мати для тебе болючі наслідки. Нічого не хочеш мені показати?

Я була спантеличена.

— Наприклад? Ні, я не взяла…

— Наприклад, на руці. Під рукавом.

— О, — сказала я. — На руці.

Закатала рукав. «БОГ/ЛЮБОВ» мали не дуже добрий вигляд.

Тітка Лідія пильно подивилася на тату.

— Дякую, що зробила все, як я просила.

То це вона?

— То ви джерело? — запитала я.

— Що-що?

То я в халепі?

— Ну, ви знаєте… тобто…

Вона перебила мене:

— Мусиш навчитися коригувати свої думки. Не думати їх. Тепер далі. Ти Крихітка Ніколь, як тобі, певно, повідомили в Канаді.

— Так, але краще б це було не так, — сказала я. — Мені це не подобається.

— Я тебе розумію, — мовила Тітка Лідія. — Але багато хто з нас волів би не бути тим, ким є. Тут у нас обмежена можливість вибору. То ти готова допомогти своїм канадським друзям?

— Що я маю зробити? — запитала я.

— Ходи сюди, поклади руку на стіл, — сказала вона. — Боляче не буде.

Вона дістала тонке лезо й надрізала моє татуювання в нижній частині «О». Тоді за допомогою збільшувального скла й крихітного пінцета опустила в розріз щось дуже маленьке. Про те, що буде не боляче, вона збрехала.

— Ніхто не подумає дивитися всередині «БОГа». Тепер ти поштовий голуб, треба просто тебе вивезти. Це важче, ніж було раніше, але у нас усе вийде. О, і не розповідай про це нікому, поки не отримаєш дозвіл. Довгий язик корабель потопить, а коли корабель тоне, гинуть люди. Так?

— Так, — відказала я.

Тепер у мене в руці була смертоносна зброя.

— Так, Тітко Лідіє. Тут не можна забувати про манери, ніколи. Тебе можуть викрити навіть через таку дрібницю. Тітка Відала має слабкість до процедури Виправлення.

Розшифрування показань свідка 369А

58

Через два ранки після того, як я прочитала своє досьє ліній крові, мене викликала до свого кабінету Тітка Лідія. Беці теж було сказано прийти, тож ми пішли разом. Думали, нас знову розпитуватимуть, як ведеться Джейд, чи добре їй із нами, чи готова вона до свого тесту на грамотність, чи міцна її віра. Бека сказала, що попросить перевести Джейд деінде, бо ми не змогли її навчити. Вона просто нас не слухала.

Але коли ми прийшли до Тітки Лідії, Джейд уже сиділа там. Вона стривожено усміхнулася до нас.

Тітка Лідія впустила нас, тоді визирнула в коридор, перш ніж зачинити двері.

— Дякую, що прийшли, — звернулася вона до нас. — Можете сісти.

Ми зайняли два стільці обабіч Джейд. Тітка Лідія теж сіла, спершись руками об стіл. Її руки трохи тремтіли. Я спіймала себе на думці: «Вона старішає». Але це було неможливо: авжеж, Тітка Лідія не має віку.

— Я мушу поділитися з вами інформацією, що вплине на майбутнє Гілеаду, — промовила Тітка Лідія. — Вам у цьому відводиться важлива роль. Чи стане вам сміливості? Чи готові ви?

— Так, Тітко Лідіє, — відповіла я. Бека повторила за мною.

Молодшим Претенденткам завжди говорили, що вони відіграють важливу роль і що для цього потрібна сміливість. Зазвичай ішлося про те, щоб від чогось відмовитися, як-от від вільного часу або їжі.

— Добре. Багато не говоритиму. Спершу маю повідомити тобі, Тітко Іммортель, те, що інші дві присутні тут уже знають. Крихітка Ніколь у Гілеаді.

Я була збентежена: чому цій Джейд повідомляють таку важливу новину? Вона може взагалі не розуміти, який вплив на нас справить поява такої культової особи.

— Невже? О, Господу слава, Тітко Лідіє! — сказала Бека. — Така чудова новина. Вона тут? У Гілеаді? Але чому про це не оголосили всім? Це ж наче диво!

— Будь ласка, опануй себе, Тітко Іммортель. Тепер я маю додати, що Крихітка Ніколь — наполовину сестра Тітки Вікторії.

— Та ну на фіг! — вигукнула Джейд. — Бути того не може!

— Джейд, я цього не чула, — сказала Тітка Лідія. — Самоповага, самопізнання, самоконтроль.

— Вибачте, — пробурмотіла Джейд.

— Аґнес! Тобто Тітко Вікторіє! — вигукнула Бека. — У тебе є сестра! Це так втішно! І це Крихітка Ніколь! Тобі так пощастило, вона така чудова!

На стіні в кабінеті Тітки Лідії висів стандартний портрет Крихітки Ніколь: вона справді була чудова, але ж усі немовлята чудові.

— Можна тебе обійняти? — сказала мені Бека.

Вона відчайдушно намагалася бути позитивною. Їй мало бути сумно від того, що в мене є родичка, а вона не має нікого: навіть її несправжнього батька було ганебно страчено.

— Заспокойся, будь ласка, — втрутилася Тітка Лідія. — Спливло чимало часу, відколи Крихітка Ніколь була немовлям. Тепер вона доросла.

— Авжеж, Тітко Лідіє, — погодилася Бека. Сіла, склала руки на колінах.

— Але якщо вона тут, у Гілеаді, Тітко Лідіє, — мовила я, — то де саме?

Джейд зареготала. Це було більше схоже на гавкіт.

— Вона в Ардуа-холі, — усміхнулася Тітка Лідія.

Вона наче грала з нами в гру і дуже тішилася тим. Ми, певно, мали спантеличений вигляд, бо знали всіх в Ардуа-холі — то де ж Крихітка Ніколь?

— Вона у цій кімнаті, — виголосила Тітка Лідія й махнула рукою. — Ось ця Джейд — Крихітка Ніколь.

— Не може того бути! — промовила я.

Джейд — Крихітка Ніколь? Тобто Джейд — моя сестра?

Бека з розкритим ротом витріщилася на неї.

— Ні, — прошепотіла зі скорботним виразом обличчя.

— Вибачте, що я не така чудова, — сказала Джейд. — Я намагалася, але виходить паскудно.

Певна, вона пожартувала, аби розрядити атмосферу.

— О… Я не те мала на увазі… — взялася виправдовуватись я. — Просто… Ти не схожа на Крихітку Ніколь.

— Ні, не схожа, — підтвердила Тітка Лідія. — Але схожа на тебе.

До певної міри це було правдою: очі схожі, а от ніс — ні. Я зиркнула на руки Джейд, хоч раз у житті сумирно складені на колінах. Хотілося попросити її випростати пальці, щоби порівняти зі своїми, але таке прохання здавалося образливим. Я не хотіла, аби вона думала, що я вимагаю доказів її справжності, бо інакше відмовлюся від неї.

— Я дуже рада мати сестру, — ввічливо сказала я їй, подолавши перший шок.

Ця незграбна дівчина мала зі мною спільну матір. Я мушу постаратися.

— Ви обидві такі щасливі, — сказала Бека тужливо.

— Ти мені як сестра, — звернулася я до неї, — тож і Джейд тобі як сестра.

Не хотілося, щоб Бека почувалася відкинутою.

— Можна тебе обійняти? — звернулася вона до Джейд, або ж, як тепер краще було казати, до Ніколь.

— Та наче так, — відповіла Ніколь. Бека легенько обійняла її. Слідом я.

— Дякую, — мовила вона.

— Дякую вам, Тітки Іммортель та Вікторія, — сказала Тітка Лідія. — Ви демонструєте захопливий дух прийняття й привітності. Тепер мені потрібна ваша повна увага.

Ми розвернулися до неї.

— Ніколь із нами ненадовго, — мовила Тітка Лідія. — Скоро вона покине Ардуа-хол і повернеться до Канади. Із собою вона повезе важливу звістку. Я хочу, щоб ви обидві їй допомогли.

Я була шокована. Чому Тітка Лідія відпускає її? Ніхто з новонавернених не повертався назад, то була зрада, і якщо цією особою буде Крихітка Ніколь — це вдесятеро більша зрада.

— Але ж, Тітко Лідіє, — втрутилася я. — Це протизаконно, і проти Божої волі, проголошеної Командорами.

— Саме так, Тітко Вікторіє. Але ви з Тіткою Іммортель вже прочитали чимало таємних документів, які я залишала для вас. Тож хіба ви не свідомі того, наскільки ганебно загниває нинішній Гілеад?

— Так, Тітко Лідіє, але ж…

Я не була певна, що Беці теж давали читати свідчення про злочини. Ми обидві слухняно дотримувалися грифа «Цілком таємно», але, що важливіше, обидві прагнули захистити одна одну.

— Від початку Гілеад мав чисту й шляхетну мету, тут ми всі згодні, — сказала вона. — Одначе цю мету підірвали й заплямували егоїстичні й божевільні від влади люди, як часто трапляється в історії. Ви ж хочете це виправити?

— Так, — кивнула Бека. — Хочемо.

— Не забувайте і про ваші присяги. Ви зобов’язалися допомагати жінкам і дівчатам. Я вірю, що ви були щирі.

— Авжеж, Тітко Лідіє, — відповіла я. — Так і є.

— Це їм допоможе. Я не хочу змушувати вас робити щось проти волі, але мушу чітко окреслити ситуацію. Тепер, коли я розповіла вам таємницю про те, що Крихітка Ніколь тут і скоро стане моїм кур’єром, кожна хвилина, що минає без донесення цієї таємниці до Очей, вважатиметься зрадою. Навіть якщо ви донесете, вас усе одно можуть жорстоко покарати, можливо, навіть стратити за затримку хоча б на мить. Зрозуміло, що мене саму стратять, а Ніколь перетвориться на папужку в клітці, не більше. Якщо вона не слухатиметься, її уб’ють так чи інакше. Вони не вагатимуться: ви читали досьє.

— З ними так не можна! — вигукнула Ніколь. — Це нечесно, це емоційний шантаж!

— Дякую, що висловила свою думку, Ніколь, — відрубала Тітка Лідія, — але твої юнацькі уявлення про справедливість тут не працюють. Тримай свої почуття при собі, і якщо ти хочеш знову побачити Канаду, з твого боку мудро буде вважати це не порадою, а наказом.

Вона розвернулася до нас.

— Авжеж, ви вільні вирішувати самі. Зараз я вийду звідси. Ніколь, ходімо зі мною. Нехай твоя сестра та її подруга матимуть трохи часу обміркувати всі можливості. Повернемося за п’ять хвилин. Я просто чекатиму на «так» чи «ні» від вас. Інші подробиці місії дізнаєтеся згодом. Ходімо, Ніколь.

Вона взяла Ніколь під руку й вивела з кімнати.

Очі Беки були великі й перелякані, як, певно, і мої.

— Мусимо це зробити, — сказала вона. — Не можна, щоб вони померли. Ніколь — твоя сестра, а Тітка Лідія…

— Що зробити? — запитала я. — Ми не знаємо, чого вона хоче.

— Вона хоче вірності й послуху, — сказала Бека. — Пам’ятаєш, як вона нас урятувала — нас обох? Мусимо погодитися.

Вийшовши з кабінету Тітки Лідії, Бека пішла до бібліотеки на денну зміну, а ми з Ніколь разом повернулися до нашої квартири.

— Тепер, коли ми сестри, — сказала я, — можеш називати мене Аґнес, якщо ми наодинці.

— Добре, спробую, — сказала Ніколь.

Ми увійшли до вітальні.

— Я хочу дещо тобі показати, — сказала я. — Зажди хвилинку.

Пішла нагору. Дві сторінки з теки ліній крові лежали складені в мене під матрацом. Повернувшись до вітальні, я обережно їх розгорнула й розгладила. Коли поклала знімки на стіл, Ніколь, як і я, не змогла втриматись і поклала долоню на фото нашої матері.

— Неймовірно, — промовила вона. Зняла руку, знову уважно розглянула світлину. — Як гадаєш, ми з нею схожі?

— Я теж себе про це питала, — сказала я.

— Ти її взагалі пам’ятаєш? Я, певно, була надто мала.

— Не знаю. Іноді здається, що пам’ятаю. Справді щось пригадую. Якийсь інший дім? Я кудись їздила? Але, може, то я приймаю бажане за дійсне.

— А наші батьки? — спитала сестра. — І чому їхні імена викреслено?

— Може, вони намагалися якимось чином нас захистити, — припустила я.

— Дякую, що показала мені це, — сказала Ніколь. — Але, гадаю, не варто їх тут тримати. Що, як тебе з ними зловлять?

— Знаю. Хотіла повернути їх у досьє, але теки вже не було.

Зрештою ми вирішили розірвати аркуші на дрібні клапті й змити їх в унітаз.

Тітка Лідія сказала, що ми мусимо загартуватися для місії, яка чекає на нас. Тим часом маємо жити за звичним розпорядком і не робити нічого, що могло б привернути увагу до Ніколь або викликати якісь підозри. Це було важко, бо ж ми всі були збуджені. Я, наприклад, перебувала у постійному страху: якщо Ніколь викриють, чи звинуватять і нас із Бекою?

Ми з нею мали скоро вирушити в місію як Перлові Діви. Чи поїдемо ми туди взагалі, чи Тітка Лідія має щодо нас інші плани? Можна було лише чекати. Бека вивчала стандартний путівник Перлових Дів по Канаді: готівка, митниця, способи купівлі речей, включно з кредитними картками. Вона була значно краще підготовлена, ніж я.

Коли до Церемонії Подяки залишалося менше тижня, Тітка Лідія знову викликала нас до себе.

— Ось що ви маєте зробити, — промовила вона. — Я влаштувала Ніколь в один з наших санаторіїв за містом. Усі папери в порядку. Але замість Ніколь туди вирушиш ти, Тітко Іммортель. Вона ж займе твоє місце і поїде до Канади Перловою Дівою.

— А я не поїду? — розпачливо спитала Бека.

— Поїдеш згодом, — сказала Тітка Лідія.

Я вже тоді запідозрила, що це неправда.

ХХІ. Біда за бідою

Рукопис з Ардуа-холу

59

Я вважала, що впорядкувала все, втім навіть найкращих планів чимало гине і біда сама не ходить. Я пишу це поспіхом наприкінці дуже непростого дня. Мій кабінет — усе одно що центральний вокзал (до того, як ця поважна будівля перетворилася на купу щебінки під час Мангеттенської війни) — стільки через нього пройшло людей.

Першою з’явилася Тітка Відала, одразу ж після сніданку. Відала і неперетравлена вівсянка — неприємне поєднання: я пообіцяла собі залити його м’ятним чаєм, щойно матиму таку нагоду.

— Тітко Лідіє, я хочу привернути вашу увагу до нагальної проблеми, — мовила вона.

Я подумки зітхнула.

— Авжеж, Тітко Відало. Сідайте.

— Я не заберу у вас багато часу, — сказала вона, влаштовуючись зручніше і готуючись саме це й зробити. — Ідеться про Тітку Вікторію.

— Слухаю. Вони з Тіткою Іммортель готуються вирушити до Канади у свою місію Перлових Дів.

— Саме про це я й хотіла порадитися з вами. Ви певні, що вони до цього готові? Вони надто молоді як на свій вік — молодші навіть за інших Претенденток їхнього покоління. Жодна з них не стикалася із зовнішнім світом, але іншим принаймні не бракує твердості характеру, якої ці двоє не мають. Вони, можна сказати, піддатливі, і будуть вкрай уразливі до матеріальних спокус, які їм запропонує Канада. Також я вважаю, що є ризик утечі Тітки Вікторії. Вона читала сумнівні матеріали.

— Сподіваюся, ви не Біблію називаєте сумнівною, — мовила я.

— Авжеж, ні. Мені йдеться про її власне досьє з Генеалогічних архівів ліній крові. У неї могли виникнути небезпечні ідеї.

— Вона не має доступу до архівів, — зауважила я.

— Хтось мав дістати для неї це досьє. Я бачила його в неї на столі.

— Хто б міг таке зробити без мого дозволу? Мушу провести розслідування: непокори я не терпітиму. Але певна, зараз Тітка Вікторія вже стійка до небезпечних ідей. Попри те, що ви вважаєте її надто юною, як на мене, вона досягла зрілості й сили духу, що гідні поваги.

— Це просто фасад, — заперечила Відала. — Її теологічні знання дуже нестабільні, знання молитов недостатнє. У дитинстві вона була легковажна й неслухняна там, де йшлося про обов’язки, особливо про ручну роботу. До того ж її мати…

— Я знаю, ким була її мати, — перебила я. — Те саме можна сказати про найповажніших наших юних Дружин, які біологічно є нащадками Служниць. Однак подібна дегенеративність не конче успадковується. Її прийомна мати була зразком порядності й терпіння у стражданні.

— Те, що стосується Табіти, правда, — погодилася Тітка Відала. — Однак, як нам відомо, справжня мати Тітки Вікторії — особливо скандальний випадок. Вона не лише знехтувала обов’язком, покинувши призначений їй пост і зневаживши тих, хто має божественну зверхність над нею, а й відіграла провідну роль у викраденні Крихітки Ніколь із Гілеаду.

— То було давно, Відало, — сказала я. — Наша місія — повернути її, а не засуджувати іншу, базуючись на ймовірності.

— Авжеж, це справедливо щодо Вікторії. Але оту її матір треба розрубати на дванадцять шматків.

— Безперечно, — погодилася я.

— Ходять цілком вірогідні чутки, що вона, на додачу до всіх її зрад, працює на розвідку «Мейдей» у Канаді.

— Десь виграєш, а десь програєш, — промовила я.

— Дещо дивний вибір слів, — завважила Тітка Відала. — Ідеться ж не про спорт.

— Дуже мило з вашого боку поділитися зі мною спостереженнями щодо прийнятності тих чи інших слів. Щодо ваших роздумів про Тітку Вікторію… Не спробуєш — не дізнаєшся. Я впевнена, що вона виконає місію Перлової Діви цілком задовільно.

— Побачимо, — сказала Тітка Відала, ледь усміхнувшись. — Але якщо вона схибить, сподіваюся, ви пригадаєте, що я вас попереджала.

Наступною зайшла Тітка Гелена, насилу прикульгала з бібліотеки. Ноги дедалі більше її турбують.

— Тітко Лідіє, — мовила вона. — Я вважаю, ви мусите знати, що Тітка Вікторія читала власне досьє з архівів ліній крові, не маючи на те дозволу. Я вважаю, це вельми нерозсудливо з огляду на те, хто її біологічна мати.

— Мене щойно поінформувала про це Тітка Відала, — відповіла я. — Вона поділяє ваше занепокоєння моральною слабкістю Тітки Вікторії. Але Тітка Вікторія здобула добре виховання і найкращу освіту в одній із провідних шкіл Відали. Ви вважаєте, що природа превалює над вихованням? У такому випадку грішність Адамова утвердиться у всіх нас, попри наші відчайдушні спроби вимарати її, тож боюся, що проєкт Гілеаду приречений.

— О, звісно ж, ні! Я не це мала на увазі, — стривожено вигукнула Гелена.

— Ви читали досьє Аґнес Джемайми?

— Так, багато років тому. У ті часи доступ до нього мали лише Тітки-Засновниці.

— Це було правильне рішення. Якби те, що Крихітка Ніколь була наполовину сестрою Тітці Вікторії, стало загальновідомо, це мало б згубний вплив на її розвиток у дитинстві. Я вважаю, що найбезпринципніші люди в Гілеаді могли б спробувати використати її як козир у спробах повернути Крихітку Ніколь, якби про їхню спорідненість стало відомо.

— Я про це не подумала, — зізналася Тітка Гелена. — Авжеж, ваша правда.

— Вам може бути цікаво знати, що «Мейдей» відомо про ці сестринські зв’язки. Певний час Крихітка Ніколь була у їхніх руках. Вважається, що вони можуть прагнути віддати її дегенеративній матері, оскільки прийомні батьки передчасно загинули. Під час вибуху, — додала я.

Тітка Гелена викрутила свої схожі на пазури рученята.

— «Мейдей» безжальні! Вони, оком не змигнувши, віддали б її під опіку моральної злочинниці, такої, як її мати, або ж навіть принесли б невинне юне життя у жертву.

— Крихітка Ніколь у безпеці, — заспокоїла її я.

— Господу слава!

— Хоча їй поки не відомо, що вона Крихітка Ніколь, — додала я. — Однак ми сподіваємося скоро побачити, як вона посяде належне їй місце в Гілеаді. Є такий шанс.

— Втішно це чути. Але якщо вона справді прибуде до нас, слід поставитися до цього вкрай обачно, — мовила Тітка Гелена. — Треба дуже м’яко повідомити їй цю новину. Подібне одкровення може розхитати вразливий розум.

— Я теж так гадаю. А тим часом я б хотіла, аби ви простежили за діями Тітки Відали. Боюся, це саме вона віддала досьє ліній крові до рук Тітки Вікторії, не уявляю навіщо. Можливо, вона хоче, щоб Тітка Вікторія сповнилася відчаєм, дізнавшись про дегенеративність своїх батьків, поринула в душевну тривогу й припустилася якоїсь помилки.

— Відала завжди її недолюблювала, — сказала Тітка Гелена. — Ще зі школи.

Вона покульгала геть, тішачись, що отримала завдання.

Коли я пила пообідній м’ятний чай у кав’ярні Шлефлі, туди влетіла Тітка Елізабет.

— Тітко Лідіє! — заквилила вона. — В Ардуа-холі були Очі та Янголи! То було неначе вторгнення! Ви це схвалили?

— Заспокойтеся, — звеліла я. Серце скажено калатало. — Де саме вони були?

— У друкарні. Конфіскували всі наші брошури для Перлових Дів. Тітка Венді запротестувала, і, як не прикро це говорити, її заарештували. Вони так грубо її згребли!

Вона аж тремтіла.

— Це нечувано, — сказала я підводячись. — Я вимагатиму негайної зустрічі з Командором Джаддом.

Я рушила до свого кабінету, маючи намір скористатися нашою червоною лінією, але потреби в цьому не було: Джадд прийшов туди ще переді мною. Певно, просто увірвався, заявивши, що це терміново. От тобі й погоджений священний розподіл сфер.

— Тітко Лідіє, я вважаю, що завинив вам пояснення, — промовив він. Не усміхаючись.

— Впевнена, воно у вас є, і пречудове, — відповіла я, дозволяючи собі пустити холоду в голос. — Янголи й Очі перейшли межі пристойності, не кажучи вже про межі традицій та закону.

— Все заради вашого доброго імені, Тітко Лідіє. Дозволите сісти?

Я махнула рукою на стілець. Ми сіли.

— Кілька разів зайшовши в глухий кут, ми дійшли висновку, що мікроплівки, про які я вам розповідав, мусить передавати й отримувати від «Мейдей» невідома контактна особа тут, в Ардуа-холі, через мимовільне посередництво брошур, які роздають Перлові Діви.

Він замовк, чекаючи на мою відповідь.

— Я глибоко вражена! — промовила я. — Яке нахабство!

Цікаво, чому вони так довго до цього йшли? Але ж мікроплівки дуже маленькі, і кому спаде на думку запідозрити наші гарні й праведні матеріали для рекрутування? Поза сумнівом, Очі чимало часу витратили на перевірку взуття та білизни.

— Ви маєте докази? — запитала я. — І якщо так, хто ж у цьому барилі гниле яблуко?

— Ми обшукали друкарню Ардуа-холу й затримали для допиту Тітку Венді. Це здавалося найкоротшим шляхом до правди.

— Мені не віриться, що Тітка Венді може мати до цього стосунок, — мовила я. — Вона не здатна на таке планування. У неї мізки як у рибки гупі. Пропоную вам негайно її відпустити.

— Ми теж це зрозуміли. Вона отямлюватиметься від шоку в Клініці єлею цілющого, — відповів Командор.

Я вислухала його з полегшенням. Не треба болю понад необхідне, але якщо необхідно — нехай буде біль. Тітка Венді — корисна ідіотка, але ж невинна, як немовля.

— То що ви виявили? — запитала я. — Знайшли ці мікроплівки у свіжих брошурах?

— Ні, хоча огляд брошур, нещодавно привезених із Канади, виявив кілька плівок із мапами та іншою інформацією, напевно, від «Мейдей». Невідомий зрадник у наших рядах, певно, усвідомив, що ліквідація «Вбраннєвого хорта» скомпрометувала цей спосіб передачі, і припинив прикрашати брошури Перлових Дів таємною інформацією.

— Тітка Відала давно викликає у мене підозри, — повідомила я. — Тітка Гелена і Тітка Елізабет теж мають доступ до друкарні, і я сама роздаю брошури Перловим Дівам, які вирушають у місії, а отже, теж маю бути під підозрою.

Командор Джадд усміхнувся на це.

— Тітко Лідіє, вам би все жартувати навіть у такі часи, — сказав він. — Інші теж мали до них доступ: у друкарні було кілька підмайстринь. Але немає жодного свідчення злого наміру з їхнього боку, а в цьому випадку підставний винуватець не годиться. Не можна залишати на волі справжнього.

— Тож ми нічого не знаємо?

— На жаль. Це вельми погано для мене, і для вас теж, Тітко Лідіє. Моя цінність для Ради швидко падає: я обіцяв їм результат. Відчуваю зміну ставлення: до мене все рідше звертаються. Визначаю симптоми майбутньої зачистки: і мене, і вас звинуватять у недбалості рівня зради за те, що дозволили «Мейдей» так обскакати нас під самим носом, тут, в Ардуа-холі.

— Критична ситуація, — мовила я.

— Є один спосіб виправити це, — сказав Джадд. — Крихітку Ніколь слід негайно представити перед очі широкої громадськості. Телебачення, плакати, великі відкриті збори…

— Розумію, як це може допомогти.

— Було б іще дієвіше одразу оголосити про наші з нею заручини та влаштувати трансляцію весільної церемонії. Тоді ми з вами будемо недоторканні.

— Блискуче, як завжди, — відповіла на це я. — Але ж ви одружений.

— Як здоров’я моєї Дружини? — запитав Командор, докірливо піднявши брови.

— Уже краще, але не так добре, як могло б бути.

Як він міг бути таким необачним і вдатися до отрути для пацюків? Її ж так легко виявити навіть у дрібних дозах. Хай якою неприємною була Шунаміт, коли вчилася у школі, я не маю жодного бажання приєднувати її до зали пропащих дружин Джадда Синьої Бороди. Насправді вона одужує. Проте жах від перспективи повернутися у люблячі обійми чоловіка уповільнює прогрес.

— Боюся, хвороба може повернутися, — сказала я.

Він зітхнув:

— Я молитимуся за її звільнення від страждань.

— Певна, ви дістанете відповідь на ваші молитви.

Ми дивилися одне на одного через мій стіл.

— І скоро? — не втримався від запитання Командор.

— Доволі скоро, — відповіла я.

ХХІІ. ЗУПИНКА СЕРЦЯ

Розшифрування показань свідка 369А

60

За два дні до того, як ми з Бекою мали отримати свої низки перлів, під час нашої приватної вечірньої молитви до нас несподівано навідалася Тітка Лідія. Їй відчинила Бека.

— О, Тітко Лідіє! — мовила вона розгублено. — Господу слава.

— Будь ласка, відійди і зачини за мною двері, — сказала Тітка Лідія. — Я поспішаю. Де Ніколь?

— Нагорі, Тітко Лідіє, — відповіла я.

Коли ми з Бекою молилися, вона зазвичай ішла займатися своїми фізичними тренуваннями.

— Покличте її, будь ласка. Це терміново.

Тітка Лідія дихала частіше, ніж звичайно.

— Тітко Лідіє, ви здорові? — стривожено запитала Бека. — Може, хочете води?

— Не метушися, — урвала вона.

До кімнати увійшла Ніколь.

— Усе гаразд? — запитала.

— Насправді ні, — мовила Тітка Лідія. — Ми у скрутному становищі. Командор Джадд влаштував наліт на нашу друкарню, шукаючи зради. Серйозно налякавши Тітку Венді, він, утім, не знайшов нічого підозрілого. Але, на жаль, він знає, що Ніколь насправді звати не Джейд. Він дізнався, що вона Крихітка Ніколь, і рішуче налаштований одружитися з нею якомога швидше, аби піднести власний престиж. Хоче влаштувати трансляцію весілля на телебаченні Гілеаду.

— Яке лайно! — вигукнула Ніколь.

— Стеж за словами, будь ласка, — зауважила Тітка Лідія.

— Вони не змусять мене вийти за нього!

— Якось змусять, — сказала Бека. Вона пополотніла.

— Це жахливо, — промовила я.

З огляду на те, що я прочитала в досьє Командора Джадда, це було не просто жахливо: це був смертний вирок.

— Що ми можемо зробити?

— Ви з Ніколь мусите поїхати завтра ж, — сказала мені Тітка Лідія. — Якомога раніше. Виліт дипломатичним літаком неможливий: Джадд про це дізнається і зупинить його. Доведеться змінити маршрут.

— Але ж ми не готові, — заперечила я. — У нас немає перлів, і суконь, і канадських грошей, і брошур, і срібних наплічників…

— Я сьогодні принесу вам усе необхідне, — відповіла Тітка Лідія. — Пропуск Тітки Іммортель для Ніколь я уже добула. На жаль, уже не встигаю змінити дати для відправлення самої Тітки Іммортель до санаторію. В будь-якому разі цього прикриття надовго не вистачило б.

— Тітка Гелена помітить, що Ніколь немає, — зауважила я. — Вона завжди нас перераховує. І вони питатимуть, чому Бека, тобто Тітка Іммортель, досі тут.

— Саме так, — сказала Тітка Лідія. — Тому я мушу просити тебе про особливу послугу, Тітко Іммортель. Будь ласка, коли вони поїдуть, сховайся на сорок вісім годин. Може, в бібліотеці?

— Не там, — сказала Бека. — Забагато книжок, людині місця не вистачить.

— Упевнена, ти щось придумаєш. Уся наша місія залежить від тебе, не кажучи вже про особисту безпеку Тітки Вікторії та Ніколь. Це велика відповідальність: оновлення Гілеаду можливе лише завдяки тобі. І ти ж не хочеш, щоб інших спіймали й повісили?

— Ні, Тітко Лідіє, — прошепотіла Бека.

— Придумай що-небудь, — бадьоро сказала Тітка Лідія. — Помізкуй!

— Ви забагато на неї вішаєте, — вихопилася Ніколь. — Чому б мені не поїхати самій? Тоді Тітка Іммортель та Аґнес… тобто Тітка Вікторія… зможуть вирушити у свою місію, коли буде потрібно.

— Не дуркуй, — зупинила її я. — Так не можна. Тебе миттю заарештують. Перлові Діви завжди ходять по двоє, і навіть якщо ти будеш не в їхньому вбранні — дівчата твого віку не подорожують самі.

— Зробімо так, щоб здавалося, наче Ніколь перебралася через Стіну, — запропонувала Бека. — Так вони не шукатимуть її в самому Ардуа-холі. Я ж сховаюся десь усередині.

— Розумна ідея, Тітко Іммортель, — схвалила Тітка Лідія. — Можливо, Ніколь напише нам записку з цього приводу. Можна сказати, що вона відчула себе нездатною стати Тіткою — у це неважко буде повірити. Тоді додати, що вона втікає з Еконовіком — якимось місцевим ремонтником, бо він запропонував їй шлюб та сім’ю. Принаймні цей намір демонструватиме схвальне бажання до розмноження.

— Якби ж то… Але без проблем, — сказала Ніколь.

— Без проблем що? — сухо запитала Тітка Лідія.

— Без проблем, Тітко Лідіє, — виправилася Ніколь. — Я напишу записку.

О десятій, коли стемніло, Тітка Лідія знову з’явилася в нас на порозі з великим чорним мішком. Бека її впустила.

— Благословення вам, Тітко Лідіє, — привіталася вона.

Тітка Лідія не обтяжила себе формальностями:

— Я принесла все потрібне. Вийдете через східні ворота рівно о 6.30 ранку. Праворуч від воріт на вас чекатиме чорне авто. Вас вивезуть із міста до Портсмута, Нью-Гемпшир, там сядете на автобус. Ось мапа, на ній позначено маршрут. Зійдете в точці Х. Паролі: «Травневий день» та «Червневий місяць». Зв’язковий доправить вас до наступного місця. Ніколь, якщо місія буде вдалою, ті, хто вбив твоїх прийомних батьків, будуть викриті, якщо не притягнуті до відповідальності одразу ж. Тепер я можу сказати вам обом, що коли ви, попри всі перешкоди, дістанетеся до Канади, є серйозний шанс на те, що ви, можливо, — я кажу «можливо», — возз’єднаєтеся зі своєю матір’ю. Вона вже певний час про це знає.

— О, Аґнес… Господу слава, це було б так чудово! — тихенько мовила Бека. І додала: — Для вас обох.

— Я дуже вдячна вам, Тітко Лідіє, — відповіла я. — Я довго молилася про таку можливість.

— Я сказала: якщо все вдасться. Це велике «якщо», — застерегла нас Тітка Лідія. — Успіх не вирішено наперед. Перепрошую.

Вона роззирнулася, тоді важко опустилася на канапу.

— Я б попросила у вас склянку води.

Бека пішла по воду.

— Ви здорові, Тітко Лідіє? — запитала я.

— Вікова неміч, — відказала вона. — Сподіваюся, ви доживете до того, щоб відчути це на собі. Ще одне. Тітка Відала має звичку рано-вранці прогулюватися біля моєї статуї. Якщо вона побачить вас, убраних як Перлові Діви, то спробує зупинити. Мусите діяти швидко, аби вона не встигла здійняти галас.

— Але що ж нам робити? — запитала я.

— Ти сильна, — промовила Тітка Лідія, дивлячись на Ніколь. — Сила — це талант. Таланти слід використовувати.

— Тобто мені її вдарити? — перепитала Ніколь.

— Це якщо говорити дуже прямо, — сказала Тітка Лідія.

Коли Тітка Лідія пішла, ми розкрили чорний мішок. Там лежали дві сукні, дві низки перлів, два білі капелюшки, два срібні наплічники. Був іще стос брошур, конверт із гілеадськими талонами на харчі, жмуток канадських паперових грошей та дві кредитні картки. Два пропуски для воріт та контрольних пунктів. І ще два квитки на автобус.

— Думаю, я зараз напишу ту записку й піду спати, — сказала Ніколь. — Побачимося вранці.

Вдавала хоробру й спокійну, але я бачила, що вона нервує.

Коли Ніколь вийшла, Бека мовила:

— Я справді хотіла б поїхати з вами.

— Я теж дуже цього хотіла б, — відповіла я. — Але ти нам допоможеш. Ти захищатимеш нас. А я знайду спосіб витягти тебе звідси згодом, обіцяю.

— Навряд чи це можливо, — сказала вона. — Та я молитимуся, щоб вам усе вдалося.

— Тітка Лідія сказала: сорок вісім годин. Це всього лише два дні. Якщо зможеш сховатися…

— Я знаю де, — сказала Бека. — На даху. У цистерні з водою.

— Ні, Беко! Це надто небезпечно!

— Та я спочатку випущу всю воду, — сказала вона. — Через ванну в квартирі С.

— Якщо води не буде, Беко, вони помітять, — заперечила я. — У квартирах А та В. У нас одна цистерна.

— Одразу не помітять. Нам не годиться приймати ванну чи душ о такій ранній порі.

— Не роби цього, — попросила я. — Може, я просто не поїду?

— Ти не маєш вибору. Якщо залишишся, що буде з Ніколь? І Тітка Лідія не захоче, щоб тебе допитали й змусили розповісти про її плани. Тітка Відала захоче тебе допитати, а це просто кінець.

— Кажеш, вона мене вб’є?

— Врешті-решт, — сказала Бека. — Або хтось інший. Так уже вони чинять.

— Мусить бути якийсь спосіб забрати тебе, — не здавалася я. — Можемо сховати тебе в автомобілі або…

— Перлові Діви подорожують по двоє, — мовила вона. — Так ми далеко не зайдемо. Душею я буду з вами.

— Дякую, Беко, — сказала я. — Ти мені справжня сестра.

— Я уявлятиму, що ви пташки, які відлітають звідси. «Небесний бо птах віднесе твою мову…»

— Я молитимуся за тебе, — пообіцяла я. Це прозвучало якось неправильно.

— А я — за тебе, — легенько усміхнулася Бека. — Я ніколи нікого, крім тебе, не любила.

— І я тебе люблю.

Ми обійнялися, трохи поплакали.

— Тепер поспи, — мовила Бека. — Завтра сили тобі знадобляться.

— І ти йди спати, — сказала я.

— Я не лягатиму. Проведу для вас всеношну.

Вона пішла до себе й тихо зачинила двері.

61

Наступного ранку ми з Ніколь тихо вислизнули з дверей квартири С. На сході висіли рожеві й золоті хмаринки, цвірінькали пташки, повітря було досі свіже. Навколо не було нікого. Ми швидко й тихо пройшли доріжкою перед Ардуа-холом до статуї Тітки Лідії. Саме коли ми дісталися до неї, з-за рогу сусіднього будинку рішучим кроком вийшла Тітка Відала.

— Тітко Вікторіє! — звернулася вона до мене. — Чому ти в цій сукні? Наступна Церемонія Подяки лише в неділю!

Вона вдивилася в Ніколь.

— Хто це з тобою? Новенька! Джейд! Вона не повинна…

Тітка простягла руку й схопила Ніколь за низку перлів — та порвалася.

Ніколь щось зробила кулаком так швидко, що я майже нічого не побачила, і вдарила Тітку Відалу в груди. Та упала на землю. Обличчя її було біле, мов тісто, очі заплющені.

— О ні… — простогнала я.

— Допоможи, — перебила мене Ніколь. Вона схопила Тітку Відалу за ноги й затягла за статую.

— Схрестімо пальці, — сказала вона й взяла мене під руку. — Ходімо.

На землі лежав апельсин. Ніколь підняла його, поклала до кишені сріблястого плаття Перлової Діви.

— Вона мертва? — прошепотіла я.

— Не знаю, — відповіла Ніколь. — Ходімо, треба поквапитися.

Ми дійшли до воріт, показали перепустки, Янголи випустили нас. Ніколь не розгортала свій плащ, щоб не було видно, що в неї немає перлів. Далі по вулиці, трохи правіше, стояло чорне авто, як і обіцяла Тітка Лідія. Ми сіли, водій навіть не озирнувся на нас.

— Усе гаразд, панянки? — запитав він.

— Так, дякую, — відповіла я, але Ніколь перебила:

— Ми не панянки!

Я штурхнула її ліктем і прошепотіла:

— Не говори так до нього.

— Це не справжній Хранитель, — сказала вона. — Тітка Лідія не дурна.

Вона дістала з кишені апельсин, взялася чистити його. Повітря сповнилося свіжим ароматом.

— Хочеш? — запитала Ніколь. — Можеш узяти половину.

— Ні, дякую, — відповіла я. — Їсти його неправильно.

Зрештою, то було до певної міри священне приношення. Але Ніколь з’їла весь апельсин.

Я подумала, що це була помилка. Хтось помітить. Через неї нас заарештують.

Розшифрування показань свідка 369Б

62

Мені було прикро, що я вдарила Тітку Відалу. Хоча й не дуже: якби я цього не зробила, вона закричала б і нас би зупинили. Та хай навіть так, серце в мене калатало. Що, як я справді її вбила? Але щойно її знайдуть, мертву чи живу, на нас однаково влаштують полювання. Як сказала б Ада, ми вгрузли по самі вуха.

Тим часом Аґнес показувала, яка вона ображена, — тим самим мовчазним стисканням вуст, яким Тітки давали зрозуміти, що ти десь перейшла межу. Найімовірніше, це було через той апельсин. Може, не варто було його брати. А тоді мені спало на думку погане: собаки. Апельсини мають різкий запах. Я почала переживати щодо скоринки.

Ліва рука знову засвербіла навколо літери «О». Чому вона так довго заживає?

Коли Тітка Лідія сунула мікроплівку мені в руку, я думала, що це блискучий план, але тепер сумнівалася, що це аж така чудова ідея. Якщо моє тіло і повідомлення — одне, що станеться, якщо моє тіло не доїде до Канади? Я ж не можу відрубати собі руку й надіслати її поштою.

Автомобіль проїхав через кілька пропускних пунктів: паспорти, Янголи вдивляються у вікно, аби переконатися, що ми — це точно ми. Але Аґнес сказала, щоб я полишила розмови водієві, і він чудово впорався: Перлові Діви те і се, і які ж ми шляхетні, і які жертви приносимо. На одному з пунктів Янгол сказав:

— Щасти вам у вашій місії.

На іншому, далі за містом, вони жартували поміж собою:

— Сподіваюся, потвор чи шльондр вони нам не привезуть.

— Або одне, або інше.

Сміх обох Янголів.

Аґнес поклала долоню мені на руку. Застерегла:

— Не відповідай.

Коли ми виїхали за місто, на шосе, водій передав нам пару сандвічів зі штучним гілеадським сиром.

— Гадаю, це наш сніданок, — мовила я до Аґнес. — Козявки з білим хлібом.

— Маємо бути вдячні, — відповіла вона своїм побожним Тітчиним голосом, тож я зрозуміла, що вона досі обурена.

Було дивно думати про неї як про сестру — такі різні ми були. Але я просто не мала часу з усім цим розбиратися.

— Я рада, що в мене є сестра, — сказала я, аби помиритися.

— Я теж рада, — відповіла Аґнес. — І вдячна.

Але вдячності в її голосі було небагато.

— І я вдячна, — промовила я.

На цьому розмова скінчилася. Я думала запитати її, скільки ще нам говорити так, по-гілеадському — чи не можна припинити це і поводитися нормально, якщо вже ми тікаємо? Але, можливо, для неї це й було нормальним. Може, вона не вміла інакше.

У Портсмуті, Нью-Гемпшир, наш водій висадив нас на автовокзалі.

— Щасти вам, дівчата, — сказав він. — Влаштуйте їм пекло.

— Бачиш? Він не справжній Хранитель, — зауважила я, сподіваючись розговорити Аґнес.

— Звісно, ні, — відповіла вона. — Справжній Хранитель ніколи не промовив би слова «пекло».

Автостанція була стара й занедбана, жіноча вбиральня — розсадник бацил, і не було жодного місця, де можна було б обміняти наші гілеадські талони на щось їстівне. Я була рада, що з’їла той апельсин. Одначе Аґнес була не така перебірлива, вона звикла до того лайна, яке в Ардуа-холі вважали за їжу, тож на два наші талони купила якийсь нібито пундик.

Спливали хвилини, мене била нетерплячка. Ми все чекали й чекали, і от нарешті прийшов автобус. Коли ми сідали в нього, деякі пасажири кивали нам, наче віддавали честь військовим. Літня Еконожина сказала:

— Благослови вас, Боже.

Десь через десять миль був черговий контрольний пункт, але тамтешні Янголи були до нас дуже ввічливі. Один з них сказав:

— Ви дуже хоробрі, прямуєте до Содому.

Якби я не була така налякана, то могла б розреготатися. Сама думка про порівняння Канади із Содомом страшенно смішила, зважаючи на те, яка нудна й звичайна вона переважно була. Не сказати, щоби по всій країні ширилися оргії нон-стоп.

Аґнес стисла мені руку, даючи знати, що говоритиме вона. Роки в Ардуа-холі вкарбували в її обличчя незворушний і спокійний вираз.

— Ми просто служимо на благо Гілеаду, — мовила вона пісним, роботським голосом Тітки, і Янгол відповів:

— Господу слава.

Дорога стала розбитіша. Певно, кошти виділялися лише на ремонт шляхів, якими часто користувалися, а відколи торгівля з Канадою майже припинилася, хто захоче їхати до Північного Гілеаду, якщо там не живе?

Автобус не був переповнений, усі пасажири — з Еконокласу. Звивиста дорога кружляла вздовж берега, однак була не надто мальовнича. Траплялося чимало зачинених мотелів та придорожніх ресторанів, від яких відвалилися вивіски у вигляді великих усміхнених червоних лобстерів.

Що далі на північ ми просувалися, то менш дружньою ставала атмосфера: на нас сердито зиркали, взагалі було відчуття, що місія Перлових Дів і весь Гілеад загалом втрачають популярність. На нас ніхто не плював, але супилися так, наче були б не проти це зробити.

Мені було цікаво, чи далеко ми заїхали. В Аґнес була мапа, розмічена Тіткою Лідією, але я не зважувалася попросити дістати її: якби ми обидві витріщалися на мапу, це могло б викликати підозри. Автобус їхав поволі, і я все більше тривожилася: чи скоро хтось помітить, що нас немає в Ардуа-холі? Чи перекриють дороги, чи зупинятимуть автобуси? Ми були такі підозрілі…

Тоді ми поїхали в об’їзд, дорога була однобічна, й Аґнес почала нервово крутити руками. Я штурхонула її ліктем.

— Мусимо справляти враження спокійних, не забувай.

Вона слабко всміхнулася й склала руки на колінах. Я відчувала, як вона глибоко вдихає й поволі видихає. В Ардуа-холі таки вчили деяких корисних речей, одна з них — самоконтроль. «Та, що не може опанувати себе, не може контролювати і свій шлях до обов’язку. Не боріться з нападами гніву, використовуйте його як пальне. Вдихайте. Видихайте. Обходьте перешкоду. Оминайте».

Я ніколи не змогла б стати справжньою Тіткою.

Було близько п’ятої, коли Аґнес сказала:

— Виходимо тут.

— Це вже кордон? — запитала я.

Вона відповіла, що ні, тут ми маємо пересісти на наступний транспорт. Ми зняли свої наплічники з полиці й вийшли з автобуса. Вітрини в містечку були позабивані, вікна — розтрощені, але працювали заправна станція та пошарпана крамничка.

— Оптимістично, — похмуро мовила я.

— Йди за мною і мовчи, — звеліла Аґнес.

У крамничці смерділо пітними ногами й підгорілим тостом. На полицях майже нічого не було — хіба що бляшанки з мальованими етикетками: консерви, крекери чи печиво. Аґнес пішла до червоної стійки з барними стільцями й сіла, я вчинила так само. Прилавок обслуговував дебелий Еконовік середніх літ. У Канаді це була б дебела жінка середнього віку.

— Чого бажаєте? — звернувся до нас чоловік. Вочевидь, наше вбрання Перлових Дів його не вразило.

— Дві кави, будь ласка, — попросила Аґнес.

Він налив нам кави, штовхнув горнятка через стійку. Кава, певно, настоювалася весь день, бо гіршої я ще не куштувала, навіть у «Килимсні». Не хотілося дратувати чолов’ягу плюванням, тож я висипала в неї пакетик цукру. Стало ще гірше.

— Тепло, як на травневий день, — промовила Аґнес.

— Так не травень же, — відповів він.

— Авжеж, — погодилася вона. — Переплутала. Це ж червневий місяць.

Тепер чоловік усміхнувся.

— Вам треба у вбиральню, — сказав він. — Обом. Оті двері. Я відімкну.

Ми увійшли. То була не вбиральня, а сарай зі старими сітками, поламаною сокирою, стосом відер та задніми дверима.

— Щось ви затрималися, — промовив чолов’яга. — Клятий автобус, вічно запізнюється! Ось ваші речі. Ліхтарики. Сукні складете у наплічники, потім викину. Чекатиму надворі. Треба ворушитися.

Ми отримали джинси, довгі футболки, вовняні шкарпетки та туристичні черевики. Картаті сорочки, флісові шапки, водонепроникні куртки. Натягувати лівий рукав було важко: щось зачепилося за «О». Я бовкнула:

— От лайно! — А тоді: — Вибач.

Навряд чи я колись у житті так швидко перевдягалася, але, знявши сріблясту сукню й вбравшись у ці речі, стала почуватися більше схожою на себе.

Розшифрування показань свідка 369А

63

Наданий нам одяг видався мені вкрай неприємним. Білизна сильно відрізнялася від тієї простої й міцної, яку носили в Ардуа-холі: мені вона здавалася слизькою й гріховною. А зверху було чоловіче вбрання. Було так незатишно відчувати цю грубу тканину на своїх ногах без нижньої спідниці. Вдягати таке було гендерною зрадою, виступом проти Божого закону: минулого року чоловіка повісили на Стіні за те, що він вбирався у спіднє дружини. Вона про це дізналася й донесла на нього, як велів обов’язок.

— Я мушу це зняти, — сказала я Ніколь. — Це чоловічий одяг.

— Ні, — заперечила вона. — Це дівчачі джинси. У них інший крій, і глянь на цих срібних купідончиків. Точно дівчачі.

— У Гілеаді в це ніколи не повірять. Мене відшмагають, а то й гірше.

— Ми не до Гілеаду прямуємо, — сказала Ніколь. — У нас дві хвилини на те, щоб приєднатися до чувака на вулиці. Так що шмарклі підбери.

— Перепрошую?

Іноді я просто не розуміла, що говорить моя сестра. Вона засміялася.

— Це значить «будь хоробра».

Я подумала, що ми їдемо туди, де вона розумітиме мову. А я — ні.

Той чоловік мав побитий пікап. Ми втрьох влізли на переднє сидіння. Почалася мжичка.

— Дякую за все, що ви для нас робите, — сказала я.

Чоловік пробурчав:

— Мені за це платять. За те, що суну шию в зашморг. Я для цього застарий.

Водій, напевно, пив, поки ми перевдягалися: я відчувала запах алкоголю. Пам’ятала його зі святкових обідів, які влаштовував Командор Кайл, коли я була малою. Роза з Вірою іноді допивали те, що лишалося у склянках, Зілла — нечасто.

Тепер, коли я мала назавжди покинути Гілеад, я відчувала, що сумую за Зіллою, Розою, Вірою, за своїм колишнім домом, за Табітою. У ті старі часи я не почувалася позбавленою матері, але тепер саме такою й була. Тітка Лідія була мені матір’ю до певної міри, хоч і різкуватою — і я вже ніколи її не побачу. Вона сказала нам з Ніколь, що наша справжня мати жива і чекає на нас у Канаді, та я не була певна, що не помру дорогою туди. Якщо вийде так, я взагалі ніколи з нею не зустрінуся. Наразі вона була всього лиш розірваною світлиною. Відсутністю, порожнечею у мені.

Попри алкоголь, чоловік кермував вправно і швидко. Дорога була звивиста й слизька через мжичку. Ми долали милю за милею, над хмарами зійшов місяць, висріблив чорні обриси верхівок дерев. Час від часу траплялися будинки, або темні, або з одним-двома вогниками у вікнах. Я спробувала притлумити тривогу. А тоді заснула.

Мені снилася Бека. Вона сиділа в пікапі поряд зі мною. Хоч я не бачила її, проте знала, що вона тут. Уві сні я промовила:

— То ти все ж таки поїхала з нами. Я така рада!

Але вона не відповіла.

Розшифрування показань свідка 369Б

64

Ніч проминала в мовчанні. Аґнес спала, а чолов’ягу за кермом не можна було назвати балакучим. Гадаю, він дивився на нас як на вантаж, який треба доправити до місця призначення, а хто буде теревенити з вантажем?

Згодом ми звернули на вузьку бічну дорогу; попереду блищала вода. Ми зупинилися біля чогось, схожого на приватну пристань. Там стояв моторний човен, у ньому хтось сидів.

— Буди її, — скомандував водій. — Беріть свої речі, ось ваш човен.

Я штурхнула Аґнес під ребра, вона скинулася, прокидаючись.

— Уставай, сонце, — промовила я.

— Котра година?

— Час сідати у човен. Ходімо.

— Доброї вам дороги, — побажав водій.

Аґнес почала йому дякувати, але він її обірвав. Викинув із пікапа наші нові наплічники і зник, перш ніж ми пройшли хоча б пів дороги до човна. Я підсвічувала шлях ліхтариком.

— Вимкни світло, — тихо сказав чоловік у човні. Він був убраний у водонепроникний плащ, насунув каптур на обличчя, але голос здався мені молодим. — Тут усе видно. Не поспішайте. Сідайте посередині.

— Це океан? — запитала Аґнес.

Чоловік засміявся.

— Ще ні, — відповів. — Це річка Пенобскот. Скоро дістанетеся до океану.

Мотор був електричний, дуже тихий. Човен плив точно посередині ріки; у небі висів серп місяця, відбиваючись у воді.

— Дивися! — прошепотіла Аґнес. — Я ніколи не бачила такої краси! Наче доріжка світла!

У цю мить я почувалася старшою за неї. Ми вже майже вибралися з Гілеаду, тож правила змінювалися. Вона прямує туди, де не знатиме, як усе влаштовано, а от я повертаюся додому.

— Ми на видноті. Що, як нас хтось побачить? — запитала я в чоловіка. — Що, як вони розкажуть Очам?

— Люди тут з Очима не говорять, — відповів він. — Ми не любимо нишпорок.

— Ти контрабандист? — запитала я, пригадуючи розповіді Ади.

Сестра штурхонула мене в бік: знову погані манери. У Гілеаді уникають прямих запитань.

Чоловік знову засміявся.

— Кордони — просто лінії на мапі. Речі перетинають їх, люди також. Я просто кур’єр.

Ріка ставала все ширшою. Піднімався туман, береги здавалися розмитими.

— Ось вона, — нарешті мовив чоловік. Я побачила на воді темну тінь. — Це «Неллі Дж. Бенкс», ваш квиток до раю.

ХХІІІ. Стіна

Рукопис з Ардуа-холу

65

Тітку Відалу в коматозному стані знайшли за моєю статуєю стара Тітка Клевер та дві її літні садівниці. Парамедики дійшли висновку, що в неї стався удар, наші лікарі підтвердили діагноз. Ардуа-холом поповзли чутки й обіцянки молитися за одужання Тітки Відали. Неподалік знайшли розірване намисто Перлової Діви: певно, хтось його загубив — такий прикрий недогляд! Видам пам’ятку про те, що пильнування матеріальних об’єктів — наш обов’язок. Скажу, що перли не ростуть на деревах, навіть штучні, й розкидати їх перед свиньми не варто. І скромно додам: звісно ж, не те щоб в Ардуа-холі були свині…

Я відвідала Тітку Відалу в реанімації. Вона лежала на спині, заплющивши очі, одна трубка була у неї в носі, друга тягнулася до руки.

— Як наша дорога Тітка Відала? — запитала я чергову Тітку-медсестру.

— Я молюся за неї, — відповіла Тітка Якось-там. Ніяк мені не запам’ятовуються імена медсестер, така вже їхня доля. — Вона в комі, це може сприяти зціленню. Можливий параліч. Побоюються, що він вплине на мовлення.

— Якщо вона одужає, — сказала я.

— Коли вона одужає, — докірливо виправила медсестра. — Ми не говоримо про погане в присутності наших пацієнтів. Може здатися, що вони сплять, але часто це зовсім не так.

Я сиділа біля Відали, поки медсестра не пішла. Тоді швидко проінспектувала наявні медикаменти. Може, додати їй анестезії? Покрутити трубку, що веде до руки? Перекрити їй кисень? Нічого з цього я не зробила. Я вірю в дії, але вони мають бути необхідні: найімовірніше, Тітка Відала сама збирається покинути цей світ. Перш ніж піти з реанімації, я поклала до кишені ампулу морфію. Завбачливість — найкраща чеснота.

Поки ми займали свої місця у Трапезній для обіду, Тітка Гелена завважила відсутність Тітки Вікторії та Тітки Іммортель.

— Гадаю, вони постують, — мовила я. — Бачила їх учора в Читальні Бібліотеки Гільдеґарди за Бібліями. Вони прагнуть проводу у своїй місії.

— Це гідне хвали, — сказала Тітка Гелена і продовжила потай рахувати голови. — А де наша новенька, Джейд?

— Може, захворіла? — припустила я. — Жіночі негаразди…

— Я піду перевірю, — сказала Тітка Гелена. — Може, їй потрібна грілка. Квартира С, так?

— Дуже мило з вашого боку, — зауважила я. — Так. Здається, її кімната під дахом, на третьому поверсі.

Я сподівалася, що Ніколь залишила свою записку на видноті.

З квартири С Тітка Гелена поверталася, мало не підстрибуючи від захопливого відкриття: Джейд утекла!

— Із сантехніком на ім’я Гарт, — додала Тітка Гелена. — Стверджує, що це кохання.

— Яка невдача! — сказала я. — Треба знайти цю пару, винести їм догану і переконатися, що шлюб укладено за всіма правилами. Зрештою, Джейд така нестримана, вона однаково не змогла б стати поважною Тіткою. Треба зважати і на позитивний момент: цей союз може збільшити населення Гілеаду.

— Але як вона могла зустріти цього сантехніка? — здивувалася Тітка Елізабет.

— Нині вранці у квартирі А скаржилися на відсутність води у ванній, — повідомила я. — Певно, вони й викликали сантехніка. Вочевидь, то було кохання з першого погляду. Молодь така імпульсивна…

— Сьогодні в Ардуа-холі ніхто не мав би приймати ванну, — зауважила Тітка Елізабет. — Якщо не йдеться про порушення правил.

— На жаль, це цілком імовірно, — мовила я. — Плоть слабка.

— Авжеж, така слабка, — підтакнула Тітка Гелена. — Але як вона вибралася через ворота? Пропуску в неї нема, її не могли пропустити.

— Дівчата в її віці дуже спритні, — сказала я. — Гадаю, вона перелізла через Стіну.

Обід продовжився — сухими сандвічами, якоюсь розмазнею, що раніше була томатами, та рідкуватим бланманже на десерт, — і до кінця цього скромного бенкету втеча Джейд, її акробатичні вправи на Стіні та бунтівне рішення виконати своє жіноче призначення в обіймах меткого сантехніка стали загальновідомі.

XXIV. «НЕЛЛІ ДЖ. БЕНКС»

Розшифрування показань свідка 369Б

66

Ми підпливли до корабля. На палубі виднілися три тіні; коротко спалахнув ліхтар. Ми полізли нагору мотузяною драбиною.

— Сядь на край, перекинь ноги, — мовив чийсь голос.

Хтось узяв мене під руку. Ми опинилися на палубі.

— Капітан Мішіменго, — сказав голос. — Проведемо вас досередини.

Щось низько загуло, і я відчула, як корабель рушив.

Ми увійшли до маленької каюти зі щільно завішаними вікнами, якимось пультом і чимось схожим на радар, хоч я не мала змоги до нього придивитися.

— Добре, що ви вибралися, — сказав капітан Мішіменго. Він потис нам руки; у нього бракувало двох пальців. Це був огрядний чоловік років шістдесяти, засмаглий, з короткою чорною бородою. — Ось історія, раптом вас запитають. Це тріскова шхуна на сонячних батареях з додатковим бензиновим двигуном. Вигідний прапор — Ливан. Ми привезли тріску й лимони за особливою ліцензією, тобто йдеться про сірий ринок, а тепер пливемо назад. Удень маєте ховатися: від свого контакту через Берта, який висадив вас на пристані, я чув, що вас скоро почнуть шукати. У трюмі є для вас місце. Якщо буде перевірка, берегова охорона не шукатиме надто ретельно: це наші знайомі.

Він потер пальці. Я знала, що це означає гроші.

— У вас є щось поїсти? — запитала я. — Ми майже весь день не їли.

— Точно, — промовив він.

Наказав нам зачекати й повернувся з горнятками чаю та сандвічами. Там був сир, але не гілеадський, а справжній — козячий, із цибулькою, Мелані такий смакував.

— Дякую, — сказала Аґнес.

Я вже почала їсти, але теж подякувала з набитим ротом.

— Твоя подруга Ада передавала привіт. Скоро побачитеся, — кинув мені капітан Мішіменго.

Я ковтнула.

— Звідки ви знаєте Аду?

Він засміявся.

— Усі якось пов’язані. Принаймні тут. Ми колись давно разом полювали на оленів у Новій Скотії.

Ми спустилися драбиною до наших спальних місць. Спочатку зійшов капітан Мішіменго й увімкнув світло. В трюмі стояли морозильні камери і великі довгасті металеві ящики. Збоку одного з ящиків була закривка, всередині — два спальні мішки, не дуже чисті: гадаю, не ми перші їх використовували. Всюди смерділо рибою.

— Якщо все гаразд, можете не зачинятися, — сказав капітан. — Спіть гарненько, хай вовчок не кусає за бочок.

Ми чули, як віддаляються його кроки.

— Це жахливо, — прошепотіла я до Аґнес. — Рибою смердить. Ці спальники… У них точно воші.

— Маємо бути вдячні, — відповіла вона. — Лягаймо спати.

Моє татуювання мене турбувало — доводилося лежати на правому боці, аби не зачепити його. Я питала себе, чи не почалося в мене зараження крові. Якщо так, то це халепа, бо лікаря на борту точно не було.

Ми прокинулися ще затемна, бо корабель хитався. Аґнес вибралася з ящика й піднялася нагору поглянути, що відбувається. Я теж хотіла піти, але почувалася зле.

Вона повернулася з термосом чаю та двома яйцями, звареними натвердо. Сказала, що ми вийшли в океан і саме тому корабель так хитає.

Вона й не уявляла, що хвилі можуть бути такими величезними, хоча капітан Мішіменго сказав, що це ще нічого особливого.

— Господи, — промимрила я. — Сподіваюся, вони не стануть іще більші. Ненавиджу блювати.

— Будь ласка, не згадуй ім’я Господнє, аби вилаятися, — сказала Аґнес.

— Пробач. Але можу сказати, що, коли Бог і є, Він цілковито спаскудив мені життя.

Я думала, що вона розлютиться, але почула лише:

— Ти на світі не єдина. Нікому не буває легко все життя. Але, можливо, Господь спаскудив, як ти кажеш, твоє життя, маючи на це причини.

— Аж, бляха, не дочекаюся дізнатися, що то за причини, — прогарчала я.

Біль у руці страшенно мене дратував. Не варто було так саркастично до неї говорити, і лаятися теж.

— Я думала, ти зрозуміла істинну мету нашої місії, — мовила Аґнес. — Порятунок Гілеаду. Очищення. Оновлення. Ось причина.

— Гадаєш, цю гнилу купу лайна можна оновити? Спалити, та й годі!

— Чому ти бажаєш зла стільком людям? — м’яко запитала вона. — Це моя країна, я там виросла. Це лідери її псують. Я хочу, щоб стало краще.

— Так, гаразд, — сказала я. — Розумію. Вибач. Я не мала тебе на увазі. Ти моя сестра.

— Я приймаю твоє вибачення. Дякую за розуміння.

Кілька хвилин ми сиділи у темряві й тиші. Я чула її дихання й зітхання.

— Як гадаєш, це спрацює? — нарешті запитала я. — Коли ми приїдемо на місце?

— Це не від нас залежить, — відповіла Аґнес.

Розшифрування показань свідка 369А

67

На початку другого дня я вже дуже хвилювалася за Ніколь. Вона говорила, що не хвора, але в неї піднялася температура. Я згадала, як нас в Ардуа-холі вчили піклуватися про хворих, тому постійно її напувала. На кораблі було трохи лимонів, тож я мала змогу додати соку до чаю, а ще солі й трохи цукру. Мені було доволі просто лазити вгору-вниз драбиною, що вела до нашого сховку, і я думала про те, що в довгій спідниці це було б значно складніше.

Стояв туман. Ми досі були у водах Гілеаду, і десь опівдні прибула з інспекцією берегова охорона. Ми з Ніколь зачинилися у металевому ящику ізсередини. Вона взяла мене за руку, я її стиснула, і ми лежали без жодного звуку. Чули, як навколо гупають кроки, чули голоси, але звуки віддалилися, і серце припинило так калатати.

Того самого дня пізніше почалися негаразди з двигуном — я дізналася про це, коли вийшла дістати ще лимонного соку. Капітан Мішіменго був стурбований, сказав, що припливи й відпливи у цих краях високі й швидкі, і без двигуна нас викине у море або ж затягне до затоки Фанді й розіб’є об канадський берег, корабель заберуть, команду заарештують. Нас відносило на південь. Чи означає це, що ми знову опинимося в Гілеаді?

Я не знала, чи не шкодує капітан Мішіменго про те, що взагалі погодився нас узяти. Він сказав, що коли корабель захоплять і знайдуть нас, його звинуватять у контрабанді жінок. Тоді корабель конфіскують, і позаяк він сам із Гілеаду, втікач від проєкту Вітчизн через канадський кордон, його назвуть громадянином і судитимуть за контрабанду — тут йому й кінець.

— Через нас вам загрожує небезпека, — сказала я, почувши це. — Хіба ви не маєте домовленості з береговою охороною? Щодо сірого ринку?

— Вони все заперечуватимуть, ми не маємо письмових угод, — відповів він. — Хто схоче, щоб його підстрелили за хабарі?

На вечерю були сандвічі з куркою, але Ніколь не мала апетиту і хотіла лише спати.

— Ти зовсім розхворілася. Можна торкнутися твого лоба? — Вона була дуже гаряча. Я мовила: — Просто хотіла сказати, що рада, що ти є в моєму житті. Я щаслива, що ти моя сестра.

— Я теж, — відповіла вона. Трохи помовчавши, запитала: — Як гадаєш, ми колись побачимо свою матір?

— Я вірю в те, що так і буде.

— Думаєш, ми їй сподобаємося?

— Вона нас полюбить, — запевнила я її, аби заспокоїти. — І ми її полюбимо.

— Те, що люди — родичі, не означає, що їх обов’язково полюбиш, — пробуркотіла вона.

— Любов — це практика, як і молитва, — сказала я. — Я хотіла б помолитися за твоє одужання. Ти не проти?

— Це не допоможе. Краще мені не стане.

— Але мені стане, — відповіла я. Тож вона погодилася.

— Любий Боже, — почала я. — Дай нам змогу прийняти минуле з усіма його недоліками, дай нам піти у краще майбутнє з прощенням, добротою й любов’ю. І нехай ми обидві будемо вдячні за те, що маємо сестру, і знову побачимо нашу матір і двох наших різних батьків. І пам’ятатимемо Тітку Лідію. Хай вона отримає прощення за свої гріхи та недоліки, як ми сподіваємося отримати прощення за наші. І нехай ми завжди відчуватимемо вдячність до нашої сестри Беки, де б вона не була. Прошу, благослови їх усіх. Амінь.

Коли я договорила, Ніколь уже спала.

Я теж спробувала себе приспати, але у нашому сховку було задушливіше, ніж раніше. Тоді я почула кроки, що спускалися металевою драбиною. То був капітан Мішіменго.

— Пробачте за все це, але ми мусимо вас висадити, — сказав він.

— Зараз? — перепитала я. — Але ж надворі глупа ніч.

— Пробачте, — повторив капітан Мішіменго. — Двигун працює, але погано. Ми вже у канадських водах, проте зовсім не там, куди мали вас відвезти. Іти до гавані нам не можна: надто небезпечно. Приплив проти нас.

Він повідомив, що ми неподалік від східного берега затоки Фанді, тож усе, що нам із Ніколь потрібно — дістатися до того берега, і все буде добре, а от він не може ризикувати кораблем і командою.

Ніколь міцно спала — довелося потрусити її, щоб розбудити.

— Це я, — сказала я. — Твоя сестра.

Капітан Мішіменго повторив їй те саме, що сказав мені: ми мусимо негайно покинути «Неллі Дж. Бенкс».

— Хочете, щоб ми попливли звідси? — перепитала Ніколь.

— Ми посадимо вас у надувний човен, — сказав він. — Я їх попередив, на вас чекатимуть.

— Вона недужа, — сказала я. — Не можна почекати до завтра?

— Ні, — відповів капітан. — Течія змінюється. Як пропустите це вікно, вас винесе у відкрите море. Вдягніться якнайтепліше і будьте на палубі за десять хвилин.

— Якнайтепліше? — пирхнула Ніколь. — Наче в нас із собою арктичний гардероб.

Ми вдягли все, що мали. Черевики, флісові шапки, водонепроникні куртки. Ніколь піднялася перша: її хитало, і чіплялася за драбину вона тільки правою рукою.

На палубі на нас уже чекав капітан Мішіменго з одним зі своїх матросів. Вони мали для нас рятувальні жилети й термос. З лівого боку на корабель накочувалася стіна туману.

— Дякую, — сказала я капітанові. — За все, що ви для нас зробили.

— Вибачте, що вийшло не за планом, — відповів він. — З Богом.

— Дякую, — повторила я. — І вас хай береже Господь.

— Тримайтеся подалі від туману, якщо вийде.

— Чудово, — сказала Ніколь. — Туман. Саме те, що нам потрібно.

— Це може бути й благословенням.

Вони опустили нас до човна. Там був невеликий двигун на сонячній батареї. Капітан Мішіменго сказав, що ним дуже легко керувати: повний хід, холостий, уперед, назад. Ще було два весла.

— Відштовхнися, — сказала Ніколь.

— Перепрошую?

— Відштовхни наш човен від «Неллі». Не руками! Ось… візьми весло.

Я спромоглася нас відштовхнути, але не дуже добре. До цього я ніколи не тримала в руках весла і почувалася дуже незграбною.

— Прощавай, «Неллі Дж. Бенкс», — промовила я. — Боже вас благослови!

— Можеш не вимахувати: вони тебе не бачать, — буркнула Ніколь. — Певно, раді нас позбутися: ми отруйний вантаж.

— Вони були до нас добрі, — сказала я.

— Гадаєш, вони на цьому мало заробляють?

«Неллі Дж. Бенкс» віддалялася. Я сподівалася, що їм пощастить.

Я відчувала, як течія підхоплює надувний човен. Капітан Мішіменго сказав триматися під кутом: рухатися перпендикулярно було небезпечно, бо човен могло перекинути.

— Потримай мого ліхтарика, — сказала Ніколь. Вона вовтузилася з кнопками на моторі правою рукою. Мотор завівся. — Ця течія наче річка.

Ми справді рухалися швидко. На березі ліворуч, дуже далеко, виднілися вогні. Було холодно — такий холод пронизує до кісток.

— Ми наближаємося? — трохи помовчавши, запитала я. — До берега?

— Сподіваюся, — сказала Ніколь. — Інакше скоро знову будемо в Гілеаді.

— Можна стрибнути за борт, — мовила я. Нам не можна було повертатися до Гілеаду за жодних обставин: тепер вони вже мали зрозуміти, що Ніколь зникла, а не втекла з Еконовіком. Не можна було зрадити Беку і все те, що вона для нас зробила. Краще вже померти.

— Дідько, — вилаялася Ніколь. — Мотор щойно йокнувся.

— О ні! Можеш…

— Намагаюся. Яка срань!

— Що? Що таке?

Довелося підвищити голос: нас огортали туман і плюскіт води.

— Здається, коротке замикання, — сказала Ніколь. — Або батарея сіла.

— Вони навмисно це зробили? — запитала я. — Може, хочуть, щоб ми загинули…

— Та ну! Для чого їм убивати клієнтів? Тепер доведеться гребти.

— Гребти? — перепитала я.

— Так, — відповіла Ніколь. — Веслами. — Я можу це робити тільки однією рукою, інша роздулася, мов той дощовик, і не питай мене, що це таке!

— Я не винна, що не знаю таких речей, — зауважила я.

— Хочеш зараз про це поговорити? Бляха, вибач, але у нас тут паскудна й критична ситуація. Хапай весло!

— Гаразд. Усе. Тримаю.

— Встав його у кочет. У кочет! Сюди! Тепер візьми обома руками. Гаразд, дивися сюди. Коли скажу: «Греби», — опускаєш весло у воду й тягнеш!

Ніколь кричала на мене.

— Я не знаю як. Я така безпорадна…

— Годі плакати, — гаркнула вона. — Мені начхати, як ти почуваєшся! Просто роби! Негайно! Коли скажу: «Греби», — тягнеш весло на себе! Бачиш світло? Воно вже ближче!

— Навряд. Ми так далеко… Нас віднесе.

— Не віднесе, — відрубала Ніколь. — Якщо ти постараєшся. Тепер греби! Греби! Ось так! Греби! Греби!

XXV. Пробудження

Рукопис з Ардуа-холу

68

Тітка Відала розплющила очі. Поки нічого не сказала. Що там з її свідомістю? Чи пам’ятає вона, як побачила Джейд у сріблястій сукні Перлової Діви? Чи пам’ятає удар, який мав її вирубити? Чи розповість про це? Якщо перше правда, то й друге теж. Вона спроможна скласти два і два — хто, крім мене, міг у цьому допомагати? Будь-яке викриття мене перед медсестрою негайно стане відоме Очам, тоді годинник зупиниться. Мушу вжити запобіжних заходів. Але яких? І як саме?

Ардуа-холом ходять чутки про те, що її удар стався не спонтанно, а в результаті якогось шоку, а то й нападу. Зі слідів п’ят у землі видно, що її затягли за мою статую. Її вже перевели з реанімації до палати для одужання, Тітка Елізабет з Тіткою Геленою по черзі сиділи біля її ліжка, чекаючи на перші слова — кожна підозрювала іншу, тож я не мала змоги залишитися з нею наодинці.

Записка про втечу викликала чимало балачок. Сантехнік став чудовим доповненням — така переконлива деталь. Пишаюся винахідливістю Ніколь і вірю, що вона стане їй у пригоді в найближчому майбутньому. Здатність переконливо брехати — талант, який не варто недооцінювати.

Авжеж, мене запитали, якими мають бути подальші дії. Чи влаштовувати пошуки? Я сказала, що місцеперебування дівчини не настільки важливе, зважаючи на те, що вона має на меті шлюб та розмноження. Але Тітка Елізабет зауважила, що чоловік може виявитися хтивим самозванцем, а то й агентом «Мейдей», який пробрався до Ардуа-холу під прикриттям. У будь-якому разі він скористається цією Джейд, а потім покине її, після чого вона годитиметься хіба що для життя Служниці, тож ми мусимо негайно знайти її, а чоловіка заарештувати й допитати.

Якби цей чоловік насправді існував, це було б найкраще рішення: у Гілеаді розважливі дівчата не втікають, а чоловіки, які бажають їм добра, їх не супроводжують. Тож я мусила поступитися, і пошукові загони Янголів рушили перевіряти найближчі будинки та вулиці. Ентузіазму їм бракувало: гонитва за обдуреними юними дівчатами не відповідала їхньому розумінню героїзму. Не варто й говорити, що Джейд не знайшли, так само як і нечесного сантехніка з «Мейдей».

Тітка Елізабет висловила свою думку: в усій цій справі було щось дуже підозріле. Я погодилася й сказала, що збентежена не менше за неї. Але що тут поробиш? Так я запитала. Слід уже захолов. Мусимо чекати того, що буде далі.

Обдурити Командора Джадда було значно важче. Він викликав мене до свого кабінету на термінову зустріч.

— Ви загубили Крихітку Ніколь.

Він аж тремтів від тамованої люті й страху: мати Крихітку Ніколь так близько і дозволити їй вислизнути… Рада цього так просто не пробачить.

— Кому ще відомо про її справжню особистість?

— Більше нікому, — запевнила я. — Про це знаєте ви, я і, звісно, сама Ніколь — я вважала за потрібне поділитися з нею цією інформацією, щоб переконати в тому, що їй судилася вища доля. Більше ніхто не знає.

— І не повинен дізнатися! Як ви могли це допустити? Привезти її до Гілеаду, а тоді дозволити їй зникнути… Постраждає репутація Очей, не кажучи вже про Тіток.

Я не можу повною мірою передати ту втіху, яку відчула від цієї Джаддової агонії, але довелося вдавати розпач.

— Ми вживемо запобіжних заходів, — сказала я. — Або вона й справді десь ховається, або ж її викрали. Якщо йдеться про останнє, то відповідальні за це мусять працювати на «Мейдей».

Я тягла час. Завжди доводиться щось тягнути.

Минали години, я їх лічила. Години, хвилини, секунди. Мала всі підстави сподіватися, що мої посланниці вже далеко дісталися, несучи із собою насіння занепаду Гілеаду. Недарма я стільки років фотографувала кримінальні досьє Ардуа-холу найвищого рівня секретності.

Біля початку закинутої туристичної стежки у Вермонті знайшли два наплічники Перлових Дів. Усередині лежали дві сріблясті сукні, апельсинові кірки й низка перлів. Місцину ретельно обшукали зі слідчими псами. Марно.

Оманливі маневри так добре відволікають…

Технічний департамент розслідував брак води, на який скаржилися Тітки з квартир А і В, і знайшов у цистерні бідолашну Тітку Іммортель, яка перекривала трубу. Скромне дитя зняло верхній одяг, нібито зберігаючи його для наступниці; речі лежали, охайно складені, на верхній сходинці драбини. Спіднє лишилося на ній з міркувань пристойності. Нічого іншого я від неї й не чекала. Не думай, що я не засмучена цією втратою, але нагадую собі, що вона зробила це з власної волі.

Ця новина спричинила нові плітки: подейкували, що Тітку Іммортель убили, і хто ж міг це зробити, як не зникла канадська новонавернена, відома як Джейд? Багато хто з Тіток, серед них і ті, хто так радо вітав її прибуття, тепер стверджували, що завжди вбачали у ній щось зрадливе.

— Жахливий скандал, — мовила Тітка Елізабет. — Він так погано на нас вплине!

— Ми все прикриємо, — відповіла я. — Я заявлю, що Тітка Іммортель хотіла перевірити несправну цистерну, аби такі цінні чоловіки не мали цим перейматися. Певно, вона послизнулася чи зомліла. Це нещасливий випадок під час безкорисливого служіння. Саме так я проголошуватиму на гідній і величальній церемонії похорону, яку ми влаштуємо.

— Геніальне рішення, — невпевнено промимрила Тітка Гелена.

— Гадаєте, хтось у це повірить? — запитала Тітка Елізабет.

— Повірять у те, що краще для Ардуа-холу, — твердо мовила я. — А отже, і для них самих.

Однак розмови тривали. Дві Перлові Діви вийшли за ворота, маючи цілком справні папери — чергові Янголи могли в цьому присягнутися. Чи була одна з них Тіткою Вікторією, яка досі так і не вийшла до столу? Як ні, то де ж вона? А якщо так, то чому вона так рано подалася на місію, ще до Церемонії Подяки? Тітки Іммортель із нею не було, то хто ж така друга Перлова Діва? Чи могла Тітка Вікторія бути спільницею у подвійній втечі? Бо це дедалі більше скидалося на втечу. Усі дійшли висновку, що записка теж відіграла свою роль: вона мала ввести нас в оману і відтермінувати пошуки. Тітки перешіптувалися: які ж злі й облудні бувають молоді дівчата, особливо іноземки…

Тоді з’явилася новина: двох Перлових Дів помітили на автостанції Портсмута в Нью-Гемпширі. Командор Джадд відрядив пошукову операцію: цих самозванок, як він їх називав, слід було схопити й повернути для допиту. Їм не можна говорити ні з ким, крім нього самого. В разі ймовірної втечі було наказано стріляти на ураження.

— Це різкувато, — зауважила я. — Вони недосвідчені. Певно, їх обдурили.

— За цих обставин мертва Крихітка Ніколь принесе значно більшу користь, ніж жива, — сказав він. — Упевнений, що ви, Тітко Лідіє, це розумієте.

— Пробачте мою тупість, — сказала я. — Я повірила в її щирість, тобто в щире бажання приєднатися до нас. Якби це виявилося правдою, було б так прекрасно…

— Тепер зрозуміло, що вона шпигунка, яка прибула до Гілеаду під прикриттям. Жива вона може знищити нас обох. Чи ви не розумієте, якими вразливими ми будемо, якщо хтось інший схопить її й змусить говорити? Моя репутація буде остаточно знищена. Прийдуть убивці, й не лише по мене: прийде кінець і вашому пануванню в Ардуа-холі, й, будьмо чесні, вам самій.

«Любить — не любить»: я набуваю статусу знаряддя, яке можна викинути після використання… Але це обопільна гра.

— Щира правда, — погодилась я. — Деякі громадяни нашої країни, на жаль, одержимі помстою. Вони не вірять, що ви завжди чинили якнайкраще, особливо у зерноочисній діяльності. Але тут, як і завжди, ви прийняли наймудріше рішення.

Це викликало усмішку в нього на обличчі, хоч і напружену. Уже не вперше перед очима спалахнув спогад: я у робі з коричневої мішковини піднімаю пістолет, цілюся, стріляю. Куля чи ні?

Куля.

Я знову відвідала Тітку Відалу. Біля неї чергувала Тітка Елізабет — в’язала шапочку для недоношеного — вони нині в моді. Я досі надзвичайно вдячна долі, що ніколи не вчилася в’язати.

Очі Відали були заплющені, дихання рівне: не щастить.

— Вона ще не заговорила? — запитала я.

— Ні, жодного слова, — відповіла Тітка Елізабет. — Принаймні поки я тут.

— Добре, що ви така уважна, — мовила я. — Але ви, напевно, втомилися. Я вас підміню. Підіть випийте чаю.

Вона глянула на мене з підозрою, але вийшла.

Щойно вона вийшла, я нахилилася до Відали й голосно гаркнула їй у вухо:

— Підйом!

Очі розплющилися. Погляд зосередився на мені. Тоді вона прошепотіла дуже чітко:

— Це ти зробила, Лідіє. За це тебе повісять.

Вираз її обличчя був водночас мстивий і тріумфальний: нарешті вона мала звинувачення, для якого були підстави, і моя посада вже майже належала їй.

— Ви втомилися, — сказала я. — Спіть.

Вона знову заплющила очі.

Коли увійшла Елізабет, я шукала в кишені ампулу морфію, яку принесла із собою.

— Я в’язання забула, — пояснила вона.

— Відала заговорила, коли ви вийшли.

— Що вона сказала?

— У неї, певно, постраждав мозок, — мовила я. — Вона звинуватила вас у тому, що ви її вдарили. Сказала, що ви спільниця «Мейдей».

— Але ж ніхто їй не повірить, — сполотнівши, залопотіла Елізабет. — Якщо хтось її й ударив, то це та Джейд!

— Важко передбачити, хто у що повірить, — сказала я. — Комусь може здатися доцільним ваше відсторонення. Не всі Командори оцінили ганебний відхід лікаря Гроува. Я чула розмови про вашу ненадійність: якщо вже ви звинуватили Гроува, то хтозна, кого ще можете звинуватити? У такому разі свідчення Відали проти вас радо приймуть. Людям потрібен цап-відбувайло.

Вона сіла.

— Це катастрофа.

— Ми вже бували в халепі, Елізабет, — м’яко мовила я. — Пригадайте Камеру вдячності. Ми обидві вибралися і з тих пір робили все необхідне.

— Ви так мене підтримуєте, Лідіє, — прошепотіла вона.

— Шкода, що Відала страждає на алергію, — сказала я. — Сподіваюся, в неї не буде нападу астми уві сні. Я мушу поспішати: маю зустріч. Залишаю Відалу у ваших надійних руках. Здається, їй треба поправити подушки.

Двох зайців одним пострілом: це значно естетичніше й практичніше, і місця для маневрів більше. Хоча, зрештою, не для мене, бо ж я маю дуже незначний шанс утекти неушкодженою після викриття, якого не уникнути, коли Ніколь з’явиться у канадських новинах і пред’явить докази, які вона везе туди від мене.

Годинник цокає, хвилини спливають. Я чекаю. Чекаю.

Летіть, мої посланниці, мої срібні голубки, мої янголи нищення! Долетіть цілими.

XXVI. ПРИЗЕМЛЕННЯ

Розшифрування показань свідка 369А

69

Я не знаю, чи довго ми були в надувному човні. Мені здалося, що кілька годин. Перепрошую, не можу сказати точніше.

Стояв туман. Хвилі були дуже високі, нас обливало водою, зверху на нас лилася вода, бризки. Було смертельно холодно. Течія була швидка й несла нас у море. Я була не просто налякана — я думала, що ми помремо. Надувний човен затопить, нас викине в океан, ми потонемо, підемо на дно. Звістку від Тітки Лідії буде втрачено, і всі жертви виявляться марними.

Я мовчки молилася. Дорогий Боже, будь ласка, допоможи нам безпечно дістатися землі. Коли ще хтось мусить померти, нехай це буду я, і тільки я.

Ми гребли й гребли. Кожна тримала весло. Я ніколи раніше не плавала на човні, тож і не знала, як це робиться. Почувалася слабкою й утомленою, руки судомило від болю.

— Я не можу, — сказала я.

— Греби далі! — гукнула Ніколь. — Усе гаразд!

Звук, із яким хвилі розбивалися об берег, був уже близько, але в тій темряві я берега не бачила. Тоді на човен накотилася дуже велика хвиля, і Ніколь крикнула:

— Греби! Треба рятуватися!

Пролунав хрускіт, певно, то був гравій, накотилася ще одна хвиля — і човен перекинувся набік. Нас викинуло на мілину. Я впала навколішки у воду, інша хвиля збила мене, та я змогла випрямитися, а тоді з темряви до мене простяглася рука Ніколь і витягнула на велике каміння. Ми підвелися, вже за межами океану. Я тремтіла, клацала зубами, руки й ноги заніміли. Ніколь обійняла мене.

— Ми змогли! Змогли! Я думала, нам кінець! — волала вона. — Сподіваюся, в дідька, це той берег, що нам потрібен!

Вона сміялася, але й відчайдушно хапала ротом повітря.

Я мовила душею: «Дорогий Боже, дякую тобі».

Розшифрування показань свідка 369Б

70

Це було дуже близько. Ми мало не відкинулися. Нас могло віднести течією до Південної Америки, але найімовірніше — до Гілеаду, де ми висіли б на Стіні. Я дуже пишаюся Аґнес, після тієї ночі вона стала мені справжньою сестрою. Продовжувала веслувати, хоча й думала, що це її кінець. Я б нізащо не змогла впоратися з тим човном сама.

Каміння було зрадливе, вкрите слизькими водоростями. Було так темно, майже нічого не видно. Аґнес була поряд зі мною, і це добре, бо на той час я уже марила. Ліва рука здавалася чужою — наче зовсім окремою від мене, наче нас із нею зв’язував лише рукав.

Ми вилізали на великі кругляки, хлюпали по калюжах, ковзалися. Я не знала, куди ми йдемо, але підніматися хай куди означало йти подалі від хвиль. Я майже спала, така була втомлена. Думала, що зайшла так далеко, а тепер не витримаю, впаду й виб’ю собі мізки. Бека сказала: «Лишилося ще трохи». Я не пригадувала, щоб вона пливла з нами, але на березі вона була поруч, хоч я й не бачила її, бо було надто темно. Тоді вона сказала: «Глянь угору. Йдіть на світло».

Хтось погукав нас зі скелі над головою. Нагорі рухалися вогники, пролунав голос:

— Ось вони де!

Й інший:

— Сюди!

Я була надто втомлена, аби що-небудь відповісти. Тоді під ногами з’явився пісок, і вогники почали спускатися вниз, праворуч від нас.

Один із них тримала Ада.

— У тебе вийшло, — сказала вона.

— Так, — відповіла я і впала.

Хтось підняв мене й поніс. То був Гарт. Він мовив:

— А що я тобі говорив? Молодець! Я знав, що ти впораєшся.

Це викликало в мене усмішку.

Ми піднялися вгору, там теж були яскраві вогні, і люди з телекамерами, хтось сказав:

— Усміхніться.

І я знепритомніла.

Нас доправили до медичного центру для біженців Кампобелло, мене напакували антибіотиками, і коли я прокинулася, рука вже не була така набрякла й болюча.

Моя сестра Аґнес сиділа біля мого ліжка у джинсах і толстовці з написом «БІЖИ ЗАРАДИ ЖИТТЯ, ДОПОМОЖИ БОРОТИСЯ З РАКОМ ПЕЧІНКИ». Я подумала, що це смішно, бо саме так ми й робили: бігли заради життя. Вона тримала мене за руку. Поряд із нею була Ада, а ще Елайджа і Гарт. Усі шкірилися як дурні.

Сестра сказала мені:

— Це диво. Ти врятувала нас.

— Ми дуже пишаємося вами обома, — мовив Елайджа. — Пробачте за човен: вони мали довезти вас до порту.

— Вас показують по всіх каналах, — сказала Ада. — «Сестри кидають виклик долі». «Відважна втеча Крихітки Ніколь із Гілеаду».

— А ще документи, — додав Елайджа. — Про них теж говорять у новинах. Це просто вибухівка якась. Стільки злочинів серед верхівки Гілеаду — значно більше, ніж ми взагалі могли уявити. Канадські ЗМІ оприлюднюють одну руйнівну таємницю за іншою, скоро покотяться голови. Наше джерело в Гілеаді дуже постаралося для нас.

— То Гілеаду кінець? — запитала я.

Я почувалася щасливою, але все це здавалося нереальним, наче те, що ми зробили, робила не я. Як ми могли так ризикнути? Що нас підтримувало?

— Ще ні, — відповів Елайджа. — Але це початок.

— Новини Гілеаду стверджують, що це все фальшивка і змова «Мейдей», — сказав Гарт.

Ада коротенько засміялася, наче загарчала.

— Звісно, вони так кажуть.

— А де Бека? — запитала я. У голові знову паморочилося, тож я заплющила очі.

— Беки тут немає, — м’яко мовила Аґнес. — Вона з нами не поїхала. Пригадуєш?

— Вона була з нами на берегу, — прошепотіла я. — Я чула її голос.

Здається, я заснула. А тоді прокинулася знову.

— У неї досі гарячка? — запитав хтось.

— Що сталося? — спитала я.

— Тсс, — відповіла сестра. — Все добре. Наша мати тут. Вона так за тебе хвилювалася… Дивися, вона поряд із тобою.

Я розплющила очі. Світло було дуже яскраве, але я побачила жінку. Вона мала водночас сумний і щасливий вигляд, трохи заплакана. На вигляд була майже така сама, як на тому знімку в досьє ліній крові, хіба що старша.

Я відчула, що це мала бути вона, тож простягла до неї руки, здорову й ушкоджену, і наша мати схилилася до мого ліжка, і ми обійнялися (однією рукою: у неї лише одна була вільна, бо іншою вона обіймала Аґнес), і вона мовила:

— Мої дорогі дівчатка.

У неї був правильний запах. Наче відлуння голосу, який не можеш розчути.

Вона злегка усміхнулася й сказала:

— Звісно, ви мене не пам’ятаєте. Ви були надто малі.

Я відповіла:

— Ні, не пам’ятаю. Але це нічого.

А моя сестра сказала:

— Поки не пригадую. Але пригадаю.

А тоді я знову заснула.

XXVII. Прощання

Рукопис з Ардуа-холу

71

Наш час разом спливає, читачко моя. Можливо, для тебе ці сторінки стануть крихкою скарбничкою, яку слід відкривати вкрай обачно. Можливо, ти розірвеш їх або спалиш — зі словами таке часто трапляється.

Можливо, ти вивчатимеш історію, і в цьому разі, сподіваюся, я стану тобі в пригоді для портрета з бородавками й усіма дрібницями, для детального звіту про моє життя й мої часи, сповненого належними примітками; хоча якщо ти звинуватиш мене в нечесності, я буду вражена. Утім насправді ні: я буду вже мертва, а мертвих вразити важко.

Я бачу тебе юною жінкою, розумною, амбіційною. Ти намагатимешся відвоювати собі місце у тьмяних, сповнених відлунь печерах тих академій, які ще існуватимуть у твої часи. Я уявляю тебе за письмовим столом: волосся заправлене за вуха, лак на нігтях надщерблений — бо ж лак для нігтів повернеться, як в усі часи. Ти злегка супишся — то звичка, яка лише закріпиться з віком. Я ширяю за тобою, зазираю тобі через плече — твоя муза, невидиме натхнення, що заохочує до дій.

Ти вивчатимеш оцей мій рукопис, читатимеш і перечитуватимеш його, виловлюватимеш бліх, сповнена зачарованого і дещо знудженого негативу, який так часто відчувають до своїх «підопічних» біографи. Ти перейматимешся питанням: як могла я поводитися так погано, так жорстоко, так нерозумно? Ти сама ніколи б так не вчинила! Але тобі й не довелося б.

Так ми й дійшли до мого кінця. Вже пізно — надто пізно для Гілеаду боротися з власним знищенням. Мені прикро, що я не доживу до цього — до падіння, до великої пожежі. Пізня пора мого життя. І просто пізня пора: йдучи сюди, я спостерігала ясну, безхмарну ніч. Місяць уповні заливає все неоднозначним мертвим сяйвом. Троє Очей віддали мені честь, коли я їх проминула. У світлі місяця їхні обличчя були подібні на черепи, як і моє для них.

Вони, Очі, прийдуть запізно. Мої посланниці вже втекли. Коли дійде до найгіршого (а це станеться дуже скоро), я швидко зійду зі сцени. Ампула чи дві морфію зроблять свою справу. Краще вже так: якщо я дозволю собі залишитися живою, видам забагато правди. Тортури схожі на танці — я надто стара для цього. Нехай молодші вправляються в сміливості. Хоча у них, можливо, й не буде вибору: їм бракує моїх привілеїв.

Але я мушу закінчити нашу розмову. Прощавай, моя читачко. Спробуй не думати про мене надто погано — принаймні не гірше, ніж я сама про себе думаю.

За мить я поверну ці сторінки під охорону кардинала Ньюмена та поставлю його назад на полицю. «В моїм завершенні початок мій», як хтось колись сказав. Хто ж то був? Марія Стюарт, королева шотландська, якщо історія не бреше. Її девіз, вишитий разом із феніксом, що постає з полум’я, на настінному гобелені. Жінки — такі чудові вишивальниці…

Наближаються кроки, чобіт за чоботом. Між одним подихом й іншим пролунає стукіт у двері.

Тринадцятий симпозіум

ІСТОРИЧНА ДОВІДКА

Частковий запис засідання Тринадцятого симпозіуму гілеадських студій, Міжнародна історична асоціація, Пассамакводді, штат Мен, 29–30 червня 2197 року.

ГОЛОВА: професор Маріанна Півмісяць, президентка університету Анішінаабе, Кобальт, Онтаріо.

ГОЛОВНИЙ ДОПОВІДАЧ: професор Джеймс Дарсі Піксото, директор Архіву ХХ та ХХІ століть, Кембриджський університет, Англія.

Півмісяць. Передусім хочу зазначити, що з’їзд проходить на території народу пенобскот, і подякувати старійшинам та предкам за те, що дозволили нам бути тут сьогодні. Також хочу додати, що це місце — Пассамакводді, раніше Банґор, — було не лише важливим осередком збору для біженців із Гілеаду, а й ключовою точкою Підпільної Залізниці у довоєнні часи, вже понад триста років тому. Як кажуть, історія не просто повторюється, а й римується.

Я дуже рада вітати вас усіх на Тринадцятому симпозіумі гілеадських студій! Наша організація дуже виросла, і на те є пречудова причина. Ми маємо нагадувати собі про неправильні рішення, прийняті в минулому, щоб не повторювати їх знову.

Кілька організаційних питань. Для охочих порибалити на річці Пенобскот заплановано дві екскурсії. Будь ласка, не забудьте сонцезахисний крем та репелент. Подробиці цих експедицій та архітектурної екскурсії містом гілеадського періоду ви можете знайти у своїх досьє. Ми додали спів гімнів гілеадського періоду в церкві Святого Юди разом із трьома шкільними хорами міста. Завтра день реконструкції для тих, хто взяв із собою костюми. Утім прошу вас не надто захоплюватися, як це було на Десятому симпозіумі.

А тепер привітайте доповідача, знайомого нам усім і за опублікованими статтями, і за захопливим серіалом «Усередині Гілеаду: повсякденне життя в режимі пуританської теократії», який нещодавно вийшов на телеекрани. Його презентації експонатів з музейних колекцій усього світу, особливо текстилю ручної роботи, були просто чарівні. Вітайте: професор Піксото.

Піксото. Дякую вам, професорко Півмісяць, чи краще сказати «пані президент»? Ми всі раді вітати вас із підвищенням, якого за часів Гілеаду ніколи б не сталося. (Оплески.) Нині жінки займають лідерські позиції такими страхітливими темпами, що сподіваюся, ви не будете до мене надто суворі. Я взяв близько до серця ваші зауваження щодо моїх жартів на Дванадцятому симпозіумі (визнаю, деякі з них були не найкращим взірцем смаку) і намагатимуся цього не повторити. (Стримані оплески.)

Дуже втішно бачити таку велику кількість учасників. Хто б міг подумати, що гілеадські студії, які стільки десятиліть були занедбані, раптом набудуть такої популярності? Ті з нас, хто весь цей час гарував по темних кутках наукового середовища, не звикли до бентежного світла софітів. (Сміх.)

Усі ви пам’ятаєте захопливе відкриття, зроблене кілька років тому, коли у шафці для взуття було знайдено колекцію плівок, приписуваних гілеадській Служниці, відомій як Фредова. Їх знайшли саме тут, у Пассамакводді, за фальшивою стіною. На минулому симпозіумі було представлено результати наших розслідувань разом із попередніми висновками, які спричинилися до появи разючої кількості незалежних експертних робіт.

Тим, хто ставив під сумнів ці матеріали та їхнє датування, я нині можу з певністю сказати: півдюжини незалежних експертиз підтвердили наші перші припущення, хоча й мушу визнати, що не остаточно. Цифрова Чорна Діра ХХІ століття, що спричинила зникнення значної кількості інформації, разом із саботуванням багатьох серверних парків та бібліотек агентами Гілеаду, які заповзялися знищити будь-які записи, що могли б вступити в конфлікт із їхніми даними, та народними бунтами проти репресивного цифрового стеження в багатьох країнах — усе це унеможливлює точне датування багатьох гілеадських матеріалів. Слід зважати на похибку від десяти до тридцяти років. Однак у цих межах ми впевнені настільки, наскільки взагалі може бути впевнений історик. (Сміх.)

Після знайдення цих надзвичайно важливих плівок з’явилися ще дві видатні знахідки — якщо буде доведено їхню автентичність, вони можуть значно покращити наше розуміння того давноминулого періоду нашої спільної історії.

Перша — манускрипт, відомий як «Рукопис з Ардуа-холу». Ці рукописні сторінки було знайдено у виданні ХІХ століття «Apologia Pro Vita Sua» кардинала Ньюмена. Книжку придбав на аукціоні Джей Ґрімсбі Додж, який останнім часом проживає в Кембриджі, Массачусетс. Його небіж успадкував колекцію і продав її антикварові, який побачив у ній певний потенціал. Так вона й потрапила на наш розгляд.

На слайді представлено першу сторінку. Почерк цілком розбірливий для тих, хто вивчав архаїчний курсив; сторінки обрізані, щоб уміститися у вирізаний у тексті кардинала Ньюмена отвір. Вуглецеве датування паперу не виключає період пізнього Гілеаду, чорнило з першої сторінки — стандартне чорнило того часу, воно чорне, хоча за кілька сторінок далі його змінює синє. Письмо було заборонене для жінок та дівчат, за винятком Тіток, утім дочкам елітних родин у школі викладали малювання, тож таке чорнило було доступне.

«Рукопис з Ардуа-холу» начебто укладений такою собі Тіткою Лідією, вельми непривабливий образ якої постає на плівках із взуттєвої шафки. Внутрішні докази свідчать про те, що вона також може бути саме тією Тіткою Лідією, яку археологи ідентифікують як прообраз великої й доволі незграбної скульптурної групи, знайденої на закинутій птахофабриці через сімдесят років після падіння Гілеаду. Ніс центральної фігури було відбито, інша фігура позбулася голови, що наводить на думки про вандалізм. Ось її зображення. Перепрошую за освітлення, я сам зробив цей знімок, а я не найкращий фотограф, але обмежений бюджет не дав змоги найняти професіонала. (Сміх.)

Ця Лідія фігурує в кількох доповідях агентів «Мейдей», що працювали під прикриттям, як людина безжальна й хитра. Ми не змогли знайти її в небагатьох телематеріалах, які пережили той період, хоча фото в рамці, підписане ззаду від руки «Тітка Лідія», було знайдено в руїнах школи для дівчат, яка потерпіла від бомбування під час занепаду Гілеаду.

Є багато свідчень того, що авторка нашого рукопису — та сама Тітка Лідія, одначе ми завжди мусимо бути обачні. Припустімо, що цей манускрипт — підробка; не незграбна сучасна спроба ошукати нас, бо ж папір та чорнило швидко викрили б такий обман, а підробка із самого Гілеаду, навіть із самого Ардуа-холу.

Що, як наш рукопис було створено як пастку з метою підставити його нібито авторку, як «Листи зі скриньки», що призвели до смерті Марії Стюарт? Чи міг хтось з імовірних ворогів, заздрісних до влади Тітки Лідії й описаних у самому рукописі — наприклад, Тітка Елізабет чи Тітка Відала, — прагнути посісти її місце і, знаючи її почерк та манеру висловлювання, створити цей обвинувальний документ, сподіваючись на те, що його знайдуть Очі?

Така можливість існує. Але загалом я схиляюся до того, що наш манускрипт справжній. Встановлений факт, що хтось в Ардуа-холі передав двом зведеним сестрам, які втекли з Гілеаду і подорож яких ми розглянемо пізніше, мікроплівку, що відіграла вирішальну роль у його падінні. Сестри стверджували, що цією особою була Тітка Лідія. То чому б не повірити їм на слово?

Хіба що, звісно, сама історія дівчат про Тітку Лідію не скеровує нас в інший бік, можливо, з метою захистити справжнього подвійного агента «Мейдей» на випадок зради в їхніх рядах. Цей варіант завжди можливий. У нашій професії одна загадкова скринька часто приховує в собі іншу.

Це приводить нас до майже однозначно справжніх документів. Вони позначені як розшифрування показань свідків — двох молодих жінок, які, з їхніх власних слів, дізналися з Генеалогічних архівів лінії крові Тіток, що вони наполовину сестри. Мовниця, яка називає себе Аґнес Джемайма, заявляє, що виросла в Гілеаді. Та, яка називається Ніколь, схоже, на вісім-дев’ять років молодша. У своєму свідченні вона розповідає, як дізналася від двох агентів «Мейдей» про те, що її немовлям вивезли з Гілеаду.

Ніколь може видатися надто юною і за віком, і за браком життєвого досвіду для тієї вкрай небезпечної місії, яку вони, схоже, здійснили дуже вдало, — утім вона була не молодша за багатьох юнаків, яких століттями втягували в операції рухів опору та шпигунських мереж. Деякі історики стверджували, що в цьому віці люди особливо надаються для подібних ескапад, адже молодь ідеалістична, має не до кінця розвинене відчуття власної смертності та перебільшене прагнення до справедливості.

Вважається, що описана місія відіграла провідну роль в остаточному занепаді Гілеаду, відколи матеріали, вивезені з нього молодшою сестрою, а саме мікроплівка у шрамованому татуюванні — мушу зазначити — новаторський спосіб передачі інформації (сміх), — розкрили чималу кількість небезпечних особистих таємниць різних високопоставлених чиновників. На особливу увагу заслуговують змови Командорів з метою знищення інших Командорів.

Оприлюднення цієї інформації призвело до так званої Ваалової чистки, яка прорідила ряди еліти, послабила режим та спричинила військовий путч разом із народним повстанням. Громадська боротьба й хаос, що постав, зробили можливими саботаж, координований рухом опору «Мейдей», та низку успішних атак з певних регіонів колишніх Сполучених Штатів, таких як пагорби Міссурі, території всередині й навколо Чикаго та Детройта, Юта, в якій велике обурення викликала різанина мормонів, що відбулася там, Республіка Техас, Аляска та частини Західного узбережжя. Утім це вже інша історія, яку досі складають докупи військові історики.

Я зосереджуся на самих показаннях свідків, записаних і розшифрованих, найімовірніше, для використання рухом опору «Мейдей». Ці документи були знайдені в бібліотеці інуїтського університету в Шешатшіу, Лабрадор. Раніше їх ніхто не бачив — імовірно, тому, що теку було позначено не досить чітко, вона проходила під заголовком «Аннали “Неллі Дж. Бенкс”: дві мандрівниці». Будь-хто, дивлячись на цей заголовок, подумав би, що це оповідь про контрабанду алкоголю в давні часи, адже корабель «Неллі Дж. Бенкс» на початку ХХ століття був відомий саме цим.

Лише коли Мія Сміт, одна з наших магістранток, розгорнула цю теку в пошуках матеріалу для дипломної роботи, її вміст став зрозумілий. Коли вона передала його мені для оцінки, я був у захваті, адже оповіді з Гілеаду від першої особи — надзвичайна рідкість, особливо ті, що стосуються життя жінок та дівчат. Неписьменним важко залишати такі пам’ятки.

Але ми, історики, навчилися сперечатися з власними припущеннями. Чи була ця подвійна розповідь якісною фальшивкою? Команда наших магістрантів вирушила маршрутом, описаним цими начебто свідками, спочатку проклавши ймовірний курс на мапах, морських та сухопутних, а тоді пройшовши цим шляхом у сподіванні знайти відповіді. Це доводить до сказу, але самі тексти не датовані. Упевнений, якщо ви колись візьмете участь у такій пригоді, то допоможете історикам майбутнього і проставлятимете хоча б місяць та рік. (Сміх.)

Кілька разів зайшовши у глухий кут та провівши ніч на повній щурів занедбаній консервній фабриці в Нью-Гемпширі, команда змогла поговорити зі старшою жінкою тут, у Пассамакводді. Прадід розповідав їй про те, як перевозив людей (переважно жінок) до Канади риболовним човном. Він навіть зберіг мапу тієї території, і його правнучка подарувала її нам, сказавши, що все одно збиралася повикидати це старе сміття, щоб ніхто не мусив його розбирати, коли вона помре.

Я покажу вам цю мапу на слайді.

Тепер лазерною указкою я проведу по шляху, який найімовірніше подолали наші молоді втікачки: автомобілем сюди, автобусом сюди, пікапом сюди, моторним човном ось сюди, а тоді на борту «Неллі Дж. Бенкс» до ось цього пляжу біля Гарборвілля, Нова Скотія. Схоже, звідси їх повітрям переправили до центру реєстрації та медичної допомоги біженцям на острові Кампобелло, Нью-Брансвік.

Далі наша студентська команда відвідала острів Кампобелло і літній будинок, зведений родиною Франкліна Д. Рузвельта у ХІХ столітті, у якому тимчасово розташувався центр біженців. Гілеад прагнув обірвати будь-які зв’язки із цим місцем, тож підірвав дорогу з материка, аби не дати тим, хто прагнув демократичнішого життя, втекти суходолом. У ті дні будинок перебував не в найкращому стані, але відтоді був відреставрований і працює як музей. На жаль, оригінальні меблі було переважно втрачено.

Наші дві молоді жінки мали провести в тому будинку принаймні тиждень, адже самі визнають, що потребували лікування від переохолодження та перевтоми, а у випадку молодшої сестри — ще й сепсису. Обшукавши будівлю, наша завзята молода команда знайшла інтригуючі надрізи у дерев’яному підвіконні другого поверху.

Ось вони на слайді — замальовані, але помітні.

Це «Н», можливо, «Ніколь» — ось тут видно, як лінія йде вгору, — тут «А» та «Г». Чи можуть ці літери значити «Ада» й «Гарт»? Чи «А» вказує на «Аґнес»? Ось тут, трохи нижче, «В» — «Вікторія»? А зверху літери «ТЛ» — імовірно, ідеться про Тітку Лідію з їхніх свідчень.

Ким була мати цих двох зведених сестер? Нам відомо про Служницю-втікачку, яка кілька років була активною польовою агенткою «Мейдей». Переживши принаймні два замахи на вбивство, вона працювала під потрійним захистом у розвідувальному підрозділі біля Баррі, Онтаріо, під прикриттям ферми, що виробляла органічну продукцію з конопель. Ми не можемо однозначно виключити можливість того, що саме ця особа була авторкою плівок з «Оповіддю Служниці», знайдених у шафці для взуття, — згідно із цією оповіддю, вона мала принаймні двох дітей. Однак передчасні висновки можуть завести нас на манівці, тож я сподіваюся, що науковці майбутнього більш детально вивчать цю тему.

Для зацікавлених, наразі лише для відвідувачів симпозіуму (хоча згодом залежно від фінансування ми сподіваємося на можливість оприлюднити це для ширшої публіки), ми з професором Вузлуватим Бродом підготували копію цих трьох матеріалів, поєднавши їх найкращим для оповіді, на нашу думку, чином. Можна витравити історика з оповідача, але оповідача з історика — ніколи! (Сміх, оплески.) Ми пронумерували розділи для зручності пошуку й посилань: можна не зазначати, що в оригіналах цієї нумерації ви не знайдете. Примірники цих копій можна отримати на стійці реєстрації; по одному в руки, будь ласка, не більше — кількість обмежена.

Зичу вам приємної подорожі в минуле, і поки ви будете там, поміркуйте над значенням загадкових позначок на підвіконні. Я припущу, що відповідність цих літер кільком ключовим іменам з наших матеріалів дуже красномовна, щоб не сказати більше.

Завершу свою доповідь іще одним захопливим елементом головоломки.

Слайди, які я зараз вам покажу, зображують статую, що нині стоїть у парку Бостон-Коммон. Джерела свідчать, що вона створена не в період Гілеаду: ім’я скульптора збігається з іменем митця, який активно працював у Монреалі через кілька десятиліть після занепаду Гілеаду, і статую мали перемістити на нинішнє місце через кілька років після завершення постгілеадського хаосу та Реставрації Сполучених Штатів Америки.

Схоже, що підпис називає саме головних дійових осіб наших матеріалів. Якщо це достоту так, то наші юні вісниці насправді змогли не лише розповісти свою історію, а й возз’єднатися з матір’ю та батьками і народити власних дітей та онуків.

Сам я вважаю цей підпис переконливим свідченням автентичності розшифрувань показань наших двох свідків. Колективна пам’ять часто підводить, це відомо, і велика частина минулого тоне в океані часу, щоб зникнути навіки. Однак час від часу вода відходить і дає нам змогу поглянути на приховані скарби, навіть якщо лише на мить. Хоча історія багата на нюанси і ми, історики, навіть не сподіваємося дійти одностайної згоди, я вірю, що принаймні в цьому ви зі мною погодитеся.

Як бачите, статуя зображує молоду жінку у вбранні Перлової Діви: завважте характерний капелюшок, низку перлів та наплічник. Вона несе букет дрібних квіток, у яких наш консультант з етноботаніки впізнав незабудки; на правому її плечі сидять дві пташки, схоже, споріднені з голубами.

Ось цей підпис. Літери пошкоджені негодою, на фото їх важко прочитати, тож я взяв на себе сміливість переписати їх ось на цьому слайді. Саме на цій ноті я й закінчу свою доповідь.

У ПАМ’ЯТЬ ПРО

БЕКУ (ТІТКУ ІММОРТЕЛЬ)

ЦЕЙ МОНУМЕНТ СПОРУДЖЕНО ЇЇ СЕСТРАМИ

АҐНЕС І НІКОЛЬ

ТА ЇХНЬОЮ МАТІР’Ю, ЇХНІМИ ДВОМА БАТЬКАМИ,

ЇХНІМИ ДІТЬМИ ТА ОНУКАМИ.

ТАКОЖ У ВИЗНАННЯ НЕОЦІНЕННОЇ СЛУЖБИ Т. Л.

НЕБЕСНИЙ БО ПТАХ ВІДНЕСЕ ТВОЮ МОВУ, А КРИЛАТИЙ РОЗКАЖЕ ПРО СЛОВО ТВОЄ.

ЛЮБОВ БО, ЯК СМЕРТЬ, СИЛЬНА.

Подяки

«Заповіти» писалися у багатьох місцях: у вагоні зі скляною стелею, який застрягнув на схилі через сель, на кількох кораблях, у численних готельних номерах, серед лісу, в центрі міста, на лавах у парках, у кав’ярнях, на славнозвісних паперових серветках, у записниках, на лептопі. Сель від мене не залежав, як і деякі інші події, що відбувалися в цих місцях. А от в інших була цілковито моя провина.

Але перш ніж «Заповіти» стали словами на сторінках, вони були частково написані у головах читачів їхньої попередниці, «Оповіді Служниці»: читачі все запитували, що ж було далі, після завершення роману. Тридцять п’ять років — чималий термін, аби подумати про можливі відповіді, і відповіді ці змінилися, як змінилося саме суспільство, ймовірності стали дійсністю. На громадян багатьох країн, включно зі Сполученими Штатами, нині діє значно більше стресових чинників, ніж три десятиліття тому.

Одне із запитань про «Оповідь Служниці», яке повторювалося неодноразово: як занепав Гілеад? «Заповіти» були написані у відповідь на нього. Тоталітарні режими можуть руйнуватися ізсередини, не спромігшись виконати обіцянки, що привели їх до влади; або ж можуть стати жертвами нападу ззовні; або ж і те, й інше водночас. Безпрограшного варіанта немає, адже в історії взагалі мало неуникного.

Передусім хочу подякувати читачам «Оповіді Служниці»: їхні допитливість і зацікавленість надихнули мене. Я дуже вдячна великій команді, яка оживила цю книжку у вигляді захопливого, майстерно зробленого телесеріалу від «MGM» та «Hulu», що завоював численні премії: Стіву Старку, Воррену Літлфілду та Деніелу Вілсону з продюсерського крила; шоуранерові Брюсу Міллеру та його надзвичайній команді авторів; талановитим режисерам та дивовижному акторському ансамблю, для якого це не просто черговий серіал: Елізабет Мосс, Енн Дауд, Самірі Вайлі, Джозефові Файнсу, Івонн Страховскі, Алексіс Бледел, Аманді Бруґел, Максові Мінгеллі та багатьом іншим. Серіал ушанував одну з аксіом роману: в ньому ви не знайдете подій, які не мали б прецеденту в історії.

Кожна опублікована книжка — робота колективу, тож я дуже вдячна дикій зграї редакторів та перших читачів з обох берегів Атлантики, які надзвичайно допомогли із цим експериментом у різні способи — від «Мені подобається!» до «Вам це з рук не зійде» та «Не розумію, поясніть». До неї входять Бекі Гарді з «Chatto/Penguin Random House U.K.»; Луїз Денніс та Марта Канья-Форстнер з «Penguin Random House Canada»; Нен Талезе та Лу-Енн Волтер з «Penguin Random House U.S.». Дякую Джесс Етвуд Ґібсон — вона безжальна — та Гезер Санґстер зі «Strong Finish» — демонічній технічній редакторці, яка чіпляється до кожної дрібниці, включно з тими, яких більше ніхто не помітив. І моя вдячність командам вичитки й випуску на чолі з Лідією Бюхлер та Лорейн Гайленд у «Penguin Random House U.S.» та Кімберлі Гезас у «Penguin Random House Canada».

Також дякую Тоддові Дауті та Сюзанні Герц з «Penguin Random House U.S.»; Джаредові Бленду та Ешлі Данн з «Penguin Random House Canada», а ще Френ Овен, Мері Ямазакі та Хлої Гілі з «Penguin Random House U.K.».

Моїм агентам на пенсії Фібі Лармор та Вів’єн Шустер; Кароліні Саттон та Кейтлін Лейдон, Клер Нозьєрес, Софі Бейкер та Джоді Фаббрі з «Curtis Brown»; Алексові Фейну, Девідові Сейбелу та команді «Fane Productions»; Ронові Бернстайну з «ICM».

Відділ спеціальних подяк: Скоттові Ґріффіну за консультування з питань мореплавства; Оберонові Зелл Рейвенгарту та Кірстен Джонсен; Мії Сміт, чиє ім’я з’явилося в тексті внаслідок аукціону на користь благодійного фонду «Свобода від тортур», та кільком учасникам Руху опору під час Другої світової війни з Франції, Польщі та Нідерландів, із якими я завела знайомство за ці роки. Аду було названо на честь тітки мого чоловіка — Ади Бовер Етвуд Бреннен, яка стала однією з перших жінок-провідниць мисливців та рибалок у Новій Скотії.

Дякую тим, хто допомагав мені котитися крізь час і нагадував, який сьогодні день, включно з Люсією Чіно з «O.W. Toad Limited» та Пенні Кавана; Ві Джею Бауеру, який розробляє й підтримує вебсайт; Рут Етвуд та Ральфу Сіферду; Евелін Ґескін, а також Майкові Стояну, Шелдону Шойбу, Дональдові Беннетту, Бобові Кларку та Дейву Коулу.

Дякую Колін Квінн, яка переконалася, що я виберуся з Письменницької Нори на дорогу; Сяолан Жао та Вікі Донґ; Меттью Ґібсонові, який виправляє всячину, та Террі Карману й «Shock Doctors» за те, що світло не згасає.

І, як завжди, Ґрему Ґібсону, моєму партнерові в численних чудових пригодах протягом вже майже п’ятдесяти років.

Про авторку

Марґарет Етвуд, чий доробок було опубліковано в більш ніж сорока п’яти країнах, — авторка понад п’ятдесяти художніх творів, поезій, критичних есеїв та графічних романів. На додачу до «Оповіді Служниці», яка нині стала визнаним телесеріалом, серед її романів «Котяче око» (роман потрапив до короткого списку Букерівської премії 1989 року), «На прізвисько Ґрейс» (лауреат премії Гіллер у Канаді та премії Монделло в Італії), «Сліпий убивця» (лауреат Букерівської премії 2000 року), «Трилогія Беззумного Аддама» та «Відьомське сім’я». Вона — володарка багатьох нагород, включно з Призом миру німецького книжкового ярмарку, Міжнародної літературної премії Франца Кафки, премії за видатні прижиттєві досягнення «PEN Club» США та премії за новаторство «Los Angeles Times». 2019 року її було нагороджено Орденом кавалерів пошани за внесок у літературу. Марґарет Етвуд живе в Торонто з письменником Ґремом Ґібсоном.

Примітки

1

Поезія Вільяма Блейка у перекладі Віктора Марача. (Тут і далі прим. перекл.)

2

Гільдеґарда Бінґенська, вона ж свята Гільдеґарда (1098–1179) — письменниця, лінгвістка, натуралістка, філософиня, лікарка, поетеса, пророчиця, провидиця й композиторка.

3

Євангеліє від Матвія 13:45–46: «Подібне ще Царство Небесне до того купця, що пошукує перел добрих, а як знайде одну коштовну перлину, то йде, і все продає, що має, і купує її». (Тут і далі Біблія цитована за перекладом Івана Огієнка, якщо не зазначено інше.)

4

«Хто добру дружину знайде? Цінніша вона за корали» (Приповісті 31:10. Біблія. Переклад нового світу (навчальне видання). — Wallkill, New York: Watchtower Bible And Tract Society Of New York Inc., 2014).

5

Псалом 89:4–6.

6

Марджері Кемпе (бл. 1373 — бл. 1438) — англійська духовна письменниця періоду пізнього Середньовіччя.

7

Кав’ярня названа на честь Філліс Шлефлі (1924–2016), американської консерваторки, яка виступала проти конституційної поправки за рівні права.

8

Бережи себе (ісп.).

9

Дейзі (daisy) — англійською «маргаритка», Джейд (jade) — «нефрит».

10

Загалом (лат.)

11

Перше послання апостола Павла до коринтян 3:13.

12

Пісня над піснями 8:6.

13

Книга Екклезіястова 10:20 (у пер. Івана Хоменка).

Content

Этвуд Маргарет Заповіти

Марґарет Етвуд Заповіти

І. Статуя

ІІ. Шляхетна квітка

ІІІ. Гімн

IV. «Вбраннєвий хорт»

V. Фургон

VI. «Шість — сконала»

VII. Стадіон

VIII. КАРНАРВОН

IX. Камера вдячності

X. ВЕСНЯНА ЗЕЛЕНЬ

XI. Мішковина

ХІІ. «КИЛИМСОН»

ХІІІ. Садові ножиці

XIV. АРДУА-ХОЛ

XV. Лисиця й кішка

XVI. ПЕРЛОВІ ДІВИ

XVII. Ідеальні зуби

XVIII. ЧИТАЛЬНЯ

ХІХ. Кабінет

ХХ. ЛІНІЇ КРОВІ

ХХІ. Біда за бідою

ХХІІ. ЗУПИНКА СЕРЦЯ

ХХІІІ. Стіна

XXIV. «НЕЛЛІ ДЖ. БЕНКС»

XXV. Пробудження

XXVI. ПРИЗЕМЛЕННЯ

XXVII. Прощання

Подяки

Про авторку

Примітки