Медведева Екатерина Александровна

Скляна, олив'яна, дерев'яна

Катерина Медведєва

Скляна, олив'яна, дерев'яна

Переклад з російської Наталі Брискіної

Скляна, олив'яна, дерев'яна

Ванда плела рукавички й думала. От стоїть на пагорбку хата. В садку достигли вишні. Садком тече струмок, у ньому водиться форель. Можна рвати вишні, ловити рибу, переходити струмок слизьким білим камінням, гратися в хованки чи майструвати гарненьких довгокосих ляльок із кульбаби, що росте на пагорбку і в садку. Можна — якби у Ванди була сестра. Сестра — це Вандина мрія. Вероніку можна не брати до уваги, бо вона на десять років старша, жодних спільних уподобань. Ще є братик Віктор, на три роки старший. Та в нього на думці самі полотна, ґрунтування, пензлики з білячого хутра і чудовий краєвид, що відкривається з Вандиного вікна о п'ятій ранку: світанок понад річкою. Відтоді, як Ванда почала зачиняти двері своєї кімнати на ніч, Віктор набурмосився, заявив, що вона позбавила світ геніального пейзажу і що йому, Вікторові, нема про що розмовляти з людиною, яка у слові «олія» не бачить іншого значення, окрім як кулінарного.

Зараз Віктор сидить десь на березі річки: він обіцяв бабусі картину «Очерет під вербами» чи щось на кшталт цього повісити над каміном у спальні. А Ванда плете прабабці нитяні тонкі рукавички — три пари, до кольору трьох улюблених бабусиних суконь: білі, рожеві й блакитні. Прабабця не любить похмурих відтінків.

«Сьогодні вівторок, — подумала Ванда. — Прабабчин день народження завтра, в середу».

Та всидіти вдома несила, і Ванда — рукавички вже виплетено — вирішила піти до прабабці, дізнатись, якого замовили торта і чи всі гості зможуть прийти.

Прабабця живе недалеко: спустися з пагорбка, дорогою назбиравши букет ромашок, пройди Вечірньою вулицею повз аптеку і Школу гарних манер, за банком поверни на Пролісковий бульвар, і от — двоповерховий старовинний будинок. Над дверима позолоченими літерами вивіска: «Антикварна крамничка». За прилавком у кімнатці стоїть Котик, син директора банку. Причина, з якої Котика привернули до себе не мішки з грошима, а запилюжені полиці, напхані скриньками, канделябрами, срібними годинниками і підзорними трубами, проста: Котик — поет. Він дивиться на гобелени, камеї, табакерки, люльки, інкрустовані прядки і уявляє собі середньовічний замок, гобелени на стінах, а в кріслі біля каміна — звичайно, чудова принцеса. Вона пряде золоте прядиво і з тугою дивиться на вогонь. А хто ж курить люльку? Звичайно, лихий король. Він тримає принцесу під замком, тільки чого, Котик не знає, не встиг іще вигадати: заважають відвідувачі. Одному забаглося портсигар із потаємною застібкою, другому — бронзову вазу, третій шукає сережки для нареченої, і Котик кличе прабабцю: дорогоцінності продає господиня.

Ванда тихенько прослизнула досередини. Котик помахав їй рукою, прабабця усміхнулась і підморгнула.

— Ось ці сережки — золоті метелики, всипані діамантами, — сподобаються вашій нареченій, — сказала прабабця.

— Вона не… не любить комах, — промурмотів відвідувач.

— Тоді візьміть ось ці рубіни в круглій оздобі, просто й елегантно.

— Вони завеликі. — Покупець витер хусточкою спітніле чоло.

— Може, перли? — Прабабця розчинила черговий футляр. — Дуже рідкісні рожеві перли, до них іще кольє.

— Не треба кольє! — злякався покупець. — Я просив самі сережки, звичайнісінькі.

— А якого кольору очі у вашої нареченої? — спитала Ванда. — Підберіть до кольору очей.

— Очі? — розгубився покупець. — Теж мені.. до чого… навіть і не…

Ванда пішла до сусідньої кімнати, напханої старовинними речами. Котик сидів у оксамитовому витертому кріслі й крутив у руках яшмову кицьку.

— Як продається? — спитала Ванда.

— Так собі, — сказав Котик. — За тиждень продали три речі: набір мельхіорових кавових ложечок, біле віяло…

— Те гарнюнє біле віяло, розмальоване драконами? — засмутилась Ванда. — А я хотіла з ним позувати для родинного портрета. Японська парасолька з ланцюжком бодай залишилася?

— Залишилася, — мовив Котик.

— А що ще продали?

— Сірничницю, — відповів Котик. — Ти просто так прийшла чи батьки прислали?

— Просто так, — сказала Ванда. — Дома сумно, нема з ким погратися. От якби в мене була сестра…

— Твоя заповітна мрія, — сказав Котик і глянув на підлоговий годинник, що заграв бравурний марш. — Усе, крамничка зачиняється.

До кімнати зайшла прабабця.

— Ну і скупердяй, — сказала вона.

— Які сережки він купив? — спитала Ванда.

— Жодних. — Прабабця похитала головою. — Пішов у ломбард, там сьогодні розпродаж біжутерії. У нас для нього задорого. Не заздрю його нареченій: бідолаха.

— Прадідусь повернувся? — спитала Ванда.

Прадідусь зрідка бував удома, він їздив різними містами й селами, інколи навіть за кордон, і привозив дивовижні й рідкісні старовинні речі на продаж.

— Ще немає. — Прабабуся хитренько усміхнулась. — Я проговорилася при ньому, що мерзну вечорами. Упевнена, він шукає мені на подарунок щось унікальне, на зразок хустки з драконячого пуху.

— Хіба такі бувають? — спитав Котик.

— Ходіть вечеряти, — засміялася прабабця. — Я приготувала ваші улюблені картопляники.

Вони їли втрьох у затишній прабабчиній кухні за круглим столом, застеленим жовтою скатертиною, а тарілки були яскраво-сині, і Вандині ромашки стояли в гарнюній білій вазочці. Прабабця розповідала про завтрашнє свято. Торта вона спече просто-таки велетенського, просочить його лимонною горілкою, начинить горіхами, цукатами й шматочками ананаса, а зверху поллє шоколадом і притрусить кокосовою стружкою. Всередині, як і завжди на свій день народження, заховає золоту монету. Кому вона дістанеться, той може бути певен, що справдиться його найзаповітніше бажання. Ванді монетка не траплялася ще жодного разу.

Ввечері Котик проводжав Ванду додому. Над ними загорялися зорі, звідусіль долинали трояндові пахощі: довкола кожної хатки в місті був садочок із фруктовими деревами, галявинкою, альтанкою і неодмінно трояндами.

— Забув тобі показати, — сказав раптом Котик. — Учора прибирав у комірчині у твоєї прабабці, ось, дивися, що випало зі старовинної книжки витрат.

— Світлина, — сказала Ванда. — Ой, та це ж я!.. Але з ким? Я не знаю в нас у місті дівчинки з таким довгим волоссям… Ні, це не я. У мене немає такої сукні…

Ванда перегорнула світлину. На звороті вицвілим фіолетовим чорнилом було написано: «Віруліна і Якобіна».

— Ти знаєш такі імена? — спитав Котик.

— Віруліна — то моя мама, — сказала Ванда. — А друге — ні. Можна, я візьму цю світлину?

— Знаєш… — Котик помовчав. — Не ображайсь, але я хочу залишити її в себе. Ця довгокоса дівчина — вона така… казкова… Коли я дивлюсь на неї, прекрасні вірші народжуються в мене в голові. Раніше ніколи так добре не виходило…

— Гаразд, — мовила Ванда. — Коли ти закохався в цю Якобіну, нехай залишається тобі.

— Зараз вона вже доросла, як твоя мама, — сказав Котик зітхнувши. — І, певно, вже зовсім змінилася. Та, може, в неї є дочка… Схожа на неї.

— Хочеш, я запитаюсь у мами?

— Не треба, ти що! — зніяковів Котик. — Все одно вона живе не в нашому місті, а десь далеко. Нехай залишається мрією…

Удома Ванду зустрів запах сирних булочок і кави, отже, мама з татом уже прийшли з роботи й повечеряли.

— Неси рукавички, ми загортаємо подарунки! — гукнув з вітальні Віктор. — І хутчіш іди поглянь: я закінчив картину!

— Вандо, хочеш їсти? Тюфтельки ще гарячі, — сказала мама, а Вероніка вийшла у передпокій і прошепотіла:

— Прийшов мій наречений. Прошу, стули рота, жодних зауважень на мою адресу, особливо про колишніх наречених і колір волосся.

Ванда зітхнула. Така сестра — все одно що жодної. Хіба побалакаєш із нею про щось серйозне? Вероніка любить обговорювати лише помади, фарби для волосся і модне цього сезону взуття.

У вітальні шурхотів папір, брязкали ложечки в чашках, тріскотіли в каміні дрова — мама любить топити камін ввечері навіть улітку. Вона каже, що в їхній родині всі обожнюють дивитись на полум'я. І таки так, Ванда знає це по собі.

— Сьогодні до бабці такий скупердяй приходив, — сказала вона, запхнувши до рота сирну булочку. — Шукав сережки для нареченої…

— І що він вибрав? — спиталася мама. — Я пригадую, там є чудові смарагди.

— Нічого не вибрав, пішов до ломбарду, — сказала Ванда. — Це моя кава?

— Так, — мовила мама. — Який збіг, Альберт саме сьогодні подарував сережки Вероніці. Рожевий пластик, дуже гарненькі.

Ванда подивилась і мало не розлила каву: на дивані, поруч із її сестрою, сидів той самий скупердяй і нервово бгав серветку в руках.

— Ти принесла рукавички? — запитав тато. — У нас у родині ніхто не вміє плести, окрім Ванди, — пояснив Альбертові.

— Я… я теж не вмію, — сказав той.

Віктор гигикнув, та затулив рота рукою і зробив на обличчі пісний вираз.

— Ми з татом подаруємо прабабці кошеня, — сказала мама.

— А я подарую фарбу для волосся, — сказала Вероніка. — Сучасні жінки кажуть «ні» сивому волоссю.

— То, виходить, у тебе теж було сиве волосся?! — вигукнув Віктор. — От чому ти його пофарбувала!

— Ти фарбуєш волосся? — спитався Альберт розчаровано. — Я думав, що воно таке чорне й блискуче від природи.

— Вас, наречених, не зрозумієш, — сказала Ванда. — Карлові, навпаки, подобалося, що у Вероніки фарбоване волосся, він сам просив її фарбуватися тільки в рудий…

— В рудий? — прошепотів Альберт. — Карл? Але ж ти казала мені, що виховувалася в монастирі й до мене не знала чоловіків…

— У монастирі? — перезирнулися мама й тато.

Тато непевно закашляв, а мама хутенько запропонувала:

— Альберте, ще кави?

— Мама варить найсмачнішу каву в місті, — сказав Віктор. — Усі Веронічині наречені були в захваті.

— Ні, дякую, — мовив Альберт і підвівся. — На жаль, мушу вас залишити: згадав про невідкладну справу.

Коли за ним зачинили двері, Вероніка запитала:

— І що, він справді пожалів грошей на антикварні сережки? Але ж такий багатій.

— Тому ти з ним і зустрічалась? — запитався Віктор.

— Ні, просто в моїй колекції наречених не було хлопця на ім'я Альберт.

Західне сонце золотило виноградне листя й калюжі, які лишилися після дощу. Крізь віконні ґрати виднілося золотаво-рожеве небо. Далеко в садку гавкали собаки. Рипів тяжкий віз садівника.

Янтарина відклала золоту пряжу і встала, бо до кімнати увійшов король.

— Прядеш? — запитав він, потираючи руки.

— Мені набридло, — відповіла Янтарина. — Я хочу танцювати й розмовляти з іншими людьми.

— Розмовляти?.. — здивувався король і погладив її по голові. — Твоє волосся відростає так швидко. Альма взяла двох селянок у помічниці: вони не встигають ткати, а по парчу все надсилають. Усі хочуть носити сукні тільки з нашої парчі.

— Мені це набридло, — повторила принцеса.

— Так, так, ти хочеш розмовляти, — кивнув король. — То порозмовляймо, ти ж можеш поговорити зі своїм батьком, золотце? До королеви тебе також пускають безперешкодно. Альма і Чес завжди раді поговорити. Та й усі слуги. Що ж тобі ще треба?

— Мені потрібна подруга, — зітхнула Янтарина. — Мені потрібна музика. Я хочу сміятися й танцювати. Чес каже, що раніше до замку приїздили гості: інші королі й королеви з дітьми й почтом, що були бали, перегони, феєрверки, театр і човни… Що раніше були відчинені всі поверхи й кімнати…

— Звідки б то йому знати? — здивувався король. — Ви майже однолітки, то ж чого б це він пам'ятав, а ти ні? Він просто вигадує, золотце.

— Але невже до нас ніхто не може приїхати?

— Я ж розповідав тобі. Чи ти не віриш рідному батькові?

— Можна мені погуляти до вечері? — спитала Янтарина.

— Гаразд, гуляй, — сказав король і пішов.

Янтарина вдягла плаща, зав'язала коси хусткою, щоб їхнє сяйво не виказувало, де вона гуляє. Хоча — де б вона не гуляла, де б не ховалася — її все одно вистежать, знайдуть, візьмуть за руку і приведуть у цю кімнату з заґратованим вікном.

Вона вийшла з замку. Дорогою в коридорах їй трапилося двоє слуг: покоївка несла паку простирадл, а кухарчук тягнув на кухню повні відра води. Обоє вони, побачивши принцесу, відсахнулися й пришвидшили крок. Янтарина знала: вони її бояться. Усі слуги в замку, крім Альми і Чеса, її бояться, перешіптуються про неї. А ще — за нею стежать.

Садівник підрізував кущі вовчих ягід. Проходячи повз нього, Янтарина відчувала на собі його погляд. Принцеса знала, як цей чоловік з'явився в замку. Він приїхав з суботніми возами і в руках тримав лише маленьку чорну торбинку з насінням. Це насіння боялося світла. Наступного дня садівник саджав його: з мішечка зразу в ямку і засипав землею, щоб не потрапив жоден сонячний промінчик. За день з'явилися паростки, а за тиждень по всьому садку й лісу до самісінької Глухої стіни росли високі могутні дерева з чорною корою і гарним золотим листям. Дерева вміли розмовляти. А ще вони вбивали. Вбивали всіх, хто потрапляв за Глуху стіну й хотів дістатися, до замку. Все це Янтарині розповів Чес, хоча вона йому не дуже й вірила.

Прабабчин день народження відсвяткували, як завжди, дуже весело. Прабабця зустрічала гостей у білій хустці, її привіз із далеких країв прадідусь. Кошеня, яке подарували мама й тато, руде й пухнасте, бігало під столом і шурхотіло обгорткою.

— Хоч би йому в мене не було самотньо, — сказала прабабця. — Заведу йому подружку, мабуть.

— Нащо взагалі в хаті тварини? — невдоволено спитала Вероніка. Вона не любила котів, бо від них на її вишуканих чорних сукнях залишалися ворсинки.

Ванда вибрала момент за столом, коли всі мовчки жували, і голосно попросила:

— Мамо, розкажи мені про Якобіну!

Хтось випустив виделку, вона дзенькнула об тарілку, і запала глибока тиша. Усі дорослі дивились на Ванду так, ніби вона сказала або зробила щось непристойне.

— Якобіна — це… — почала мама й замовкла, подивилась на бабцю, а та затулила рота рукою й подивилась на прабабцю.

— Хто така Якобіна? — з подивом запитав Віктор.

— Звідки ти взяла це ім'я? — лагідно запитала прабабуся.

— Зі світлини, — тихо відповіла Ванда. — Це ж була мамина подружка? Вона що, померла чи поїхала кудись?

— Так, ми не бачили Якобіни вже чимало років, — сказала прабабця.

Ванда хотіла запитати, куди поїхала Якобіна, але тут внесли торт — велетенський, казково гарний, торт, що солодко пахнув, — і стали його різати; подали чай, і Ванда з подивом знайшла у своєму шматкові монетку.

— Монетка! В мене! — скрикнула вона.

— Загадуй бажання, — сказала мама, а Котик здивовано вигукнув:

— І в мене також монетка!

— І в мене, — сказала бабця.

— Що ти загадав? — пошепки спитала Ванда у Котика.

— Зустріти дівчинку, схожу на Якобіну. А ти?

— Щоб у мене з'явилася сестра. Бабусю, а ти що загадала?

Бабуся зітхнула.

— А я загадала те, що точно не здійсниться…

— Ми також, — сказав Котик.

Прабабця подивилась на них і загадково усміхнулася.

Лисохвіст розпустив яскраво-червоні квіти, молочай виставив колючки, намагаючись вчепитися в сукню, рожеві лієчки амариліса поверталися слідом, наче стежачи. Лілії сходили гіркими пахощами, від аконітів паморочилося в голові. Янтарина подумала, що садівник навмисне розводить у садку тільки отруйні і смердючі рослини. Десь неподалік сопів пес, сонце вже, певно, зайшло, якщо собак спустили з цепу. Чес каже, вдень їх тримають у підвалі: спеціально, щоби пси навчилися бачити в темряві.

Кущі олеандра розсунулись, і перед Янтариною з’явився Чес.

— Гуляєш, принцесо? — спитався він. — Хочеш утекти?

— Нащо? — сказала Янтарина. — Ураган знищив усю землю, врятувалось лише наше королівство, оточене високими непрохідними горами. Куди тікати?

— Ти й справді така наївна? — здивувався Чес. — Віриш у казочки тата-короля? Але скажи, якщо всі загинули в урагані, кому тоді потрібна золота парча з твого волосся? Куди її вивозять уночі?

— Я не хочу тебе слухати, — мовила Янтарина й хутенько пішла стежкою з червоних морських камінців у глиб садка.

Чес пішов за нею. Він любив дражнити її, змушуючи болісно думати про те, що одні слова не відповідають іншим, а дві правди бути не може.

— Якщо все знищив ураган, звідки до нас везуть вино, устриці, червоне дерево, перла і шовкову тканину? — спитав Чес, заступаючи принцесі дорогу. — Ти бодай раз виходила за зелену садову хвіртку, до чорних дерев, туди, де гавкають пси?

— Ні, — відповіла Янтарина. — Я й без того знаю, що там: Глуха стіна, гори, а за ними пуста мертва земля.

— Усе не так! Скільки разів тобі повторювати? Глуха стіна — то не гори, то звичайнісінька кам’яна стіна, утикана скляними уламками. Кажуть, її просочили отрутою. А за стіною продовжується наше королівство. Там зелена трава, ромашки, джерельця, дерева, що не затуляють сонце. А ще далі — кордон, і починаються інші землі, дальні країни, кораблі й палаци, видолинки й озера.

— Ти був там?

— Я підходив до Глухої стіни. Вона тримає в кільці замок і садок, суцільна, вища за людський зріст, і в ній лише одна брама, яку стереже величезний гарнізон. Пропускають самих купців, які мають особистий дозвіл короля з його печаткою.

— Але для чого та стіна?

— Щоб ніхто не потрапив до замку, — сказав Чес. — І щоб ніхто не вийшов. Є в замку щось — або хтось, кого король дуже боїться втратити.

— Хтось? — повторила Янтарина. — Я? Через моє золоте волосся?

— Ні, все набагато складніше. Ти ховаєш у собі якусь таємницю, про яку сама не знаєш, а знає король і, може, королева.

Уже звечоріло. Чес і Янтарина йшли стежкою з червоних камінців.

— Ходімо до зеленої хвіртки, — запропонував Чес. — Я покажу тобі Довколишній ліс.

— Ні, — сказала Янтарина. — Чуєш, годинник пробив десяту. Мені час повертатися.

— Скажи, тебе й справді зачиняють уночі на ключ?

— Так.

— І випускає зранку сам король?

— Так.

— І тобі не здається це дивним? — Чес знизав плечима. — Я б сказився.

— Не знаю, — мовила Янтарина. — Я не думала про це.

— Ти взагалі не думаєш — живеш, наче уві сні, робиш усе, що скажуть.

— А чого тебе це так обходить?

Чес знову знизав плечима й пішов. Янтарина озирнулась. До неї стежиною йшов королівський псар. У чорному капелюсі й високих, до колін чоботах, з батогом на поясі. В руці він тримав ліхтар.

— Вас чекають на вечерю, принцесо.

Раніше Янтарина завжди покірливо йшла до замку. Їй і не хотілося гуляти темного сирого вечора одній-однісінькій в садку. Але ж вона могла цього захотіти?

— Я прийду пізніше, — сказала Янтарина. — Іди собі.

— На вас чекають, — з притиском повторив псар, дивлячись їй в обличчя байдужими очима.

— Я хочу ще побути тут, одна, — сказала Янтарина і подумала: «Невже він наполягатиме? Адже він слуга, а я — принцеса, його господиня».

— Вам заборонено, — сказав він. — Будь ласка, йдіть за мною.

— Хто заборонив?

— Король.

— Я не піду. Ніхто не може мене змусити, — мовила Янтарина і, повернувшись, пішла в інший бік.

За хвилю псар наздогнав її, підхопив однією рукою й поніс до замку.

— Що сталося? — здивовано спитав король, своїми руками зачиняючи за ними двері.

Псар підійшов і тихо сказав йому кілька слів.

А Янтарина подумала, що це дивно: в замку не ночують слуги. Накривши стіл на вечерю, вони всі йдуть у маленьке село неподалік. У замку лишаються тільки Альма, особиста служниця королеви, Чес і четверо королівських радників: садівник, псар, кухар і лікар. І що дивніше, беручи до уваги всю підозріливість і страхи короля, в замку немає озброєної охорони.

Повечерявши, король підійшов до Янтарини.

— Що трапилося, золотце? Що за бунт?

— Чому мені не можна ходити на самоті? Чому мене зачиняють на ключ? — спитала Янтарина. — Я що, полонянка?

— Хто вдовбав тобі в голову такі думки? — насупився король. — Ти не полонянка, ти моя єдина дитина, і я стережу тебе — що в цьому лихого? Ти ще зовсім дитя, от усі й стежать, щоб ти не втрапила в халепу. Вночі садок небезпечний. Ти можеш заблукати, застудитися, зламати ногу, обпектися отруйним листям, та й мало хто вештається довкола замку вночі!

Усе це скидалось на правду, і Янтарина не змогла заперечити. Вона підійшла до вікна і відіпнула гардину.

— Сьогодні повня. — Король також підійшов до вікна. — Одягнись тепліше.

— Гаразд.

— Іди, — сказав король. — До півночі побудеш у себе.

— Ні, я хочу зайти до мами. Можна?

— Дивно, — мовив король. — Сьогодні ти робиш дивні речі. Ти ж ніколи не ходила до неї сама, без мого нагадування, тим паче так пізно.

— Не можна? — перепитала Янтарина.

— Ні, чого ж, іди, — дозволив король. — Десяти хвилин тобі вистачить, я думаю.

Темними коридорами Янтарина йшла й думала: «Адже хтось бреше, не може бути дві правди. Але як дізнатися, чия правда справжня?»

На стукіт двері відчинила Альма.

— Принцесо? — здивувалася вона.

— Я хочу поговорити з мамою, — сказала Янтарина.

Альма зробила реверанс і вийшла. Янтарина пройшла коридором до кімнати, де в одній стіні було віконце без скла. За віконцем, за тією стіною, була ще одна кімнатка, де жила королева. Вірніше, де її тримали. Дверей у тій кімнаті не було, і Янтарина до сьогоднішнього вечора не замислювалась чому.

Щоб не з’явитися неочікувано, Янтарина подзвонила дзвіночком і покликала:

— Ваша величносте, до вас можна?

Почувся шурхіт сукні. Тихі кроки, і перед Янтариною у віконці з'явилось материне обличчя. Як завжди, королева дивилася зверхньо, холодно й суворо. Її довге золотаве волосся вільно лежало на плечах, а губи були стиснуті. Королева розмовляла зрідка.

— Я прийшла, щоб запитати, — мовила Янтарина боязко. Вона боялася королеву і ніколи не казала їй «мамо», «ти». — Скажіть, ваша величносте, чому мене тримають зачиненою? І… чи є за Глухою стіною інші королівства?

Очі королеви залишилися такі ж байдужі й холодні. Мовби вона не чула.

— Чес каже, що то не через моє золоте волосся. Каже, в мені є якась таємниця, яку знають лише мої батьки.

Королева мовчала.

— Мені кепсько, — сказала Янтарина. — У мене немає подруг, немає свободи, мене ніхто не любить… Король не любить мене. Я відчуваю, що просто йому потрібна. І я… хочу піти з замку, та мене не випускають.

— І не випустять, не сподівайся, — сказала королева гірко. — Я залишуся тут до смерті, а ти — навічно.

— Як це? — не зрозуміла Янтарина.

Королева похитала головою.

— Цю таємницю не зможе відкрити тобі жодна людина. Ти маєш сама дізнатись її: підслухати або прочитати. Знайди чарівний літопис королівства. З нього ти дізнаєшся більше, ніж хотіла б. — Королева замовкла.

— Дякую, — сказала Янтарина.

Королева витягла щось із широкого рукава й простягла Янтарині.

— Хутчіше сховай, — наказала вона. — Пов'яжи її на голову, коли тебе виведуть під місяць, і твої коси не вберуть місячного світла.

— І перестануть рости? — зраділа Янтарина. Королева ледь помітно кивнула і пішла від віконця. Янтарина саме встигла сховати материн подарунок у рукав, як увійшла Альма повідомити, що принцесі час іти.

За вікном ішов дощ. Мама й тато сиділи біля каміна і складали мозаїку. Віктор лускав горіхи. Вероніка фарбувала нігті яскраво-червоним лаком. Ванда сиділа на підвіконні й дивилася, як гнуться верхівки тополь і як стікають дощові патьоки по шибках. Уся родина зібралась біля вогню у вітальні. Дощовий недільний день. Нудно не було, проте й весело також.

«От якби в мене була сестра, — подумала Ванда, — ми б зараз сіли разом малювати або нанизувати намистини. Або могли б зробити одна одній гарні зачіски, поназаплітати кісок.

Або самі, без мами, спекли б справжнісінький кекс з родзинками. Чи розглядали б колекцію поштівок, надісланих родичами й друзями протягом останніх ста років. Чимало цікавих справ для двох, а самій робити нічого не хочеться».

Ванда й далі сиділа за шторою і зітхала.

Грюкнули вхідні двері. Загомоніли голоси, заляскали мокрі парасолі, і до вітальні зайшли бабуся з дідусем та прабабуся з Котиком. Бабуся й дідусь мали власну кондитерську, тому в гості завжди приходили з двома величезними кошиками солодощів: тістечок, цукерок, шоколаду, печива.

Прабабця теж з'являлася не з порожніми руками. Вона любила дарувати всім корисні дрібнички зі своєї антикварної крамниці. І от тепер вона вручила татові записник у старовинній світло-шкіряній оправі, мамі — розписну круглу бонбоньєрку, Вікторові — набір літографій, Вероніці — срібну каблучку.

Ванда не отримала нічого. Вона промовчала, хоча дуже здивувалась: адже завжди прабабця для неї припасала особливі, загадкові речі.

Мама принесла чай і каву, і всі зібралися довкола столу, дістали з бабусиних кошиків тістечка, горіхові рулетики, вафельні трубочки з кремом.

— Мало не забула, — сказала прабабця. — Вандо, для тебе дещо є. Котик допоміг мені донести: вона тяжка…

Хлопець зашурхотів пакунком і витяг велику, в темно-червоній оправі зі срібними кутиками книжку.

— Яка давня! — захоплено вигукнула мама.

Книжка мала цупкі жовті сторінки, стрічечку-закладинку, а замикалася замочком із посрібленого металу. Замикалась, як скринька, на ключ.

— Це мені? — сказала Ванда. — А що в ній написано? Казку?

— Там і малюнки є, — мовив тато. — Яка витончена ручна робота. Зараз такої не придбати.

Увечері Ванда забралася на ліжко. Горіла лампа під оранжевим абажуром, на ковдрі лежали яблуко й шоколадка. Ванда відкусила яблуко й розгорнула книжку на першій сторінці.

Круглий білий місяць яскраво світив на садочок, замок і найвищу башту, і на принцесу Янтарину, яка стояла біля заґратованих дверей на відкритому майданчику, просто неба й місяця. Кожної повні Янтарина сиділа під місячним світлом на маленькій лавиці. Але сьогодні, щойно король замкнув двері й пішов, Янтарина витягла з рукава те, що дала їй мама. Це була м'яка напівпрозора золотава хустка, сплетена з волосся королеви. Янтарина покрила нею голову, і принцесі видалося, ніби хтось тоненькими пальцями гладить і перебирає її волосся.

Аж ураз тихий голос покликав її. За дверима-ґратами стояв Чес.

— Що трапилося з твоїм волоссям? — запитав він.

— А що? — Янтарина хотіла було зняти хустку, але та щезла.

— Воно більше не золоте і не блищить!

— Не знаю, мені не видно в темряві, — мовила Янтарина. — А чого ти не спиш?

— Захотів тебе побачити. Не проженеш?

— Залишайся, — знизала плечима Янтарина. — Розкажи мені дещо. Мама… королева сьогодні згадала чарівний літопис королівства. Ти знаєш щось про нього?

— Я чув казки про те, що в давнину кожне королівство мало чарівну книжку. Це літопис, у якому записано найважливіші події в житті країни. Думаєш, казки не брешуть? І насправді існує така книжка?

— Вона існує. Схована десь у замкові. І ми мусимо її знайти, — сказала Янтарина.

— З неї ми довідаємось, чому тебе всі бояться, — мовив Чес. — Слуги різне патякають, не знаєш, чому й вірити.

— Що патякають?

— Та про тебе тільки німий не говорить. Є що обговорити. Хоча б твоє золоте волосся, яке що більше стрижеш, то швидше воно росте. А ще кажуть, ти якось упала в річку й пролежала годину під водою, і не дихала, а коли тебе витягли, ти ожила й пішла собі. Кажуть, ти відьма.

— Неправда! — вигукнула Янтарина. — Чесе, ти ж мій друг, чому ти так кажеш?

— Друг? Я тобі друг лише тому, що решта людей у замку дорослі.

— Нащо ти так кажеш? Адже ми росли, як брат і сестра?

— Якби тебе не було, — мовив Чес, — усе було б інакше. Я жив би зовсім по-іншому. Якби тебе не було.

— Ти хочеш, щоб мене не було? — Янтарина притислася до ґрат і взяла Чеса за руку.

Він погладив її пальці.

— Я не знаю, що я хочу. Хочу бути королем. І хочу, щоб ти завжди була поруч, щоб я міг завжди тримати тебе за руку.

— Ти ніколи не розмовляв зі мною так.

— Ти принцеса. А я тягаю на кухню воду, точу ножі та общипую курей. Король ніколи не дозволить мені стати твоїм чоловіком. Як на мене, він узагалі не хоче тебе одружувати.

— Одружувати? Я не думала про це, — сказала Янтарина.

— І не думай.

Ванда не помітила, як з'їла яблуко й шоколадку. Книжка виявилась дуже цікава, а малюнки — наче живі. Особливо Ванді сподобався головний герой, закоханий у принцесу. За описом, він мав темні зелено-карі очі й замервлене волосся кольору соломи й меду. Засмаглу шкіру, адже він чимало допомагав сапати город і косити траву. А ще блукав темним, страшним Довколишнім лісом.

«Він дуже хоробрий, — подумала Ванда. — І такий ніжний. Але що в нього на серці, невідомо нікому».

Рипнули двері.

— Про що мрієш? — запитався Віктор. — Ти не бачила моїх воскових олівців? Подів кудись. Покажи, які чудові ілюстрації!

— Віддай!

Та Віктор вихопив книжку з Вандиних рук і став гортати сторінки.

— Це хто, героїня? Чого вона стирчить на цій башті? А якщо налетить ураган? Її зідме, і вона розіб'ється на кам'яних дворових плитах! — Віктор закрив книжку. — Мама кликала всіх вечеряти. І де ж мої олівці?..

Удалині щось загуркотіло.

— Що це? — запитав Чес. — Ти чула?

— Грім? І дивний шум, ти чуєш? Він наближається. Я подивлюся. Зачекай!

Вона підбігла до північного краю майданчика. Небо на півночі палало, і щось величезне хутко наближалось до башти. Зростав свист вітру. В обличчя полетіло листя й пісок, стало важко дихати й триматись. Янтарина вхопилася руками за парапет, але порив вітру штовхнув принцесу, і вона, захлинувшись холодним повітрям, полетіла з башти донизу.

Це трапилось так швидко й несподівано. А тоді ураган кудись подівся, і настала, як і до цього, зоряна тиша. Дихати було знову легко, та поворухнутись Янтарина не могла. Над нею височіли зорі, місяць світив їй в обличчя.

— Хто тут? — прошепотів тихий голос.

— Допоможіть! — покликала Янтарина, і в неї з рота потекла кров.

Пролунав вражений голос:

— Лишенько, як же це трапилось? Ви живі?

Над принцесою схилився хтось незнайомий, від нього пахло корицею і ваніллю.

— Допоможіть мені підвестися, — попросила Янтарина, захлинаючись кров'ю. — Мені важко дихати. Я впала з башти…

Незнайомець поглянув угору, тоді на Янтарину.

— Не лякайтеся, — сказав він, — та ви впали дуже невдало. З ваших грудей стирчить якийсь патик. Певно, він стирчав з землі, і ви на нього впали. Він простромив вас наскрізь, як метеликів наколюють на билинку…

— І я помру? — запитала Янтарина.

— Боюся, так.

— Не йдіть, — попросила вона. — Мені страшно залишатись на самоті.

— Дивно, — мовив незнайомець. — Ми щойно познайомились, а ви вже помираєте. Вам не тяжко розмовляти?

— Ні, мені взагалі не боляче.

— Все одно мовчіть. Продовжіть собі життя бодай на кілька хвилин. Я побуду з вами. А вранці спробую зробити те, для чого сюди прибув. Знаєте, я ховався в мішках з прянощами. Так важко потрапити до замку. Тричі я надсилав вашому королю офіційні листи, просив дозволу приїхати, і мені тричі відмовляли. Та я все одно одружуся з вашою принцесою. Кажуть, вона не то відьмачка, не то ясновидиця. І з золотим волоссям. Її ніхто не бачив, проте всі в один голос твердять: вона — найкраща дівчина в усьому світі. Я викраду її і повезу до свого палацу.

— Якщо вона погодиться, — сказала Янтарина.

— Звичайно, погодиться. Моє королівство найбагатше. Після вашого. Я запропоную принцесі найкращі частування, тканини й дорогоцінності, хутра й пахощі. Усе найкраще для найкращої дівчини в світі!

Зайшов місяць. Небо світлішало. Випала роса, потягнув свіжий вітерець. Янтарина прокинулась, коли зійшло сонце. Людина, з якою вона розмовляла вночі, спала поруч.

— Послухайте, — сказала Янтарина. — Прокиньтеся!

Незнайомець заворушився, присів і нахилився над нею. Чорняве волосся і яскраво-блакитні очі.

«Він зовсім не схожий на Чеса», — подумала Янтарина.

— Ви не померли? Хіба таке можливо? — здивовано запитався він.

Просунув одну руку Янтарині під плечі, другу під коліна і обережно зняв її з патика, на який вона була наколота. Янтарина побачила, де вона лежала: посеред клумби з виткими трояндами, на одній з підпірок.

— Це неможливо, — промовив незнайомець. — Ви не могли вижити з такою раною… Ви що, відьма? Як ви це зробили?

Він поставив її на землю. Янтарина поглянула на нього.

— Я зрозумів, — сказав він. — Ви і є принцеса Янтарина. Про золоте волосся люди брешуть, а ось про ваші відьмацькі здібності — ні. Мене звати Бенжі. Я наслідний принц. Ви станете моєю дружиною?

Загрюкали замкові двері. Босоніж по росянистій траві, в нічному ковпакові й халаті, розхристаному на грудях, біг король. За ним поспішали садівник, лікар і псар, а з відчинених дверей визирали Альма і Чес.

— Янтарино! — Король схопив її за плечі. — Що це? Кров? Як ти спустилася з башти? І хто це?

— Наслідний принц Бенджамен, — сказав Бенжі. — Я писав вам, ваша величносте, а ви мені не відповіли…

— Мовчання — найкрасномовніша відповідь, — кинув король. — З'явитися без запрошення — як так? На що ти сподівався?

— Я приїхав просити руки вашої доньки.

— Думаєш захопити моє королівство? — спитав король. — Правити після моєї смерті? Тож знай: я ніколи не помру, і дочка моя ніколи не вийде заміж.

Бенжі посміхнувся.

— Смійся, доки живий. — Король повів Янтарину в замок. — Проведіть любого гостя в найкращі покої і простежте, щоб йому нічого не бракувало.

Янтарина після гарячої ванни сиділа в ліжку і згадувала події минулої ночі. Чому вона не померла? Чому король сказав, що він ніколи не помре? Чому її вважають за відьму? І чи насправді існує чарівна книжка? Чимало було запитань у принцесиній голові — і жодної відповіді.

До її кімнати увійшов король. Сів на ліжко, погладив Янтарину по волоссю.

— Ти дуже злякалась, коли впала з башти? — спитався він.

— Ні, — відповіла Янтарина.

— Послухай, — мовив король. — Те, що з тобою трапилося, — диво. Ти нікому не мусиш розповідати.

— І Чесові?

— І йому. Особливо йому.

— Гаразд.

— А скажи, золотце, що сталося з твоїм золотавим волоссям? Воно не могло самостійно змінити колір. Що ти зробила? Тобі хтось допоміг?

— Ні, — сказала Янтарина. — Я не знаю.

— Гаразд. — Король підвівся. — Забудь усе це як страшний сон. Знай одне: ти — найдорожче з того, що я маю. Без тебе я не проживу і двох днів. Ти мій безцінний скарб, а я — твій батько. Ти маєш любити мене, поважати. І вірити мені.

— Я вірю, — сказала Янтарина. — Можна мені вийти в садочок?

— Я думав, ти поспиш, — сказав король. — Гаразд, іди. І пам'ятай, про що ми домовилися.

— Добре.

Король поцілував її і пішов. Янтарина вдяглася, заплела коси і вийшла з кімнати. На замковому подвір'ї вона зустріла Чеса.

— Ти одужала? — запитав він. — Кажуть, ти дивом залишилася жива.

— Так, — мовила Янтарина і все йому розповіла.

Чес слухав не дивуючись, наче він усе це і без того знав.

— Все збігається, — сказав він. — А знаєш, що зробили з твоїм принцом? Посадили у підземелля на цеп і дали отруту: підмішали у воду і юшку. Він усе з'їв і все випив. І не помер.

— Чому? — не зрозуміла Янтарина.

— Не знаю, не виходить сьогодні ні в кого померти. І ось ще що. Король анітрохи не засмутився з того, що твоє волосся не золоте. Але ж він утратив головне джерело прибутку! Отже, це було не головне. Є щось інше, через що ти так потрібна йому. Я розгадаю цю загадку. Ти куди йдеш зараз?

— До саду.

— До саду? — Чес примружився. — Так. Король і псар поїхали у Довколишній ліс полювати. Кухар і моя мати на кухні. Садівник стереже живучого принца. А де лікар? Як би він нам не завадив.

— Нам? Чесе, що ти збираєшся робити?

Чес витяг низку ключів.

— Коли король від'їжджає полювати, він залишає мені ці ключі. Не знаю, чому він мені довіряє. Тут ключі від комор, підземелля, башти, скарбниці, винного погреба. Словом, усі ключі від усіх дверей в замку. Окрім цього маленького срібного ключика. Я не знайшов нічого, що можна ним відчинити. Отже, це і є ключ від потаємного сховку, де зберігається ця книжка.

— А де цей сховок?

— Не знаю. Я все обшукав. Він десь на видноті. Ти допоможеш мені?

— Так, — сказала Янтарина. — Я теж маю прочитати чарівну книжку.

Вони обійшли весь замок. Зазирнули до каплички, зброярні, підвалів, катівні, кухні, бальної зали і спальні, обнишпорили всі горища і відкриті баштові майданчики, коридори, галереї і сходи. Зазирнули до лікаря: він змішував зела і навіть не почув, як рипнули двері.

— Може, книжка далеко від замку? Або її взагалі знищили? — спитала Янтарина.

— Та ні, — сказав Чес. — Книжку мусять зберігати в самісінькому центрі королівського замку. Її неможливо знищити, як і будь-які чари.

— А в бібліотеці ти шукав? — спитала Янтарина.

— Та що ти? Хто ж ховатиме книжку серед інших книжок? Тим паче, що до бібліотеки після обвалу ніхто не ходить. — Він проказав це, помовчав і насупився. — Як же я сам не здогадався!

Ледве відчинивши перехняблені важкі двері, вони увійшли до величезної зали, від підлоги до стелі напханої стосами книжок. Здоровенні фоліанти, пожовклі аркуші, сувої, пергаменти, гравюри, карти далеких країн, старовинні документи з гербовими печатками, вірчі грамоти і списки запрошених на бал — усе впереміш лежало і стояло на полицях, на підлозі в ящиках, поїдених жуками і протрухлявілих від старості. Обвалені балки і перекриття, шматки тиньку і фресок зі стелі, пилюка й павутиння, запах старого паперу. І мільйони книжок.

— Де її тут шукати? — Чес розвів руками.

Крізь сіру, брудну бібліотечну шибку було видно червоне західне небо.

— Сонце сідає, — сказала Янтарина. — Скоро повернеться король.

— Ет, мав би я шматочок замовленого бурштину… — сказав Чес.

— Нащо?

— Хіба ти не знаєш? Бурштин допомагає знайти загублену річ. Коли до неї далеко, він тьмяніє, а близько — яскраво спалахує.

— Але ж ми не губили книжку.

— Зате хочемо її знайти! Байдуже, все одно в нас немає бурштину.

— Є. — Янтарина зняла з шиї золотого ланцюжка. — Це подарунок моєї мами. Я ношу його з самого народження.

Бурштиновий шматок був зовсім тьмавий, темно-жовтий, з чорними цятками.

— Дивися, він починає світитися! — вигукнув Чес, коли вони з Янтариною зайшли в темний куток бібліотеки. — Він палахкотить щораз яскравіше! Ми підходимо до неї!

Під стосом погризених мишами паперів лежала книжка — в оправі з темно-червоної шкіри, зі срібними кутиками й посрібленим замочком.

— То це і є ключ від книжки! — сказав Чес. — Книжка відмикається, мов скринька!

Він витяг ключ, але не поспішав відчиняти. Наче боявся.

— Ти чого? — спитала Янтарина.

Він узяв її руку.

— Доки ми не прочитали правду про себе, Янтарино, я хочу сказати… — Він замовк.

— Що?

— Мені завжди хотілося наблизитись до тебе так, щоб відчути запах твого волосся. Можна?

— Пізніше, — сказала Янтарина. — Спершу прочитаємо книжку.

— Тоді ми будемо зовсім інші.

— Читай!

Якось на полюванні король отруївся водою з лісової криниці. Усі відомі протиотрути не допомогли, трійло просочилося в кров і розтеклося по всьому тілу. Король помирав у страшних муках, аж раптом спалахом чорного вогню з'явився в його кімнаті Чорний Мандрівник — проклятий чарівник, який не може затриматися в одному місці довше, ніж на добу. Прокляття жене його від хати до хати, від країни до країни, і ніде він не може знайти прихистку.

— Помираєш? — запитав Мандрівник короля. — Я знаю засіб від смертельної отрути.

— Звідки ти знаєш, що я помираю? — спитав король.

— Мені відкрито минуле, теперішнє і майбутнє, — сказав чарівник. — Що ти мені даси, якщо я врятую твоє життя?

— Усе, що попросиш! Слово короля!

— Якщо обдуриш, я заберу її, — сказав Мандрівник, і в кімнаті, охоплена сяйвом, з'явилась дівчина. Дівчина була дуже вродлива: розпущене золотаве волосся, зелені очі. Але погляд був порожній.

— Якась вона спляча, — зауважив король.

— Зачарована, звичайно, — відповів чарівник. — Що ж ти хочеш? Я викрав її з рідного дому проти її волі.

— Я чогось не розумію. Це вона мене порятує від смерті?

— Так. Ця дівчина безсмертна. І вона робить безсмертним першого, хто побачить її після сходу сонця. Щоправда, це безсмертя триватиме лише добу, до наступного сходу.

— Щоб не померти, я мушу дивитись на неї щоранку, — сказав король. — Чудово, я одружуся з нею.

— Усе не так просто, — вів Чорний Мандрівник. — Коли вона народить дитину, її дар щезне, якщо народиться хлопчик, або перейде до дочки.

— Отже, я не доторкнусь до неї, буду тільки дивитися. — Король поглянув у вікно. — Невдовзі сонце зійде. То що ж ти просиш за цю дівчину?

— Те, що подарує тобі на весілля відьма з Довколишнього лісу.

— Домовились.

На весіллі всі дивувалися небаченій вроді нареченої. Молода стояла не усміхаючись і холодно дивлячись уперед, нікого не помічала.

Звідусіль надходили подарунки. Меблі з червоного дерева, розкішні килими, тигрові шкіри і соболине хутро, шитий сріблом одяг, скриньки з перлами і коралові гілочки, золоті келихи й тарелі, вирізані з самоцвітів статуетки, трояндова олія і слонова кістка, крихка порцеляна і сувої оксамиту, шовку та парчі.

А відьма з Довколишнього лісу подарувала просту глиняну скриньку, в якій лежали три каблучки: скляна, олив'яна і дерев'яна. Подарунок був чарівний, але в чому ті чари, відьма не сказала.

— Дарую не вам, а ще не народженій принцесі. Коли настане час, я сама відкрию їй таємницю цих каблучок. — І відьма щезла.

Незабаром у замку з'явився Чорний Мандрівник. Він вимагав обіцяного. Король приніс скриньку, але та була порожня. Чарівник не повірив, що каблучки щезли. Він вирішив, що король заховав їх, і розлючено вигукнув:

— Я тобі помщуся!

Король злякався і відтоді став будувати Глуху стіну. Під'їзд до замку залишився тільки один, під охороною чималого гарнізону. Прекрасну королеву ані на хвильку не залишали на самоті. Вночі її зачиняли в спальні, а на вікна поставили чавунні ґрати.

Незрозуміло, чого боявся король, але готувати їжу став спеціально найнятий кухар. Він приїхав до замку з саквояжем, у якому дзенькали пляшечки, булькотіло зілля й шурхотіли сухі трави.

Далі з'явився лікар. Він обладнав катівню в підземеллі, і часом звідти долинали жахливі крики. Відколи приїхали садівник і псар, довкруж замку з'явились величезні чорні дерева з отруйними шпичаками, а вночі стали випускати злих псів, які вміли бачити в темряві.

Не стало балів та прийомів. Гарнізон так ретельно перевіряв усіх, хто хотів в'їхати на замкові землі, що незабаром усі охочі перевелись.

Того ж року в короля народився син. Його мама, служниця Альма, отримала шовкову сукню і підвищення в службі. Її призначили особистою служницею королеви.

Минуло три роки. Королева прокинулася вночі від шурхоту. Служниця Альма спала. Королева підійшла до розчиненого вікна. На підвіконні, біля самих ґрат, лежав і ледь посвічував стиглий персик. Королева взяла його і з'їла, а кісточку заховала під подушку. На ранок замість кісточки вона знайшла шматочок бурштину на золотому ланцюжку, заховала його і нікому не сказала ні слова. А за дев'ять місяців уночі королева відчула біль.

Прокинувшись, король тинявся своєю спальнею і бурмотів:

— Але ж вона не може померти, вона безсмертна!

Він підійшов до покоїв королеви. Почулися крики. Вийшла Альма.

— Що з нею? — запитав король.

— Треба багато гарячої води й чисті простирадла, — відповіла вона. — Королева народжує дитину.

Танули свічки. За вікном розвиднювалось, король сидів у своєму кабінеті й відчував, як його полишають сили. Без чарів він проживе день-другий, адже отрута залишалася в крові.

Увійшла стомлена Альма.

— Хто? — запитався король, наперед знаючи, що накаже вбити королеву і її сина, сина Чорного Мандрівника.

— Дівчинка.

Так на світанку похмурого дощового дня в замку з'явилась принцеса Янтарина. Дівчинку приносили до королеви тільки на годування, решту часу вона була в спальні короля або в садку під наглядом Альми і слуг. Вона не вміла плакати, росла спокійною і відстороненою дитиною, з якої не зводили очей, але ніколи не гладили по голові й не цілували.

У два роки Янтарину відлучили від маминих грудей. Королеву замурували в її покоях, залишивши тільки крихітне віконце — передавати їжу. А принцесі виділили колишню гардеробну. Ввійти туди можна було тільки крізь королівську спальню. Двері в принцесину кімнату король зачиняв на ключ щовечора й відчиняв на світанку.

Дівчинка мала порцелянові ляльки зі справжніми косами, та не вміла з ними гратися. Мала сап'яновий червоно-золотий м'ячик, шахи з рожевого дерева, п'яльці й золоті нитки, та Янтарина лише сиділа біля вікна чи на лавиці в садку. Ніхто не розмовляв з нею. Звичайно, її кликали вечеряти або спати, наказували надягати плащ, коли надворі було сиро, або капелюха з великими крисами, якщо пекло сонце. Але ніхто жодного разу не запитався її: «Як справи? Про що думаєш? Про що ти мрієш?» З Янтариною ніхто не розмовляв, а вона могла багато розповісти. Вона була така терпляча, що бачила, як із пуп'янка розпускається квітка, як павук плете павутиння, як випаровується краплина роси. Вона була уважна і всіх у замку впізнавала за їхніми кроками.

Якось вона сиділа, як звичайно, на лавиці й дивилась, як тінь від бузкового куща повзе стежкою. А мимо йшов Чес, син служниці Альми. Янтарина часто бачила його. Він постійно щось робив: точив ножі, общипував качок, тягнув воду, рубав дрова, чистив піском казани, лущив квасолю, а якщо не було роботи, майстрував собі лук та стріли, вирізав сопілку або плів кошики. Принцесі подобався Чес, його засмагле обличчя, довге медового кольору волосся й блискучі зуби, задумливий погляд і легковажна усмішка. Він часто йшов у Довколишній ліс і завжди вертався з повними руками: ніс жмуток м'яти чи дикого кмину, кошик ожини чи низку грибів, мильні корінці чи пригорщі горіхів. Ось і тепер він тримав у руках яскраво-оранжеві квіти календули.

— Хочеш квітку? — чомусь запитав Чес, хоча досі лише мовчки кланявся при зустрічі.

— Ні, — сказала Янтарина.

І він пішов собі, забувши про неї. Але вже за тиждень, проходячи повз, кинув їй яблуко. І спитав:

— Як справи, принцесо?

Відтоді почалися їхні короткі розмови мимохідь. А згодом — довгі й незрозумілі. Чес завжди казав щось таке, через що Янтарина потім ходила кілька днів у задумі. Він неначе хотів розворушити її, витягти зі схожого на сон тихого, байдужого існування. Змушував дивуватися, сердитися, сперечатися, думати. Чес убачав таємниці навіть там, де їх не було. Янтарина не помічала навіть очевидного.

Ванда закрила книжку. Досить на сьогодні, і так уже половина історії позаду. Шкода. Що цікавіша казка, то швидше її читаєш.

Прийшов Котик, і вони удвох пішли погуляти. Місто з денного перетворювалось на вечірнє. У вуличній кав'ярні згортали яскраві парасолі і ставили перевернуті стільці на столи. Власник книжкової ятки забирав ящики з газетами й книжками. Біля квіткової крамнички розсильний підмітав величезною мітлою пелюстки, листя й ошмаття обгорткового паперу. Мимо пройшов ліхтарник. У нічному ресторані запалали вогні, заграла музика.

— Люблю ввечері ходити містом і зазирати у вікна, — сказав Котик.

— І я, — раділа Ванда. — А я думала, то недобре — підглядати за чужим життям.

— Знаєш, завжди здається, що за чужим вікном краще, ніж за своїм. Що там люди щасливі.

Вони ішли неквапом — повз цукерню, банк, Школу гарних манер — і зазирали у вікна. Там на підвіконнях рясно цвіли фіалки, стояли бронзові кораблі з білими вітрилами, горіли маленькі червоні свічки. Люди за вікнами сідали вечеряти. Заносили до їдальні тяжку супницю, що якраз парувала. Передавали хліб і гірчицю. Наливали чай, брязкали ложечками. В одному вікні дві дівчинки з золотими довгими косами вивчали перед дзеркалом танцювальні рухи. Ванда подумала, що, якби вона мала сестру, вони теж би зараз разом у своїй кімнаті танцювали перед незаштореним вікном, а хтось би йшов темною вулицею, побачив їх і з заздрістю зітхнув би… В іншому вікні вродлива жінка в білій сукні поправляла букет на камінній полиці. Потім до кімнати зайшов молодик у чорному костюмі. Він обійняв жінку, поцілував її. Ванда почула, як зітхнув Котик.

— Ти віриш, що мрії справджуються? — спитав він. — Тільки відповідай відверто.

— Ні, не вірю, — сказала Ванда. — Та все одно мрію.

Згасало рожеве небо. В теплому повітрі розливався гіркий запах лілій і підстриженого листя. А в бібліотеці стало темно й холодно. Чес замкнув книжку на ключ, замочок лунко дзенькнув. У тиші стало чутно, як десь неподалік грюкає сокира.

— Ходімо, — сказав Чес. — Скоро повернеться королівське полювання.

Вони вийшли в сад, і за хвилину загавкали собаки, зацокали копита.

Полювання було вдале, у великій камінній залі на стіні додалася ще одна люта, з величезними іклами голова вепра.

— У Довколишньому лісі трапляються чудовиська куди страшніші, — хвалькувато сказав король за вечерею. — Їм пощастило, що вони не зустріли мене.

— Сьогодні ми бачили кістяки під деревами, — почав псар. — Чимало охочих потрапити до замку й побачити принцесу.

— Треба викинути в ліс труп нашого гостя, — сказав король весело.

Янтарина помітила, що Альма постійно наповнює його келих вином.

— Він живий, — буркнув лікар.

— Але ж я наказав… — розгнівано почав король.

— Отрута не подіяла, і ви мусите зрозуміти чому, — огризнувся лікар. — Свою справу я знаю. В цьому замку проблеми з охороною.

— То он воно як, — проказав король. — Отже, сьогодні я міг не повернутися з полювання… Клятий хлопчисько, він устиг раніше від мене… Адже сонце вже зійшло на той час… Нічого. Завтра на світанку ми з ним покінчимо. Нагостри сокиру, — наказав король садівникові. — Альмо, іще вина!

Усю ніч Янтарина не спала.

«Отже, у чарівній книжці написано правду. Безсмертя — ось чому я не померла, впавши з башти. Ось чому королю не вдалося отруїти Бенжі. Я не дочка короля, не принцеса. Король тримає мене в замку лише тому, що я йому потрібна. А Чес — королівський син, але ніколи не стане королем, бо його батько ніколи не помре. Ніколи не помре — завдяки мені. Отже, через мене Чес не стане королем. От якби я щезла з замку… Тому Чес так багато й розповідав мені, як добре за Глухою стіною. Він хотів, щоб я пішла, щоб король помер. Чес думав тільки про себе. Чесові вигідно, щоб я пішла, — думала Янтарина. — Королю вигідно, щоб я залишалася. А що вигідно мені? Чого я хочу? Щоб мене хтось покохав. Нічого не вимагаючи, безкорисливо. В замку мене точно ніхто не любить. Отже, із замку треба йти».

Сонце ще не зійшло, коли хтось тихесенько відчинив ключем двері в спальню Янтарини і нахилився над сплячою принцесою, кличучи її на ім'я.

— Чесе? — Янтарина здригнулася з несподіванки. — Хто тебе сюди впустив?

— Ніхто, — сказав він. — Король прокинеться тільки надвечір: він випив три глечики вина, а мама намішала туди сонного зілля.

— Навіщо? — здивувалась Янтарина.

— А ти подумай, — сказав Чес. — Хто розповів мені про далекі країни й чарівну книжку? Мама. Усі ці роки король змушував її приховувати від мене правду. Тепер я знаю, хто я, і мама допоможе мені…

— Ти хочеш стати королем? — запитала Янтарина.

— Усі цього хочуть. — Чес кинув Янтарині її сукню. — Одягайся, ми йдемо.

— Куди?

— Потім поясню.

Вони прослизнули повз сплячого короля і вийшли з замку. На ґанку сидів чорний пес. Він нашорошився, але впізнав знайомі запахи і байдуже відвернувся.

— А правда, що є собаки, які радіють хазяїнові? — запитала Янтарина.

— Так, — сказав Чес. — Вони майже всі добрі, бігають за тобою, носять твій кошик, просять, щоб ти з ними погралася. Сумують без тебе. В замку раніше були звичайні пси. Але ці всіх порвали.

— А правда, що у собак, як у людей, бувають імена?

— Звичайно. Вигадаєш своєму псові ім’я, і він прибіжить, коли покличеш.

— Собаки такі розумні?

— Не знаю. — Чес озирнувся. — Хіба розумний собака стане, як цей, убивати не розбираючись усіх, чий запах йому незнайомий? Собаки легко запам'ятовують те, чого їх навчають люди, але не розрізняють добре й лихе. Ні, я вважаю, що собаки дурні. Мені більше до вподоби кицьки. Вони ніколи не стануть виконувати чужу волю. Вони роблять тільки те, що хочуть. Живуть, як хочуть вони самі, а не як хочуть інші.

Янтарина мовчки йшла за Чесом по росяній траві. Його слова, як це було майже завжди, змушували думати. Ким легше бути? Собакою, який слухняно виконує накази господаря і робить те, що потрібно не йому, а людині? Чи кицькою, яка сама вибирає свою дорогу?

— Я ніколи не бачила кицьки, — мовила Янтарина.

— Ти нічого ще не бачила, — сказав Чес. — Послухай, як тихо довкола. Передсвітанкові години найтемніші. У цей час помирає найбільше людей.

— Чому? — прошепотіла Янтарина, дослухаючись до тиші.

Цвіркуни не сюркотіли, замовкли нічні птахи, а денні ще не прокинулись. Вітер не гойдав віти дерев. Скоро все оживе: зариплять ворота, забряжчать відра біля криниці, замукають корови, задзвенять дзвіночки, загрюкають сокири. Але поки що замкові околиці спали в зачарованому тумані. Від прохолоди й вологого ранкового вітру Янтарина стала замерзати, і Чес обійняв її вперше.

— Ти пахнеш солодкими квітами, — сказав він. — Сьогодні день, коли справджуються мрії. У тебе є мрія?

— Є, — сказала Янтарина.

— Незабаром вона справдиться, — мовив Чес. — Хай там що ти загадала.

Повз отруйні лілії, олеандри і вовчі ягоди вони вийшли до зеленої садової хвіртки. Далі починався Довколишній ліс — із деревами-вбивцями, великою червоною полуницею, гіркуватим запахом болота, загубленими стежками і відьминою хижкою.

— Ми йдемо до лісу? — запитала Янтарина. — Поясни, що ти хочеш робити? Я нікуди не піду, доки не дізнаюся, що ти задумав.

— А коли довідаєшся, підеш? — спитав Чес.

— Піду, якщо вважатиму за потрібне.

— От як заговорила тепер колишня принцеса, — усміхнувся він. — Нарешті ти хоч трохи стала цікавитися своїм життям. Гаразд, слухай. Я нічого від тебе не приховую. Доки король спить, я відведу тебе якнайдалі. Без твоїх чарів він протягне заледве два дні. Коли трон спорожніє, ми повернемося. З книжкою я легко доведу свої права і стану королем. А ти — моєю королевою.

— Ти не боїшся погоні? — запитала Янтарина, думаючи про щось іще, про щось важливіше.

— Я замкнув усі двері. — Чес показав їй низку ключів. — Ми підемо в такі лісові нетрі, що навіть сама Відьма Довколишнього лісу не знайде туди дороги.

— У тебе ключі від усіх дверей? — запитала Янтарина.

— Так.

— Треба повернутися до замку, — рішуче мовила Янтарина.

— Навіщо?

— Звільнити принца Бенжі. Ти забув? На світанку король збирається його стратити.

— Король спить, — сказав Чес. — А коли прокинеться, йому буде не до принца, він кинеться наздоганяти нас, тому треба поспішати.

— Відрубати голову — часу багато не займе, — заперечила Янтарина. — А тоді ти станеш королем і тобі доведеться пояснювати, що сталося з принцом.

— Та невже? — Чес посміхнувся. — Цей дурнуватий принц приїхав сюди потайки. Навряд чи він роздзвонив на все своє королівство, що збирається тебе викрасти. Шпигунів скрізь вистачає. Отож, радше за все, ніхто не знає, де принц. І ніхто не довідається про його трагічну загибель.

Янтарина мовчала.

— Він утрапив у халепу через власні дурощі, — сказав Чес.

Вони стояли біля хвіртки. Чес знову обійняв Янтарину, вона відхилилась.

— Не можна бути такою доброю, — сказав Чес. — Усіх не врятуєш.

— Послухай, — мовила Янтарина, — а чому ти вирішив, що я згодна допомагати тобі?

— Тобто?

— Чому ти певен, що я сидітиму в сховку, доки король не помре, а тоді повернуся з тобою до замку?

— Ти ж пішла зі мною.

— Так, тому що я хотіла піти з замку. Але повертатись туди я не хочу.

— А якщо я врятую твого принца, вийдеш за мене заміж? — серйозно запитав Чес.

— Навіщо я тобі? Я ж не королівської крові.

— До чого тут кров? — запитав Чес. — Я сам син служниці. Ти потрібна мені. Я з самого дитинства милувався тобою. Звичайно, це прозвучить як безглуздя, але… я тебе… — Він затнувся.

— Чому безглуздя? — запитала Янтарина.

— Для мене ти, як і раніше, неприступна далека принцеса. Раніше я… Що я міг тобі дати? Жмуток фазанячого пір'я чи пригорщу ожини, а тепер я виконаю будь-яке твоє бажання. Я розумію, ми все одно нерівня. Ти не звичайна дівчина: ти народилася від чарів, і вони є в тобі. І покохаєш ти особливу людину, не таку, як я чи той принц. Але я можу дати тобі дах над головою, спокій, статки й повагу. Я навіть не проситиму, щоб ти кохала мене. Просто залишися зі мною в замку. Я буду твоїм королем, але я буду твоїм слугою.

— І будеш перший бажати мені доброго ранку? — спитала Янтарина глузливо. — Теж замкнеш на ключ? Або замуруєш?

— Як ти можеш так думати? — крикнув він, і в його зелено-карих очах забриніли сльози. — Я не скривджу тебе ніколи, чуєш? Хочеш піти — іди, і нехай тобі буде добре там, куди ти підеш…

— Чесе, ходімо разом, — тихо сказала Янтарина. — Залишимо замок і королівство, знайдемо нову домівку і будемо жити вільно, самі по собі.

— І що мені дасть ця свобода? — запитав Чес. — Ким я буду? Мисливцем чи кошикарем? А може, слугою? А ти? Ти ж нічого не вмієш! Як ти зароблятимеш собі на життя? Подумай, Янтарино, тобі не можна йти з замку. Тут ти отримаєш усе готове, а там…

— Там я буду вільна, — сказала принцеса. — А ти почнеш своє правління з двох убивств.

Чес помовчав, обдумуючи щось.

— Якщо я відпущу принца, ти станеш моєю дружиною? — запитав він.

— Ні.

— Але чому? — вигукнув Чес. — Адже ти завжди була така добра зі мною, і я відчуваю, що подобаюсь тобі…

— Так, ти мені подобаєшся, — зізналась Янтарина, намагаючись не говорити про кохання. — І я стала б твоєю дружиною, тільки не тут. Не в замку.

— Чому? Король помре, адже це він не давав тобі свободи! Зі мною все буде інакше! — Чес схопив Янтарину, обійняв її й поцілував.

Повільно сходило сонце. Щезли останні тіні, поховалися по дуплах пугачі, повернулись на горища і в підвали кажани, пискнув, пробуючи голос, перший вівчарик. Роса холодно виблискувала в траві, від землі піднімався вологий туман, огортаючи кущі олеандра й колючу акацію. Наперсник і дурман розкрили свої дзвіночки, пропонуючи бджолам отруйний мед.

— Ти залишишся зі мною? — запитав Чес, коли вони з Янтариною, вже добре бачачи, відійшли одне від одного.

— Ти підеш зі мною? — запитала Янтарина.

Обоє похитали головами.

— Візьми. — Чес простягнув їй ключа. — Це від підземелля, він підходить до ланцюгів. Залишиш там десь на видноті.

— Дякую, — сказала Янтарина. — Куди ти тепер?

— Не знаю, — мовив він. — У лісі чимало криївок. Перечекаю кілька днів і повернуся, щоб стати королем.

Принц Бенжі спав на оберемку соломи, накрившись курткою. Було темно й прохолодно, тому принц часто крутився, намагаючись укритися тепліше. Щоразу при цьому бряжчали його довгі ланцюги, якими Бенжі було прикуто до стіни. До полону він поставився спокійно, розваживши, що ні в чому не винен, а значить, його незабаром випустять. У крайньому разі виженуть із королівства.

Вони подивились одне на одного. Янтарина мовчала. Чес похмуро кивнув їй і вийшов крізь зелену хвіртку в Довколишній ліс. За хвилину його постать щезла серед чорних дерев.

Почувся якийсь звук. Важкі двері зарипіли іржавим замком, ключ довго шпортався, перш ніж повернутись. Тоді двері почали повільно й невпевнено розчинятися.

Принц розплющив очі й підвівся. У дверній проймі з'явилася тоненька постать.

— Принце Бенджамене? — покликала вона.

— Я тут. — Він побряжчав ланцюгом. — Ви принесли сніданок?

— Hi, — сказала Янтарина, спускаючись до нього. — Я принесла ключ від ланцюгів. Тут так темно. Простягніть мені руки, будь ласка.

Вона довго відмикала старі замки наручників. Бенжі вдихав її солодкий квітковий запах і намагався пригадати, звідки він знає цю дівчину.

— Принцесо? — нарешті запитав він.

— Так. — Вона зітхнула. — Мій батько вирішив стратити вас. Тому просто зараз треба тікати. Я проведу вас до Глухої стіни.

— Це велика честь для мене, — мовив Бенжі втішено: отже, він сподобався принцесі.

— Річ не в честі. Я залишаю палац. Тому нам по дорозі.

Бенжі вирішив розпитування залишити на потім. Він із задоволенням поворушив вільними руками, устав і вклонився Янтарині.

— Дякую, моя прекрасна рятувальнице.

— Маємо поспішати, — сказала вона.

— Авжеж.

Бенжі вийшов надвір і одразу замружився від яскравого ранкового сонця.

— Як чудово! Досить було просидіти добу під вартою, щоб поцінувати чарівність свободи!

— Будь ласка, хутчіше, — нервово попросила Янтарина. Вона боялася, що король прокинеться й пошле погоню.

А Бенжі позіхав і потягувався, безтурботно усміхаючись. Він не був схожий на Чеса: гарний своєю доглянутістю, витонченістю рухів, природною королівською поставою. Навіть у брудному й пом'ятому одязі він виглядав, як справжній король. Янтарина подумала, що Чесові доведеться довго виробляти у себе таку ходу, вчитися прямо тримати спину і дивитися зверхньо навіть на тих, хто вищий на зріст.

— Куди йти? — запитав Бенжі.

І вони рушили до садової хвіртки.

Роса випаровувалась, трава пахла вільгістю, поділ Янтарининої сукні намокнув і потяжчав. Намокли і матерчаті принцові черевики.

— Ми ще маємо час до заходу сонця, — сказала Янтарина. — Тоді випустять собак.

У Школі гарних манер щойно пролунав дзвінок, повідомляючи учням та ученицям про перерву. Коридори сповнилися шерехом шовкових спідниць і обережним стукотом підборів. Хлопчики галантно пропускали вперед дівчаток і несли їхні портфелі. А дівчатка робили реверанси й люб'язно всміхалися.

Ванда чекала на маму, яка викладала етикет і хореографію. І доки мамині підопічні вивчали складні па або кількість зубчиків у рибної виделки, Ванда читала казку, повільно і неохоче гортаючи сторінки. Казка так швидко закінчувалась, невблаганно наближалась до розв'язки…

Ванда зітхнула. Шкода, що принцеса не залишилася з Чесом. Вийшла б така чудова пара… Дівчина поглянула на себе в дзеркало. Волосся, звичайно, не золоте, а просто світляве, та все одно можна помріяти, ніби ти принцеса і два принци змагаються за право стати твоїм чоловіком.

З учительської вийшла мама, на ходу застібаючи пелерину.

— Усе, сьогодні уроків у мене більше немає, — сказала вона. — Дочитала?

— Дочитаю потім, — відповіла Ванда. — І без того мало залишилося.

— Розтягуєш задоволення? — засміялася мама. — У дитинстві я теж любила читати казки… Ми з Якобіною завжди читали казки разом… — Вона замовкла і зітхнула.

— Хто така Якобіна? — запитала Ванда.

Мама розгубилася, та обманювати не стала.

— Це моя сестра, — мовила вона сумно. — Ми були близькі, всього рік різниці. Разом гралися ляльками, робили одна одній зачіски, каталися на конях. А тоді вона щезла, і ми ніколи її більше не бачили.

— Її викрав чарівник? — запитала Ванда, обійнявши маму за талію.

— Не знаю, — зітхнула мама. — Навіть прабабця не знає.

Довколишній ліс золотився під ранковим сонцем. Блискуче листя чорних дерев тріпотіло на вітрі, чіпляючись маленькими голочками одне за одне. Доторкнешся до такої голочки — помреш, бо вона впустить у тебе отруйний сік. Так казав Чес, і Янтарина вірила.

Вона йшла, уважно дивлячись під ноги, щоб не втрапити в одну з численних пасток. Папороть шурхотіла, суниця набирала солодкості, бджоли поринали в пухнасті вінчики сон-трави й медунки. Пахло смолою, вологою травою, перестиглими ягодами. Червоні шапинки красноголовців і коричневі білих грибів визирали з-під опалого листя, заманюючи далі в глиб лісу.

Стежок було чимало, вели вони в болото, в колючі зарості ялівцю, у видолинки, заплетені хмелем і бузиною. Крижані струмки перегороджували дорогу, повалені дерева перекривали стежки, павутиння налипало на обличчя, гілля дерло й хапало за одяг.

Не звикла до прогулянок лісом, Янтарина швидко стомилась і безсило опустилась на землю. Бенжі, витриваліший, присів поруч із нею і співчутливо зазирнув у її зелені очі.

— Відпочиньте, принцесо, а я піду вперед і дізнаюсь дорогу, — мовив він.

— Не чіпайте золоте листя з чорних дерев! — застерегла Янтарина. — Воно отруйне.

— Зрозуміло, — мовив принц і пішов.

Янтарина чекала близько години, коли Бенжі повернувся. Він приніс їй пучок великих суниць та кілька диких яблук.

— Цей ліс усуціль розкреслено стежками, — повідомив принц. — Дивно. Кажуть, сюди зрідка хто наважиться заходити. А стежок сила-силенна. Але яка з них нам потрібна? Доведеться йти навмання.

Він допоміг Янтарині підвестися й поцілував їй руку. Янтарина запитально подивилась йому в обличчя. Принц видавався дуже задоволений.

— Я й не міг сподіватися, що моя мрія здійсниться так швидко, — сказав він, тримаючи принцесу за руку. — Недавно приїхав, а вже повертаюсь додому з дівчиною, яку кохаю. Я щасливий, Янтарино!

— Ви кохаєте мене? — спитала принцеса. — Але ж ми заледве знайомі.

— Я покохав вас, слухаючи розповіді купців і мандрівних музик. У далекому королівстві стоїть замок, оточений Глухою стіною, казали вони. В тому замку живе принцеса з золотим волоссям. Вона найкраща дівчина на землі, і щасливий буде той, чиєю дружиною вона стане. Я слухав їх і думав: вона має бути моєю! А коли я побачив вас, Янтарино, то зрозумів, що не поїду без вас. І доля до мене прихильна: ви самі прийшли і сказали, що йдете зі мною.

— Ви неправильно зрозуміли, принце, — сказала Янтарина. — Я іду з замку, проте не до вашої країни. За Глухою стіною наші дороги розійдуться.

— Але чому? — Бенжі сторопів. — Куди вам іще йти?

— Не знаю.

Принц мовчав. Дивився на Янтарину милуючись. Вітерець ворушив його чорні кучері, шовковисті й гарно пострижені: навіть не зачесані два дні, вони видавалися викладеними перукарем. Янтарина пригадала Чеса, його світляво-медове, завжди замервлене волосся, зелено-карі очі. Ластовиння й міцні білі зуби. Чес такий засмаглий, майже коричневий, а принц Бенжі світлошкірий, немов викупаний у молоці.

— Я подобаюсь вам, принцесо, — сказав Бенжі. — Не заперечуйте, я бачу. Але ви порівнюєте мене з кимось іншим.

— Він кохає мене, — сказала Янтарина.

— Ви розчулилися? — запитав принц. — Так?

Вона кивнула.

— Отже, ви не кохаєте його. Інакше залишились би з ним.

— Не все так просто, — мовила Янтарина.

— А що може бути складного в коханні? — запитав Бенжі. — Кохаєш людину — залишаєшся з нею. Не кохаєш — ідеш шукати того, кого покохаєш. Ви пішли, а отже, я маю шанс.

— Сонце вже високо, — сказала Янтарина. — Якщо нас спіймають, жодного шансу не залишиться. Треба йти.

Вони знову розпочали свій шлях вузькими й заплутаними стежками. Не раз зарості кропиви, величезні мурашники, непрохідні ялинники і багнисті галявини з яскраво-зеленою осокою змушували кинути одну стежку й перейти на іншу. Ліс ніби грався з ними, переставляючи, наче фігури на шаховій дошці. Бенжі подряпав руку. Янтарина порвала сукню і двічі провалилася в непомітні болотяні віконця. Опівдні, замурзані і змучені, вони вирішили зробити привал. Тепер уже й у принца не залишилося сил іти.

На сонячній конюшинній галявині під чорним деревом з золотим листям вони присіли в затінку. Пурхали метелики. Над конюшиною дзижчали бджоли і золотаві мушки. На круглій каменюці в центрі галявини грілась велика змія. Аромат нагрітої землі здіймався до неба, змушуючи очі стулитися. Дуже хотілося спати. Забувши про небезпеку, Янтарина притулилась до чорного стовбура. Він був теплий і наче живий. Бенжі сів поруч і широко позіхнув.

— Треба відпочити, — сказав він сонним голосом і заплющив очі.

Янтарина дивилась на його обличчя, спокійне і світле, з довгими віями й прямим породистим носом. Навіть спав принц гарно, не втрачаючи королівської гідності. Янтарина подумала, що він не такий уже й поганий, і теж заснула. Їй снилося, що чорне дерево випустило зі стовбура тонке золотаве коріння, яким уп'ялося в її шкіру. Дерево вирішило прорости в неї, щоб вона стала його частинкою і нікуди не йшла з теплої конюшинної галявини. Коріння гострими голочками проколювало шкіру і проникало в тіло. Це було не боляче, трохи лоскотно і навіть приємно. Янтарина щодалі глибше занурювалася в сон.

— Прокинься! Прокинься, чуєш?! — гукав хтось їй на вухо, ляскав по щоках.

Янтарина з величезними зусиллями розплющила очі. Над нею схилився Чес. Його зелено-карі очі збільшилися з переляку, і Янтарина здригнулась.

— Обережно, — мовив Чес. — Подивись. І не ворушися.

Вона, услід за його жестом, подивилася вниз — і закричала від огиди. Все її тіло було прошито маленькими прозорими трубочками, якими перекачувалося щось темно-червоне. Трубочки виходили з-під одягу, з-під шкіри і тяглись до дерева, ховаючи кінці в його темній корі. Такою ж сіткою було обгорнуто заснулого Бенжі.

— Що це, Чесе?! — закричала Янтарина, намагаючись вирватись, підвестися.

— Не сіпайся, — зашипів Чес. — Якщо різко встанеш, коріння відірветься, і ти стечеш кров'ю.

— Кров'ю?

— Не зрозуміла ще? Дерево висмоктує з тебе кров. Ви б уже не прокинулись, і до ранку тут лежали б два сухі метеликові кокони.

— Що ж робити? — запитала Янтарина, вперше відчуваючи сильний страх.

— Терпіти, — сказав він. — Зараз я їх обріжу. Буде боляче.

Але принцеса не відчувала болю і спокійно дивилась, як Чес один за одним відрубує тоненькі корінці, зав'язуючи вузликами обрубки. Невдовзі Янтарина змогла підвестися й побачити, як покалічені трубки ховаються в корі дерева. Паростки, що стирчали з Янтарининого тіла, ще деякий час кровили, а тоді засихали й відвалювались. Рубців на шкірі, на щастя, не залишалося, самі маленькі дірочки на сукні.

— Треба будити твого принца, — сказав Чес. — Скоро сонце зайде, і собак пустять по вашому сліду.

Бенжі виявив стриманість і не став кричати, побачивши, що дерево п'є з нього кров. Він стиснув зуби і тільки здригався, доки Чес відрізав ножем деревні трубки. Принц був звичайною людиною і відчував біль.

— Ваш одяг весь у крові, — сказав Чес, хитаючи головою. — Собаки зразу почують. Від запаху крові вони скаженіють. Треба йти.

Але Бенжі ледве тримався на ногах. Від болю і втрати крові він майже знепритомнів, але сказав:

— Ходімо, я готовий.

Чес поглянув на принца з цікавістю.

— Треба сховатися десь і перечекати ніч, — сказала Янтарина. — Він іти не зможе.

— Гаразд. Може, нам пощастить, — кинув Чес. — Підводьтеся. Це недалеко.

— Куди ми? — спитала Янтарина, підтримуючи Бенжі, який щораз більше на неї спирався і ледве пересував ногами.

— Побачиш, — мовив Чес, підтримуючи Бенжі з другого боку.

Вони йшли крізь густі чорничні зарості, серед папороті і моху, між високими старими соснами. Чорні дерева стояли через однакові проміжки, наче сторожа, що спостерігала за рухом подорожніх. Ті намагались не торкатися їхньої кори. Дерева відчували це і сипали донизу своїм колючим золотавим листям. Гострі пекучі уколи змушували охати Чеса і Бенжі, тільки Янтарина не відчувала болю.

Поступово вузька стежка перетворилась на широку зручну дорогу без глибоких калюж, розрослої ожини, корчів і повалених стовбурів. Чорні дерева пощезали, давши місце дубам і ясеням. Суничні галявини, родини білих грибів, острівці жовтого звіробою і зарості ліщини оточували дерев'яну хатинку. Біля криниці, на лавці, сиділа жінка.

— Вийшло! — зрадів Чес.

— Хто це? — прошепотіла Янтарина.

— Відьма Довколишнього лісу.

Повечерявши, вони поклали Бенжі на лежак у кімнатинці, що пахнула сухими грибами. Відьма напоїла принца відваром кропиви, що відновлює кров, і Бенжі одразу заснув. Чес вийшов на ґанок, щоб відьма могла поговорити з Янтариною.

— Ти дуже схожа на маму, — сказала відьма, пригладивши золотаве принцесине волосся. — Та доля твоя світліша. Візьми. Це мій подарунок.

Янтарина відкрила круглу глиняну скриньку і побачила три каблучки. Скляну, олив'яну і дерев'яну.

— Надягни їх, — сказала відьма. — Кожна каблучка виконує одне бажання. По тому можеш викинути їх або носити як прикраси.

— Будь-які бажання? — здивувалась Янтарина.

— Ні, — сказала відьма. — Дерев'яна каблучка перетворить зле на добре, чорне на біле. Скляна каблучка зробить прозорими чужі думки. Олив'яна виконає заповітну мрію іншої людини, не твою. Але думай гарненько, коли загадуватимеш, не витрачай чари на дрібниці.

— А чи можу я їх… подарувати?

— Ні. Каблучки чарівні лише на твоїй руці. В інших людей вони свою силу втратять.

— Дякую, — мовила Янтарина, приміряючи каблучки. — Вони якраз на мене.

— Чарівні каблучки завжди якраз, — усміхнулась відьма.

Залишивши гостей, відьма пішла — збирати в повню лікувальні трави та чарувати нові стежки. В її хаті було тепло і затишно. Бенжі спав, Чес сидів за столом і чистив свого ножа від засохлої крові та корінців. Янтарина думала про те, що ж їй вибрати: піти з Бенжі в його королівство чи залишитися вільною і продовжувати дорогу самотиною. Був іще третій варіант: повернутись до замку з Чесом, але про це Янтарина і думати не хотіла.

— Тільки не повір йому, — сказав Чес тихо. Він не дивився Янтарині в очі, усе чистив лезо шкуркою, але за його нервовими, занадто швидкими рухами було зрозуміло, що йому дуже важливо почути відповідь.

— Ти про Бенжі?

— Так. Він не кохає тебе.

— Звідки ти знаєш?

— Бачу. Ти для нього як скарб, який треба захопити і сховати. Чарівний подарунок. Гарна річ.

— Дозволь мені самій вирішувати, — сказала Янтарина. Вона відчувала, що Чес має рацію, але не хотіла того визнавати.

— Вирішуй. Але якщо ти підеш із ним, то не будеш вільна.

— Що ж мені вибрати? — задумливо проказала Янтарина.

— Вибери того, кого кохаєш, і залитися з ним. — Чес заховав ножа і вийшов, тихесенько причинивши двері.

Янтарина завагалася, проте вийшла-таки слідом. Чес сидів на лавці біля криниці. Ніч була темна, і Янтарина ледве вирізнила його постать.

Чого ти не йдеш спати? — сумно запитався Чес.

— Хочу поговорити з тобою.

— Про що нам розмовляти? Ти вже все вирішила.

— Ти сказав: залишися з тим, кого кохаєш. А чому ти не можеш зробити так само? Чому хочеш розстатися зі мною? — запитала Янтарина.

— Тому що мені потрібна влада. Я хочу бути королем, — твердо відповів Чес.

— А я не хочу бути королевою.

— Бачиш, ми повернулися до того, з чого почали.

— Я не можу з тобою залишитись, а ти не можеш зі мною піти, — сумно мовила Янтарина. — Чи означає це, що ми не кохаємо одне одного?

Чес повернувся до неї:

— Я не знаю.

Місяць ледь білів крізь серпанок чорних хмаринок. Тривожно і швидко летіло високе небо. В ліщині тьохкали солов'ї. Пахли нічні фіалки, білими зірочками розсипані під хатніми вікнами. Земля втрачала тепло, накопичене упродовж дня, Янтарина стала мерзнути, і Чес повів її до тепла відьминої хати. Спати вони не могли, відчуваючи незрозумілу провину одне перед одним. Чес налив гарячого чаю, витяг зі скрині початий пиріг.

— Їж, — сказав він. — Завтра треба буде йти весь день.

— Не хочу, — стомлено мовила Янтарина. — Я нічого не хочу.

Чес поглянув на неї, вона відвела очі. Обоє зітхнули. Бенжі тихо спав, вогонь догорав, вибризкуючи подеколи яскраві спалахи.

— Ти так ніколи ні з ким не залишишся, — сказав Чес. — Підозрюватимеш кожного, ніби він хоче лише скористатися твоїм даром. Стати завдяки тобі безсмертним.

— Про тебе я так не думаю, — заперечила Янтарина.

— Думаєш, — Чес похитав головою. — Ти боїшся замку, вважаєш, що він знову стане твоєю в'язницею. Як став в'язницею для твоєї мами.

— Якби я вміла чарувати, — зітхнула Янтарина. — Якби я могла зруйнувати замкові стіни…

— Твоя мама назавжди залишиться там.

— Знаю.

Вони мовчки пили духмяний трав'яний чай.

Потім Янтарина заснула, поклавши голову на стіл. Прокинулась вона на світанку від легенького доторку.

— Чесе?

Але його в кімнаті не було, а Бенжі спав. Янтарина вийшла з хатинки й озирнулась. Чес неподалік кидав ножа в старе дупляве дерево.

«Кому на сьогодні подарувати безсмертя? — сумно подумала Янтарина. — Чес навмисно пішов, щоб першим мене побачив Бенжі? Він що, хоче померти? Чи хоче, щоб Бенжі вижив?»

Умившись і зачесавшись, Янтарина підійшла до Чеса.

— Він прокинувся? — спитав Чес не обертаючись.

— Спить.

— Іди, я не хочу на тебе дивитись.

Ніж полетів і встромився в тонку гілку, обрубавши її. Декілька крапель роси впало з дерева, здригнулося листя. Янтарина взяла Чеса за руку і змусила його повернутись.

— Коли вже я вмію це робити, я хочу подарувати безсмертя тобі.

— А я не хочу твоїх подарунків! — сердито кинув Чес і пішов по ніж, висмикнувши в неї свою руку. — Мені це не потрібно! Зрозумій! Я не хочу жити вічно!

— Тоді…

— Що? — Він повернувся.

— Позбав мене цього дару.

Чес декілька секунд стояв мовчки, наче не розуміючи. Тоді сумно похитав головою. Сховав ножа й пішов до хати. Там на ґанку вже потягувався заспаний Бенжі. Виглядав він добре: відьмині відвари допомогли.

— Доброго ранку! — гукнув він. — Гуляли перед сніданком?

— А ти його приготував? — запитав Чес.

— Я? — Принц засміявся. — На це є слуги.

— Тоді сьогодні ти залишишся голодний, — сказав Чес і пішов у хату, штовхнувши Бенжі плечем.

Бенжі подивився йому вслід, тоді на Янтарину і з розумінням усміхнувся:

— Посварились?

Янтарина зітхнула.

— Чому ти не прийшла вчора до прабабці? — запитав Котик.

Він сидів у Вандиній кімнаті й гортав альбом з її вишивками. Ванда відірвала погляд від книжки.

— Читала.

— Ти й досі не закінчила? — здивовано запитався він. — Книжка не така вже й велика.

— Я навмисно читаю повільно, — зізналась Ванда. — Там уже мало залишилось. Герої дійдуть до Глухої стіни, і принцесі доведеться вибрати одного з наречених. От і все.

— Невже так цікаво?

— Дуже!

Потім Ванда пішла на кухню готувати какао. Коли вона повернулась, Котик читав книжку.

— Хто з хлопців тобі більше до вподоби? — спитався він.

— Чес, — зізналась Ванда. — Він хороший і добрий. А принца я підозрюю.

— Я дійшов поки що до відьми й каблучок. Пізніше дочитаю. І справді цікаво.

— Еге ж? — зраділа Ванда. — І знаєш, що я помітила? Принцеса на малюнках дуже схожа на дівчинку з твоєї світлини.

— Так, — кивнув Котик.

— Може, це з неї малювали?

— Ти що? Книжка старовинна. А ми ж тепер знаємо, що дівчинка ця не старша за твою маму. Отже, казка не про неї.

Собачий гавкіт наростав.

— Чесе, вони нас наздоженуть? — злякано спитала Янтарина.

— Так, — крізь зуби процідив Чес, прискорюючи крок.

Вони майже бігли, перечіплюючись через грудки і сплутане гудиння ожини. Чорні дерева сипали золотим листям і щораз густіше зсували гілля, ховаючи останнє денне світло. Сонце сідало, і собаки взяли слід. Янтарина піднімала довгу сукню, щоб та не заважала бігти. А Бенжі хапався за бік, кривлячись від болю й задихаючись. Він не звик бігати, а тим паче тікати.

— Я… більше… не… можу!.. — простогнав він, падаючи на коліна в жорстку траву. — Я помираю…

— Вставай! — крикнув Чес і шарпонув його вгору, змусивши підвестися.

— Це безглуздо… — задихаючись, мовив принц. — Нам не втекти…

— Може, заліземо на дерева? — спитала Янтарина.

— Це порятунок, якщо собаки самі. І пастка, коли з ними біжать люди.

— Але що тоді робити? — заплакав Бенжі.

Янтарина подивилась на нього з подивом, Чес, як на диво, з розумінням.

— Я не хочу помирати! Вам добре, ви безсмертні!

— Що? — здивувався Чес.

— Так, я знаю. Вранці ви були разом, отже, ти не помреш. А я… — Він знову заплакав.

Собачий гавкіт долинув несподівано близько, ззаду і спереду.

— Вони нас оточили… — сказав Чес.

Бенжі мовчки опустився на землю, ним трусило. Чес і Янтарина стояли, дивлячись одне на одного.

Вдалині з'явився перший пес, і Чес кинув у нього ножа, та Янтарина схопила його за руку. Ніж полетів у бузинові кущі, не завдавши собаці шкоди.

— Чесе, — хутко спитала Янтарина, — а звичайні, добрі собаки бувають білі?

— Бувають, — сказав він, озираючись.

І раптом чорні пси стали білосніжні. Вони кинулись до Чеса, Бенжі, Янтарини… і стали бурхливо леститися, намагаючись лизнути в обличчя.

— Що з ними? — крикнув Чес, відбиваючись.

— Я знаю… Це вона зробила, — сказав Бенжі, показуючи на Янтарину. — Вона ж відьма!

Собаки крутились біля ніг, жваво метляючи хвостами. Янтарина гладила їхнє довге біле хутро, а Чес пішов по ніж.

Аж раптом на галявину, обережно ведучи коней поміж грудками і ямами, вийшли люди. Король і четверо його слуг. Бенжі мимоволі взяв Янтарину за руку. Вони стояли й дивились, як погоня оточує їх.

— Що ви зробили з моїми собаками? — розпачливо заволав псар.

А король підійшов до Янтарини і схопив її за руку.

— То ти все-таки з ним. А я вже був на Чеса подумав.

Слуги схопили Бенжі й чекали королівського наказу.

— Хлопчиська вбити. А ти повернешся до замку, золотце, — сказав король, щасливими очима дивлячись на Янтарину. Він сильно схуд за ці два дні. Шкіра стала зеленавою, а з рота виривався гнилий мертвий запах. — Мені мало вже залишалося. Але тепер ти вилікуєш мене. До світанку я протримаюсь.

— Недовго мені тебе ще лікувати, — сказала Янтарина. — Ти дарма витрачав сили. Я більше не безсмертна.

— Що? Як це? — сердито спитав король. А тоді зрозумів і заволав з розпачу: — Брешеш! Брешеш, люте дівчисько! Ти не могла так учинити зі мною!

— До чого тут ти? — спокійно мовила Янтарина. — Я покохала принца, і він покохав мене. Ми стали коханцями, бо…

Король дав їй ляпаса.

— Дівуля! Шльондра! — волав він, бризкаючи слиною. — Оглянь її! — наказав лікареві. — І якщо вона сказала правду, вбий її!

Льодяні лікареві руки доторкнулися, змусивши Янтарину здригнутися з відрази. Аж раптом щось просвистіло в повітрі і м'яко ввійшло в шию короля. Він витріщив очі, булькнув кров'ю і впав мертвий.

Слуги застигли, не знаючи, що робити.

З бузинових кущів вийшов Чес.

— Відпустіть полонених, — сказав він тихо. — Це наказую вам я, ваш новий король.

Миттю Янтарина і Бенжі отримали свободу. Чес витягнув ножа й витер його об одяг короля.

— Повертайтесь до замку, — наказав він.

Слуги вклонились і мовчки поїхали, повантаживши мертвого короля на зляканого коня.

«Вони не здивувалися і скорились одразу, — подумала Янтарина. — Отже, берегли разом з королем його таємницю».

— Погоні більше не буде, — мовив Чес. — Ви можете спокійно йти до Глухої стіни, я надішлю гінця з наказом випустити вас.

— Чесе…

— Я повертаюсь до замку, — сказав він. — Тепер я король, у мене безліч справ.

— Я відійду ненадовго, — похмуро мовив Бенжі, здогадавшись залишити їх на самоті.

— Янтарино, повертаймося до замку…

— Чесе, ходімо зі мною…

Вони проказали це і замовкли, розгубившись.

— Але ж я… — мовив Чес, і голос його незвично тремтів, а зелено-карі очі підступно блищали.

— І я… — сказала Янтарина.

Вона не плакала: не вміла, так само, як не відчувала болю. Обійняла Чеса, наче вирішила нікуди не відпускати. Він обережно тримав її за талію, вдихаючи квітковий запах золотавого волосся, ховаючи в ньому свої непрохані сльози і несказані слова.

— Невже не можна інакше? — Янтарина подивилася в Чесові очі, помітивши мокрі сліди на його щоках.

Він похитав головою.

— Хоча б до стіни… — мовила Янтарина.

— Ні, — сказав Чес. — Мені й без того тяжко. Взяв би і силоміць повів тебе назад.

Він не поцілував її, лише дивився довго-довго, наче малював у пам'яті портрет. Тоді різко повернувся і пішов не озираючись.

Коли Бенжі повернувся на галявину, Янтарина сиділа в траві і мовчки дивилася поперед себе. Метелики сідали їй на плечі, західне сонце грало з золотом волосся, вітерець погойдував сукню. Бенжі придивився, але не побачив сліз на принцесиному обличчі.

«От і добре, — подумав він. — Вона не кохає Чеса».

— Вам допомогти, принцесо? — запитав Бенжі.

Янтарина покірливо сперлася на його руку й підвелась, але не промовила жодного слова. Вона мовчала й дорогою, не реагуючи на слова Бенжі про погоду, втому і те, як сильно хочеться їсти. Тільки забирала руками волосся з чола й дивилася під ноги.

Розпускалися проти ночі білі кетяги вечірниці, запалювалися в траві духмяні нічні свічки. Від прихованих лісових озер віяло вільгістю й холодом. Миготіли в жовтому місячному світлі кажани. Кричала сова. Чорні дерева спали, згорнувши золоте листя рурочками. Трава сплутувала ноги, заважала йти.

Бенжі зіщулився.

— Принцесо, у вас нема часом кресала?

— Немає. А ви вмієте розкладати вогонь? — запитала Янтарина.

— Ні, — зітхнув він. — Я дуже змерз. Уночі в лісі так холодно…

— Так, — погодилась Янтарина.

Вона зараз нічого не відчувала, весь час роздумуючи, чи правильно вчинила. Вона не захотіла повернутися, але ж і Чес не захотів піти… Чому саме вона мусила поступитись? Янтарина зітхнула. Невже вони не кохали одне одного, коли так спокійно розійшлися назавжди?

— …якийсь вогник, — лепетав Бенжі радісно. — Принцесо, ви мене чуєте?

— Га?

— Там, за деревами, я помітив вогник! Може, там люди!

Янтарина знизала плечима. Звичайно, Бенжі має думати про те, щоб не захворіти і не померти від застуди. Тому вона покірливо пішла за ним на вогонь.

Вони вийшли до напівзруйнованої хатинки з трьома цілими стінами й дахом. Всередині палало вогнище, поширюючи довкола ніжне, ласкаве тепло… Бенжі кинувся гріти руки, знайшов якусь ковдру й загорнувся. Тоді зніяковів, зняв її і запропонував Янтарині.

— Дякую, імені не холодно, — сказала вона.

Сіла біля вогню, поворушила коцюбою дрова. Янтарина завжди любила дивитися на вогонь, милуватися постійною зміною золотавого гарячого візерунка, танком маленьких палючих клаптиків.

Їм і на думку не спало подумати, хто ж розпалив багаття в пустельному Довколишньому лісі і куди пішов цей хтось від рятівного тепла й світла. Бенжі знайшов казанок з вином і тепер кип'ятив його, жалкуючи, що немає до нього прянощів і цукру.

Аж раптом щось грюкнуло, і Бенжі скочив на ноги, напружено вдивляючись у темряву.

— Подивися, Білянко, у нас гості, — пролунав тихий голос, і страшна чорна тінь накрила Бенжі і Янтарину.

Принц вистромив наперед коцюбу і войовниче прокричав:

— Не підходь! Уб'ю!

Янтарина спокійно (що могло статися з безсмертною?) дивилася на людину, що виходила з темряви. Чорний плащ з капюшоном, худе сумне обличчя, а на руках якась біла тваринка.

Людина присіла біля вогнища, не зважаючи на Бенжі. Побачила казанок і похитала головою.

— Не дочекались мене і пили б пусте вино.

Незнайомець зробив невловний рух пальцями, і в повітрі звабливо запахло корицею, мускатним горіхом, гвоздикою, лимоном… Бенжі перелякався ще дужче.

— Хто ви? — запитав принц, не опускаючи коцюби й не наближаючись.

— Я? — Чоловік дозволив тваринці зіскочити на землю, і та зразу побігла до Янтарини на руки. — Я Чорний Мандрівник. Чи знаєш ти це ім'я?

Бенжі похитав головою, зате Янтарина здригнулася, наполохавши тваринку.

— Розмови залишимо на ніч, — сказав чарівник і простягнув їм круглі свіжі хлібці. — Їжте.

Повечерявши й випивши гарячого вина, розімлілий Бенжі відразу захотів спати. Загорнувшись у ковдру, він уклався на оберемок свіжих гіллячок у кутку і деякий час намагався підтримувати розмову, та швидко заснув.

— Що це за тваринка? — запитала Янтарина, погладжуючи біле хутерце.

— Ти не знаєш? — здивувався Чорний Мандрівник. — Це ж кицька…

— Кицька? — зраділа Янтарина. — Кицька, яка все вирішує сама?

— Так, — відповів чарівник. — А як же так вийшло, що в замку не залишилося котів?

— Там були злі чорні пси, — сказала принцеса. — Але я перетворила їх на добрих білих собак. Більше вони нікого не вб'ють.

— Перетворила? — Чарівник увесь напружився. — Покажи свої руки, дівчинко!

— Відьма Довколишнього лісу подарувала мені каблучки, — мовила Янтарина. — І сказала, що чарівними вони залишаються тільки на моїй руці. Я б віддала їх тобі, але це марна річ…

— Отже, не судилося, — безнадійно мовив чарівник. — Я сподівався з допомогою цих каблучок позбутися закляття. Ти ж знаєш, що я не можу ніде затриматися довше, ніж на добу. Зараз я тут, завтра на світанку буду вже далеко…

— Ти викрав мою маму і продав її королю, — сказала Янтарина.

— Тільки заради свого порятунку, — спробував пояснити він. — Так, я розумію, що це не виправдання — врятуватися за таку ціну…

— А по-іншому можна зняти закляття? — запитала Янтарина, дослухаючись, як муркоче біла кицька на руках.

— Тільки якщо хто-небудь захоче, щоб я мешкав у нього вдома… — посміхнувся чарівник.

— Я б з радістю, та не маю дому, — сказала Янтарина.

— Ти можеш піти з принцом і мешкати в палаці.

— Я боюся знову опинитися за ґратами. Бенжі знає про мій дар. А раптом і він зробить мене своєю полонянкою?

— Тоді будь як кицька. Вибери сама свою долю.

— Але ж кицьки часом приходять жити до людей, — відказала Янтарина.

— Так, проте вони можуть і піти, якщо їм не сподобається, — заперечив чарівник. — Тебе ж Бенжі навряд чи відпустить…

— Що ж мені робити? — запитала принцеса. — Мені страшно самій іти не знати куди. І страшно було залишитися з Чесом. І страшно повірити Бенжі. Я ніколи так багато не вирішувала… Я стомилася…

— Ти маєш чарівні каблучки, — підказав Чорний Мандрівник.

«Дерев'яна каблучка перетворить зле на добре, чорне на біле. Скляна каблучка зробить прозорими чужі думки. Олив'яна виконає заповітну мрію іншої людини, не твою. Але думай гарненько, коли загадуватимеш, не витрачай чари на дрібниці», — згадала відьмині слова.

— Я можу прочитати думки принца, — сказала Янтарина. — Але чи це не дрібниця?

— Думай, дівчинко, думай, — поспіхом відповів чарівник. — Я знаю відповідь, але ти мусиш знайти її сама. Учися творити власну долю. — І зник.

«Якщо я пошкодую каблучку і Бенжі мене обманить, тоді каблучка мені вже не допоможе, — подумала Янтарина. — Але якщо він насправді кохає мене, а я використаю чари дарма»…

Янтарина дивилася на каблучки. Дерев'яна темніла на вказівному пальці, олив'яна жовтіла на середньому, а скляна виблискувала, відбиваючи вогонь, на безіменному.

— Хочу дізнатися, що про мене думає Бенжі, — наважилась Янтарина.

Зараз же в її голові пролунав голос принца: «Янтарина така вродлива… Я насправді її кохаю… Мені всі заздритимуть… Треба підготувати кімнату, в якій ми мешкатимемо… На вікна поставити ґрати… А у двері врізати потаємний замок, щоб слуги не ввійшли і не завадили мені першому бачити її на світанку…»

Янтарина стрепенулась. Якби вона була звичайною людиною, то заплакала б.

Чарівник одразу з'явився поруч.

— Ну, що ж, твоє рішення виявилося правильним. Молодчина.

— Мені треба йти, — сказала Янтарина. — Просто зараз, доки він не прокинувся. Я боюся, щоб він не повів мене у своє королівство силоміць.

— Куди ти підеш?

— Не знаю. Я зрозуміла: всі люди, дізнавшись про мій дар, поводитимуться так само, як принц. Занадто велика спокуса — стати безсмертним, нічого не даючи взамін. Я боюся, що ніхто ніколи мене не покохає…

— А ти не розкривай свою таємницю до весілля, — порадив чарівник.

— Ні, так буде нечесно, — мовила Янтарина. — Адже я чекаю на справжнє кохання. Яке зможе витримати таке випробування.

— Ну, що ж, ти безсмертна — маєш багато часу на пошуки, — усміхнувся чарівник. — А скажи мені, які чари має олив'яна каблучка?

— Виконує заповітну мрію іншої людини. — Янтарина зітхнула. — Дивні вони, чарівні каблучки. Послухай, може, мені виконати твоє бажання? Закляття щезне…

Мандрівник нічого не відповів, лише очі його заблищали. Він трохи помовчав, ніби сперечаючися сам з собою, а тоді сказав:

— Розумію, ти хочеш віддячити мені за гостинність. Ти добра дівчинка, каблучки недарма дісталися саме тобі. Але я не можу прийняти твій подарунок.

— Ти відмовляєшся? — Янтарина не могла повірити.

— Згадай про людину, якій більше, ніж мені, потрібна твоя допомога, — сказав чарівник.

— Мама… — прошепотіла Янтарина.

Киця в неї на руках прокинулась і поглянула на принцесу розумними зеленими очима.

— Нехай здійсниться заповітна мрія моєї мами! — урочисто проказала Янтарина.

І… щезла.

Ванда здивовано перегорнула сторінки. Порожньо… Історія обірвалась на найцікавішому епізоді. Куди поділась Янтарина? Хто зніме закляття з чарівника? Яка заповітна мрія була в королеви? Останні сторінки старовинної книжки були жовті й чисті, наче казкареві ураз набридло складати цю розповідь, він закинув книжку під ліжко і пішов до кав'ярні випити кухлик капучино.

На вулиці був пізній вечір, в усіх домівках уже лягали спати. За вікном на небі мигтіли зорі, вітер обвивався довкруж яблуневого гілля, ставало щодалі тихіше і спокійніше. Загорялися в траві світлячки, розкривала пелюстки сріблисто-біла лунарія. Ванда зітхнула, поклала книжку в секретер. Така дивовижна історія, такі чудові герої, і ось: вона ніколи не довідається, що ж трапилося з золотокосою принцесою.

Згадуючи казку, вона перевдяглася, почистила зуби і вже збиралась лягти, як раптом у двері коротко і наче нерішуче подзвонили. Ванда здригнулася. Хто б це міг бути так пізно?

Сходами загупотіли Вікторові капці, грюкнули двері батьківської спальні. Ванда дослухалася до кроків і стишених голосів, і тривожне передчуття зростало в душі.

— Вандо! Вероніко! — пролунав тремтячий мамин голос. — Спускайтеся швидше!

— Вандо! — До кімнати зазирнула заспана Вероніка. — До нас гості приїхали!

— Вночі? — спитала Ванда, та сестра вже щезла.

Дівчинка поспіхом одягла сукню, яку щойно скинула, пригладила волосся. І, чуючи, як гупає серце, стала спускатися сходами, намагаючись зазирнути через поруччя, хто ж у вітальні. І здається, хтось плаче?

Тато схвильовано розмовляв з кимось по телефону. Обличчя в нього було ошелешене. Мимо пробіг Віктор з валер'янкою і склянкою води.

— Постав чайник на вогонь, — наказав він мимохідь. — І скажи Вероніці, нехай приготує кімнату для гостей.

Не в змозі більше чекати, останні сходинки Ванда подолала у два стрибки. І завмерла, трохи налякано. На дивані біля каміна плакали обійнявшись мама і якась жінка, дуже схожа на маму, тільки молодша. А в дверях, розгублено роззираючись, з білою кицькою на руках, стояла принцеса Янтарина. У довгій, пом'ятій сукні, з розкуйовдженим волоссям, вона все одно виглядала казково й прекрасно. Тільки дивилася, не розуміючи, де вона знаходиться.

Ванда несміливо підійшла до неї і простягла руку.

— Привіт, Янтарино.

— Ти мене знаєш? — здивувалась принцеса.

— Я твоя сестра, — щасливо усміхаючись, сказала Ванда.

Усю ніч у вікнах будинку на горбку горіло світло. Виринаючи подеколи зі свого зачаровано-щасливого стану, Ванда встигала подумати, наприклад, про те, що якби хтось зараз зазирнув у її вікно, то неодмінно позаздрив би…

«Монетка з торта не обманула, виконавши моє бажання. І Котикове бажання, і бабусине. Виявляється, усі ми мріяли про одне й те саме», — здивовано подумала Ванда і знову пірнула в теплий радісний світ — світ, у якому тепер вона має сестру…

Янтарина не могла повірити в те, що трапилося. Тільки біла кицька і три каблучки на руці нагадували, що зовсім нещодавно вона була принцесою в казковій країні.

— Ти жила в казці, — мовила Ванда, дивлячись на сестру захоплено і трохи заздрісно. — А я цю казку читала! Мені було так цікаво!

— А ти б помінялася зі мною місцями? — спитала Янтарина.

Ванда подумала і ніяково похитала головою. Чес, безперечно, дуже милий, але проміняти на нього маму з татом, бабусю і прабабцю, домашній затишок, струмок з фореллю і все ляльково-квіткове життя? Ні, вона краще читатиме казки, а не житиме в них. Адже що цікавіша казка, то важче доводиться головним героям.

— Стільки всього трапилося… — сказала Янтарина. — Я й досі не вірю.

Вандина мама не відходила від Якобіни, вони зачинилися в маминій кімнаті і розмовляли, розмовляли… А Ванда так само не полишала Янтарину. Вона показала сестрі свої сукні, капелюшки, сумочки, колекцію намистинок і альбом з вишивками, свій шкільний щоденник і книжкову, повну казок шафу. Книжка зі срібним замочком виявилася незнайома Янтарині. Розгорнувши сторінку з портретом Чеса, сестри дружно зітхнули. Перезирнулися, і Янтарина невесело усміхнулась, а Ванда опустила очі. Вона зрозуміла, що сестра навряд чи гратиметься з нею в схованки і майструватиме кульбабиних ляльок: вона старша і серйозніша, хоча й не схожа на легковажну модницю Вероніку.

«Щоб товаришувати з Янтариною, доведеться подорослішати», — подумала Ванда.

Увечері вся родина зібралась у прабабці. З кухні долинав чарівний аромат качки, запеченої з мандаринами. У вітальні пахкотіли булочки з корицею, бісквітні тортики, тістечка і шоколадні цукерки. Тато приніс величезні трояндові букети і розставляв їх по антикварних вазах. Вероніка невдоволено спостерігала за білою кицькою та рудим кошеням: як би вони, граючись, не зачепили кігтиками її нові дорогі панчохи. Віктор протирав келихи на шампанське і весь час поглядав на Янтарину. Він вирішив завтра ж написати її портрет і назвати його «Принцеса з золотим волоссям». Притому Віктор казок не читав, просто він був художник і часом угадував дуже точно.

Янтарина, у новій білій сукні, сиділа біля каміна й дивилась у вогонь. На шиї золотаво виблискував бурштин, наче підказуючи, що поруч скарб. Вона пригадувала Чеса, його усмішку, зеленаво-карі очі, медове волосся. Запитувала себе, хто ж із них помилився, і не знаходила відповіді.

Біля вікна стояв Котик і зачаровано дивився на Янтарину. Чи то складав вірш, чи то просто милувався. А Ванда, розкладаючи тарілки й виделки з ножами, увесь час кидала короткі погляди на Котика. Вона зрозуміла, що тепер уся його увага буде безроздільно належати сестрі, і ще не знала, чи радіти цьому, чи засмучуватись. Адже вони просто товаришували… хіба ні? Як багато питань і думок з'явилося в неї, коли здійснилася мрія. Може, це і називається — дорослішати?

Пізніше за всіх прийшли, нарешті наговорившись, Вандина мама і Якобіна. Вони вбралися у схожі сукенки, блакитну й бірюзову, і однаково зачесали волосся. Побачивши молодшу доньку, бабуся заплакала. А прабабця лише загадково усміхалася, ніби все наперед знала. Коли всі вже зібралися сідати до столу, вона сказала:

— По-моєму, когось не вистачає…

Янтарина перезирнулася зі своєю мамою, та усміхнулася й кивнула.

— Коли ми тепер маємо домівку, — мовила Янтарина тихо, — то нам би хотілося бачити тут одну людину…

Віктор перебирав у кошику цукерки, вишукуючи улюблені трюфелі, коли це у двері постукали старовинним молоточком, що висів для краси. Хлопчик відчинив двері й завмер: на порозі стояв високий чоловік у чорному плащі з капюшоном. Він ретельно витер ноги і зайшов, подивовано роззираючись.

— Ви до кого? — запитав Віктор.

— А Янтарина вдома? — не менш подивовано запитав чоловік.

— Так.

— То я до неї.

Де ти, Люко?

Мій ліс був красивий і потайливий, хитрий (ще та пташка!). В його встелених лишайником нетрях височіли величезні мурашники, пробивалися з-під торішнього листя різноколірні парасольки грибів, червоніли в тінистих закутках отруйні ягоди конвалії. Я дуже любив мій ліс. Саме цей — інших я не знав. Любив сидіти уночі на ґаночку лісової хатинки і дивитись, як тремтять зорі. Любив, обліплений павутинням, продиратись крізь бурелом і вишукувати рідкісні кадри для своєї, вже майже готової книжки. Додати світлини сірої сови, назвати «Мешканці заповідника» — і можна видавати.

Та поки що мій ліс не вважався навіть заказником. У ньому палили траву, вирубували дерева, ставили капкани. Давно вже пропав останній лісник — охочих на його місце не знайшлося.

Чотири роки тому в порожній лісовій хатинці оселивсь я. Все, що мені потрібно було, — тиша й усамітнення. З браконьєрами я не злигався, а вони чомусь жодного разу не знаходили мою хатинку. Певно, лісу подобалося, що я в ньому живу, і він оберігав мене.

Двічі на рік я возив у місто прохання про створення заповідника — і, як завжди, отримував відмову. В Лісовій службі працювали дуже практичні люди. Слову «користування» вони віддавали перевагу над словом «охорона» і всьому живому давали мертві імена. Єнота називали цінною хутряною породою, перепілку — об'єктом спортивного полювання, діброву — відновлюваним деревним ресурсом. В їхніх байдужих очах читалося: «Тобі що, більше за всіх треба?» Тому протягом розмови я переважно роздивлявся краватки.

Нічого не змінилося й цього разу. Голі стіни, пилюка, змиршавіла папороть у горщиках. Мою папку байдуже розгорнули, недбало переглянули світлини й таблиці.

— Типова екосистема. Не бачу підстав для створення заповідника, — пробурчала бордова краватка з химерною шпилькою.

— А що це ви пишете? «Вірогідно, гніздиться сіра сова». В науці, шановний, не вірогідність має значення, а факти! Це ж які кошти з бюджету — і на захист вірогідності? — обурилась брудно-коричнева краватка.

І мою заяву навіть не стали реєструвати.

«Черстві люди, ви бачите в природі тільки сировину!» — так хотілося сказати, але я мовчав.

— Як ви можете бути такими сухарями?! Адже ліс живий, у нього є душа! — зі сльозами в голосі вигукнув хтось.

Я здивовано звів очі. Дівчина. Бліда шкіра, що скучила за сонцем, тьмаве волосся. Що вона знає про мій ліс? Як може зрозуміти його?

— Не виходьте за межі пристойності, любко, — гарикнули на неї краватки. — Ваше діло — каву варити. А вирішувати справи державної ваги лишіть розумним людям.

Зашарівшись, дівчина вибігла геть. Пішов і я, зважуючи, чи зберуся на силі восени знову приїхати сюди і знову принижуватись, випрошуючи для лісу ласку, належну йому по праву. Що було б з нами без лісу? Чи були б ми? Та Лісова служба про це не хотіла й думати.

З міста я повернувся під вечір. Шарлахові дуби, граби з тонкими стовбурами глузливо поглядали на пильовик та портфель, кинуті при дорозі. Я гладив шерехату кору, вдихав теплий запах золотавого звіробою, острівцями розкиданого по галявині. Допоможи мені, лісе! В тобі стільки стародавніх чарів, невже ти не покажеш мені бодай одне гніздо сірої сови? Станеш заповідником — і припиняться вирубки, рись і ведмідь зможуть спокійно вирощувати дитинчат, куросліп розкриє жовті китиці… Дурненький лісе, нащо приховуєш від мене свої таємниці?

Щось стукнуло по шапці. Торішній жолудь, поїдений довгоносиком. І що означає цей безцінний подарунок? Згоду чи зневагу? Я втер сльози і, не роззираючись, почвалав додому.

А за два дні в сторожку постукала та сама дівчина з Лісової служби. Як вона знайшла мою загублену хатинку? Невже ліс показав дорогу?

— Ви забули папку зі світлинами.

Та ми обоє розуміли, що це лише привід.

Запрошення погостювати вона сприйняла як належне, я не здивувався її сумці з речами. Усе просто: тим, хто любить ліс, місце в лісі…

Так у моєму житті з'явилась Люка. Крісло-гойдалка на ґаночку припало їй до душі, як і каша, що пахла димком, і кажанячий шурхіт під дахом, і нагромаджені на підлозі книжки, якими лісник розпалював піч. Я як хазяїн знайомив дівчину з маленькими таємницями мого затишного, шурхотливого, різнокольорового світу. Дзявкання лисиці, пухнасті стеблини сон-трави, рожевуваті, в крапочку цвіркунячі яйця, мідянка, що гріється на каменюці, — ліс скидався на ілюстровану енциклопедію, в якій ніколи не закінчуються сторінки…

Полетів пилок зі злаків, над медоносами загуділи бджоли, — минуло літо, і Люка розцвіла. Вона, як тендітна рослинка, тяглась до сонечка й кращала. Відживлене дощовою водою і кропивним відваром волосся виявилося світлявим, наче плями на шкурі оленяти. Зазеленіли очі, наче молоде вербове листя, а шкіра взялася рівною засмагою. Якось я не стримався й поцілував дівчину. Вона усміхнулась, пригорнулася, плющем обвилася довкруг мене. Ані скутості, ані страху не знайшов я у ній, тільки гідне подиву вміння заглиблюватися у свої відчуття.

Я не знав, чи чесно чиню, проте інакше не міг: мене нестримно тягло до Люки. Кохав її? Радше милувався, наче люцерновою духмяною галявинкою чи веселкою, що вигравала в небі. Коли поночіло, ми запалювали на ґаночку лампу, я закутував Люку ковдрою, заварював чай, і ми розмовляли. Вірніше, я розповідав: про ліс, завжди про ліс, а Люка слухала, тримаючи обома руками кухлика, й задумливо всміхалась. У таку мить вона була нереально чарівна, ніби лісовий привид, що зайшов на вогник. Ось-ось вона доп'є чай — і розтане, наче постать, виліплена зі снігу.

Чесно кажучи, я боявся, що Люка щезне так само раптово, як і з'явилася. Та поки що вона зоставалася поруч. Я і ліс — ось усе, чим вона жила. Кого з нас Люка любила більше? Я ревниво спостерігав, як вона цілувала, не зриваючи, зозулині черевички чи обнімала попелясто-зеленавий блискучий стовбур осики.

Ліс також ревнував. Стягував з мене шапку пружною гілкою, а згодом, засоромившись, повертав. Ховав на дорозі закинуту вовчу яму, та останньої миті стромляв у руки міцне ялинове коріння. Виводив обманною стежиною на болото і зараз же попереджав травою-біловусом. Коротше кажучи, не знав, що зі мною робити.

Ліс вагався, це було зрозуміло. Вдень простилав килими з зозулиного льону, розсипав пригорщі сонячних зайчиків, обгортав пряними пахощами чебрецю та часникових грибів. Та коли вечоріло, тіні підкрадалися ближче, лоскотали тонкими вусами, застрибували на коліна. Крізь стіни проростали візерунчасті паростки темряви, хвощ викидав біля ґаночка нові стріли, вітер жбурляв у вікно зірваний кимось дрібний люцерновий цвіт. Уранці на ґаночку я знаходив грудки землі й руду торішню хвою, а двері, замкнені на засув, виявлялись напіввідчинені. Мені ставало моторошно. Схоже, ліс щось задумав.

Літні дні збігали, наче білі чупринки кульбабиного насіння. Рукопис пилюжився незавершений: не вистачало світлин сірої сови. Можливо, щоночі вона нечутно пролітала над сторожкою, доки ми спали. А можливо, її взагалі не було. Адже вчені вважали її вимерлою і вже давно занесли до чорної книги.

У мене закінчувалися кошти. А до листопада треба перебратися в місто. Один я зимував де завгодно: в дешевих мансардах чи напівпідвальних кімнатинах. Та для Люки, яка не вирізнялася міцним здоров'ям, хотілося знайти квартиру, де підлога з підігрівом і подвійні шибки у вікнах.

Час спливав, наче молоко з тріснутого горщика. Я цілісінькими днями й ночами пропадав у лісових нетрях. Повертався далеко за північ і падав спати, не помічаючи сумного погляду Люки.

— Душу віддав би, лиш би знайти цю кляту сову, — кинув якось зопалу.

Та, схоже, моя душа лісові не була потрібна.

Наприкінці серпня, коли совенята вже вміють літати, стигнуть шерехаті колоски подорожника і яблуня-дичка дбайливо вирощує гіркі яблука, Люка повернулася з прогулянки сама не своя. Розширені зіниці, частий пульс, на щоках пропасний рум'янець. Знаючи звичку дівчини куштувати будь-які ягоди, я вирішив, що вона отруїлася беладонною. Слова її також звучали наче марення.

— Я обіцяла лісові свою душу в обмін на заповітне бажання. Що ти хочеш?

«Ніколи не розлучатися з тобою», — подумав я. Тоді згадав недописану книжку, порожній гаманець і загадав:

— Знайти, де гніздиться сіра сова.

Люка посмутнішала, наче й насправді вірила в чари. Я не вірив. А на ранок підібрав біля сторожки сіре, в цяточку пір'я. Певно, лісові набридло гратися зі мною в хованки: на відстані десяти хвилин від хатинки, посеред укритих мохом сосен і вітровалу, вкритого жовтявою грибною лапшею, він показав мені гніздо. Недбало вистелене, повне пір'я, посліду і шкірок гризунів. Неподалік із землі стирчав сірий пеньок, порослий сірим лишайником. Додивившись уважно, я здригнувся: пеньок вирячився на мене круглими помаранчевими очима. Дозволивши себе сфотографувати, сова змахнула крильми й безшумно полетіла геть.

Отямившись, я кинувся досліджувати ділянку. На щастя, виводок ще не розпався, сова та кумедні підлітки полювали поблизу.

Чого раптом ліс так розщедрився? Сп'янілий з того, що незабаром принесу світові сенсацію, я не думав про це. Вимірював, збирав зразки, допізна сидів за книжкою. І не помітив, що з Люкою коїться щось дивне.

Вона не гіршала — ставала щораз прозоріша. Очі палали яскравою зеленню на вихудлому обличчі, а губи стали бліді й безкровні. Стіс списаного паперу грубшав, а зап'ястки Люки ставали щодалі тонші. Вона ніби губила зв'язок з реальністю. Сиділа в кріслі-гойдалці, закутавшись ковдрою, і зі щемом дивилась, як пливе у повітрі павутиння.

Ліс також хвилювався, передчуваючи холоди. Сонечка зліталися зимувати у вересові зарості. Змії заповзали під пеньки, каміння, повалені стовбури і згортались клубочками. Від рвучкого вітру м'яко шелепались на землю стиглі жолуді й горіхи.

— Взимку ми поїдемо до міста. Ми отримаємо кошти за книжку, винаймемо житло. Ти будеш грітися біля каміна й пити гарячий шоколад, — часто повторював я, намагаючись словами вибудувати нам майбутнє.

А вона серйозно хитала головою.

— Мені не можна відриватися від лісу. Адже тут моя душа. А що залишається від людини без душі? Кокон, оболонка, суха бадилина…

Я не вірив у її вигадки, проте мовчав. І ліс мовчав за вікнами, тихо скидаючи листя. Я чекав. Ліс чекав також.

Пішли жовтневі дощі. Настав час поспішати до міста, домагатися позитивної відповіді від Лісової служби. А Люка зовсім ослабла і не змогла поїхати зі мною…

— Лише кілька днів — і повернусь, — усоте повторював я.

Питна вода, пігулки, харчі, дрова — в хатинці було все необхідне. Страшенно не хотілось полишати дівчину наодинці, хвору. Та я не міг вчинити інакше. Склав заплічник, поцілував Люку в безбарвні губи й пішов не озираючись. Кружляли в морозному повітрі блідо-зелені грабові крилатки, і вицвіла трава заплітала мої сліди…

Краватки в Лісовій службі збожеволіли від щастя, отримавши світлини сови. Заснувати заповідник, створити документальний фільм, написати монографію — пропозиції сипались, як насіння з висохлої маківки. Вибратись до Люки вдалося лише за півтора тижня.

Дощило, пахло вільгістю і грибами. Я йшов повільно, стидаючись тривалої відсутності.

Та виправдовуватись не довелося.

Ґаночок було всуціль укрито листям. Жовте, коричневе, руде, воно товстим килимом укривало сходинки і столик, плавало в діжці з дощовою водою, рябіло поміж сторінок розгорнутої книжки. У кріслі-гойдалці сиротливо згорнулася ковдра. Сторожка зустріла мене нетопленим вогнищем і неторканим запасом харчів.

Люка щезла. Розчинилася в прілих пахощах трави, в пізній сивій ожині й курликанні журавлів, що відлітали на південь, змішалася з вітром і де-не-де вкритою льодинками ручаєвою водою. А якщо не вірити в чари, то просто померла.

Чи побивався я за нею? Радше сумував, як за літом, що минуло. Лиш інколи, уночі, чуючи глухий переривчастий покрик сірої сови, не міг стримати сльози. Сухим люцерновим цвітом розсипались на порох здійснені заповітні бажання, і серце млосно стискалося.

Де ти, Люко? Я б душу віддав за твоє повернення. Та, схоже, в мене більше немає душі…

Ми зачекаємо Фіка

В одному містечку мешкали двоє щирих друзів. Вони мали дуже гарні довгі імена, але всі кликали їх просто: Фін і Фік. Фіна вважали першим у місті красенем і везунчиком. Фіка дівчата всерйоз не сприймали через його повновидість і лагідно кликали Пончиком.

Мешкали Фін і Фік у сусідніх гарних будинках з виглядом на вулицю, а поміж їхніми будинками стояло старовинне помешкання, жовте, з білими колонами і мармуровими левами, оточене таким самим старим яблуневим садком. У помешканні жила напівсхиблена багата бабця. Вона нікого не підпускала до свого будинку і садка, погрожувала, махаючи старою поржавілою рушницею, що застрелить будь-кого, навіть самого мера.

Якось уранці Фін заскочив у гості до друга і запитав:

— Ти чув новину? До старої приїдуть пожити дві небоги-сирітки. Як думаєш, Фіку, ці сирітки молоденькі? Ото вже буде нудота, коли замість однієї старої діви тут мешкатимуть три!

Десь за два тижні, знову рано-вранці, Фін вийшов до свого городу назбирати редьки на сніданок і за звичкою зазирнув через паркан до старої.

Біля паркану стояла дівчина в білій сукні з мереживними шлярочками. В одній руці вона тримала білий парасоль від сонця, а в іншій — білий нарцис.

— Добридень, — ввічливо мовив Фін.

— Добридень, — усміхнулась дівчина. — Ми сусіди? Дуже приємно зазнайомитись. Мене звати Марія. — І вона простягнула Фінові свою гарнюню ручку, але глянула на паркан і засміялась.

Тоді Фін одним махом перескочив через паркан і, галантно вклонившись, назвався й поцілував дівчині руку.

«Який він красень!» — із захватом подумала Марія.

А Фін уже встиг у неї закохатись.

— Приходьте ввечері на міську площу, — запропонував він. — Ви любите танцювати? Сьогодні танці до світанку!

— Якщо відпустять, я неодмінно прийду, — пообіцяла Марія. — А зараз вибачте, мені треба повертатись до будинку: тітонька сваритиметься.

Вона пішла, а Фін кинувся до Фіка, геть забувши про редьку і про сніданок узагалі. Фік саме снідав, і доки він снідав, товариш розписував йому Маріїну красу, не шкодуючи пишних слів та барв.

— Я закохався, — сказав він урешті-решт. — Ти неодмінно мусиш побачити її, Фіку! Підеш зі мною на танці?

Фік одразу погодився: досі Фін не закохувався, тож Фікові кортіло побачити Марію.

Увечері на площі запалили ліхтарі, приїхала діжка з квасом, прийшли музики, і відразу зібралася вся міська молодь. Танці розпочалися. Не танцювали тільки Фін і Фік. Фік — тому що не вмів. А Фін чекав Марію і не хотів танцювати з іншими дівчатами, хоч вони й дивилися на нього, кокетливо усміхаючись.

Марія припізнювалась. Нарешті вона з'явилася разом зі своєю сестрою. Обидві зав'язали біляве волосся ясно-червоними стрічками і вбралися в ошатні сукні.

— Ану, вгадай, яка з них Марія! — сказав Фін другові.

Фікові здалося, що Марія — та, що тримає в руках білий шовковий шалик.

«Якби я був Фіном, я б закохався в неї», — подумав він.

Але дівчина з шаликом байдуже дивилась на Фіна, а от друга, трохи старша, приязно усміхнулась.

— Це моя сестра Доллі, — представила Марія свою супутницю.

— Це мій найкращий друг Фік.

І Фік кивнув дівчатам.

Доллі зацікавлено глянула на нього, а Марія дивилася тільки на Фіна.

— Потанцюємо? — люб'язно запитав Фін.

— Ой, ми так поспішали, що я не маю сили зараз танцювати, — сміючись відповіла Марія. — Я відпочину хвилин десять. А ви, Фіне, потанцюйте поки що з Доллі.

Залунала весела музика, і Фін з Доллі понеслися. Марія спостерігала за ними і мовила до Фіка:

— Фін чудово танцює, чи не так? У парі з ним навіть ягнятко Доллі виглядає граційно!

Фікові стало образливо, що Марія так захоплюється його другом, а йому й слова доброго не скаже.

— Я також танцюю чудово! — заявив він.

Уперше Фік збрехав. На танцювальному майданчику він рухався незграбно, як слон, та йому дуже хотілось обняти Марію і пройтися з нею по колу, викликаючи захват у решти.

— Потанцюємо? — запитав він так само люб'язно, як Фін.

— Гаразд, — усміхнулась Марія і простягнула йому руку.

Глядачі й танцюристи з посмішкою дивилися на дивну пару: товстун Фік і билиночка Марія. Звичайно ж, Фік одразу наступив дівчині на ногу, а тоді примудрився обірвати квіти, пришпилені до подолу сукні. Урешті-решт він незграбно повернувся, зачепив іншу пару, і вони всі разом беркицьнулись.

На площі стояв неймовірний регіт. Люди витирали сльози, хапалися за боки, присідаючи зо сміху. Лише Фік не сміявся.

— Ну що ви, Фіку, усміхніться! — втішала його Марія, регочучи зі свого падіння не менше решти. — Усе вийшло так смішно! Як ми впали! — І вона знову зайшлася сміхом…

— Навіщо ти потягла його танцювати? — дорікнула Доллі, коли вони повернулись додому.

— Не я його, а він мене запросив, — виправдовувалась Марія. — А ти що, закохалася в цього незграбу?

— Він просто високий і міцний, — сказала Доллі і зашарілась.

А Фін і Фік усе ще залишалися на площі.

— Тобі сподобалась моя Марія? — запитав Фін.

— Здається, я також у неї закохався, — відповів Фік несміливо.

— О, тоді ти маєш боротися за своє кохання і всіма силами домогтися взаємності! — жартома вигукнув Фін.

А Фік сприйняв його слова серйозно.

— Зараз я візьму гітару й піду під Маріїні вікна, заспіваю їй серенаду, — сказав Фік і, наспівуючи, пішов собі.

Коли місяць зручно вмостився серед м'яких білих хмарин-пір'їнок і взявся освітлювати місто, Фін знову, як уранці, перестрибнув через паркан і став під балконом, де, як йому здалося, була Маріїна спальня. Він настроїв гітару і заспівав:

Ніч, мов птаха, кружляє,

Закликає до сну.

Я кохаю, кохаю!

І тепер не засну!

Не русалку кохаю

І не зірку, не цвіт.

Від Марії чекаю

На прихильність її.

Та моя королівна

Все холодна, мов лід!

І в очах у Марії

Даленіє блакить.

І в очах у Марії

Незабудки цвітуть.

О, чи зможеш мене ти,

О Маріє, почуть?

О моя королівно!

Прокидайся скоріш.

Вийди, люба Маріє,

У садочок хутчіш!

Серенаду співаю

Серед ночі тобі.

Як тебе я кохаю,

Ангеле неземний!

Він співав так зворушливо, гітарні струни дзвеніли так ніжно, і ніч видалась така тепла і місячна…

Загорнувшись у найлегший рожевий шалик, Марія вислизнула на балкон і з лагідною усмішкою слухала серенаду.

— Ви співали, нібито мені не до вас. Це не так, — сказала вона стиха, коли пісня закінчилась.

— Я вимагаю доказів! — пристрасно вигукнув Фін.

— Тихше, тітонька прокинеться! — злякалась Марія. — Які докази вам потрібні?

— Поцілунок!

— О ні, це неможливо! Я не можу спуститися й вийти в садок. — Марія сумно зітхнула, бо була зовсім не проти поцілуватися з таким чудовим співаком.

— Якщо Марія не йде до Фіна, то Фін іде до Марії! — вигукнув Фін і вмить видерся виноградною лозою на балкон.

Легкому й дуже вправному, йому було зовсім не важко. І ось уже закохані подивились одне одному в очі, їхні губи майже поєдналися в поцілунку… Аж почулися кроки: стара тітонька все ж вирішила прокинутися й перевірити, чи сплять її небоги. Марія кинулася в спальню, а Фін — униз. Він спокійнісінько переліз через паркан і пішов спати.

Аж ось через свій паркан став перелазити Фік, який надумав також заспівати серенаду. На горищі він знайшов старовинну арфу з однією цілою струною і збирався на ній заграти.

— Е-ет! — почулося в садку.

— Що це? — прокинулася Доллі.

— Спи, ягнятко Доллі. Це всього-на-всього пугач залетів у садок, — відповіла їй Марія, засинаючи.

А насправді то Фік упав з паркана, порвавши свій нарядний костюм.

— Пусте, пусте, — втішав він себе, шкутильгаючи до паркана. — Зараз я таку серенаду заспіваю — всі ошаліють на радощах!

Та співати Фік не вмів. Він став під вікнами, як він думав, Маріїної спальні і, шарпаючи струну арфи, почав:

— Е-е-е… Маріє, Маріє!

Ти… е-е… прекрасна, Маріє!

Я кохаю, я… е-е-е…

О Маріє!

Фік не знав напам'ять жодної пісні і натужливо завивав, намагаючись придумати щось поетичне. Та Марія у вікні не з'являлась: за цим вікном спала стара господиня. Почувши Фікові співи, вона спросоння вирішила, що це кицьки кричать, і вилила вниз, навіть не подивившись, глечик крижаної води. Фік заверещав як справжній березневий кіт. Старенька, задоволена, заснула, зате на балконі з іншого боку будинку з'явилися дві сестри.

— Когось зарізали, — злякано казала Доллі.

— Та ти що, дурненька! Просто віслюка вели вулицею, — відповідала Марія. — Ходімо спати.

Вони пішли. А Фік вирішив залізти на балкон (на інший, звичайно) і зірвати поцілунок з прекрасних Маріїних губ. Але натомість він зірвав увесь виноград зі стіни і разом з ним, зчинивши приголомшливий шум, гепнув на землю.

— Крадії! Крадії! — заволали в будинку.

Скрізь запалало світло, і на балконі з'явилась постать старої з рушницею. Фік кинувся навтіки. Як стрибунець, перемахнув через паркан, і решту ночі йому снилися страхіття.

Наступного дня все місто гуло про те, що в будинок мало не пробралися крадії. Фік згоряв від сорому й не хотів нікому навертатися на очі, та Фін покликав його з собою в гості.

— Ми поїдемо за місто великою компанією, тебе теж запросили. І Марію…

Цього було досить, щоб Фік погодився.

За містом, у старовинному замку, молодь веселилася, як тільки могла. Багате частування, музика, танці, гра в карти й піжмурки… Потім вирішили погуляти біля озера. Через озеро йшов дерев'яний міст, йому було вже років триста, і з дівчат лише Марія вирішила зійти на нього. Зате юнаки, доводячи свою сміливість, піднялися всі. Під мостом озеро чорніло, як смола, приховуючи найглибше й найгрузькіше місце.

— Потрапиш туди — не виберешся, — сказав господар замку, сторожко дивлячись на дошки під ногами.

І враз у Марії з пальця злетіла золота каблучка і впала у трясовину, в страшні чіпкі водорості, на самісіньке дно. Марія заплакала.

— Це каблучка моєї небіжчиці-мами. Все, що вона залишила нам з Доллі на пам'ять про себе…

Юнаки щиро співчували, та охочих дістати каблучку не знайшлося. І враз Фін поглянув на Марію — і стрибнув у воду. Всі аж зойкнули. По воді пішли кола.

— Він загинув! — у відчаї крикнула Марія за хвилину.

Усі мовчки дивились донизу. Фін не з'являвся. Час ішов.

— О, я не переживу такої втрати! — ридала Марія, і було незрозуміло, оплакувала вона каблучку чи Фіна.

— Треба брати човен і шукати, — мовив хтось, коли минуло дві хвилини.

Заплакали й інші дівчата. Фік мало не знепритомнів. Аж тут Фін випірнув на іншому кінці озера.

Марія кинулась до нього — адже через неї він мало не загинув. А він не поспішав виходити на берег і рвав біле латаття для Марії. Фік помітив, що Марія ледве стримувалася — так їй хотілося кинутися до Фіна з поцілунками.

Фік також помітив, що мокрий Фін ще кращий, ніж звичайно.

Фін підійшов до Марії і надів каблучку, і вони так одне на одного подивилися, ніби то була обручка.

Залунало гучне тріскотіння, а тоді плескіт, наче з мосту скинули шафу. Це, зламавши поруччя, в озеро полетів Фік. Він хотів потонути тимчасово, щоб Марія злякалася й за нього. Та і в мокрій сорочці Фік сподівався виглядати красенем.

Але нічого не вийшло. Як відомо, товстуни не тонуть, і Фіка одразу викинуло на поверхню. А в мокрій сорочці він скидався на мокру курку. І всі подумали: «Який же він усе-таки гладун!» А Марія, захопившись Фіном, навіть голови в бік мосту не повернула.

— Усі до замку! Героїв треба висушити! — весело гукнув господар замку.

Запалили вогонь у каміні, зігріли вино, дали Фінові сухий одяг, а для Фіка потрібного розміру не знайшлося. Чохли від меблів господар запропонувати посоромився, тому Фікові вручили ковдру. Всі повсідалися коло вогню, Фін узяв гітару й почав співати, а тоді придумав гру: «На що я здатен заради своєї коханої». В замку зібралися переважно пари, і юнаки старалися перевершити один одного.

— Я заради Люсі готовий спалити в каміні усі кошти, що маю!

І невеличка сума згоріла.

— Я заради Анрієтти здатен до вечора простояти на одній нозі!

Його поставили в кутку, і невдовзі про нього забули.

— Я заради Сабіни ладен з'їсти живу муху!

Під оплески бідолашну муху спіймали і з'їли.

— Я заради Марії зараз вистрибну з вікна, — сказав Фін.

Усі пороззявляли роти, адже сиділи в найвищій наріжній замковій вежі.

— Це безумство, — мовив господар замку.

— Я не дозволю, — сказала Марія.

— Нехай стрибає, — сказали зганьблені попередні герої, сподіваючися, що Фін злякається і передумає.

— Оце так! — сказали Люсі, Анрієтта і Сабіна, заздрісно поглядаючи на Марію.

Доллі й Фік мовчки дивились на Фіна.

— Та не бійтеся ви, тут невисоко, — усміхнувся він і зробив крок із вікна.

Всі закам'яніли. З переляканим криком Марія кинулася сходами вниз.

Уже звечоріло, та сорочка на Фінові біліла в темряві, і Марія знала, куди бігти. Фін сидів, притулившись до замкової стіни, й тер забиту ногу.

— Ти живий? Живий?!! — І Марія, опустившись коло нього на землю, заплакала на радощах.

— Якби я раніше знав, що ти так часто плачеш, нізащо б не закохався, — весело промовив Фін.

— Навіщо ти це зробив?

— Щоб ти закохалася в мене.

— Я закохалась, закохалась! — Марія обійняла його й поцілувала. — Тільки, будь ласка, більше не лякай мене так!

Вони повернулися до замку, і Фік запропонував продовжити гру. Всі здивувалися, адже пар не лишилось. А тоді подивилися на Доллі: зашарівшись, вона усміхалася. І мовили про себе: «Он воно що!»

Та Фік здивував їх іще більше.

— Я можу голодувати цілий тиждень! Заради Марії!

Слово «голодувати» так не поєднувалося з його круглими рум'яними щоками і товстим животом, що всі зареготали. Тільки Доллі посумнішала і зітхнула. Вона б оцінила такий подвиг, не те що Марія…

Ураз щось грюкнуло: це той, хто стояв у кутку на одній нозі, від реготу втратив рівновагу і впав на залізні лати. Всі знову засміялися.

Повечерявши пізно вночі, компанія вклалася спати, а на світанку господар замку розбудив гостей і оголосив:

— Ми їдемо полювати!

— Полювання — це невиправдана жорстокість, — сказала Марія. — Я не братиму участі у вбивстві безневинних тварин.

Усі дівчата, повторюючи за нею, одноголосно заявили, що також не їдуть.

— Ну, тоді і ми не поїдемо, — розчаровано проказали юнаки, і всі пішли гуляти у ліс.

Аж раптом на галявину вискочив і завмер красень олень.

— Ой, який гарний! — прошепотіла Марія. — От би його погладити!

— Я без зброї, — усміхнувся Фін і побіг за наляканим оленем.

Не минуло й години, як усі побачили Фіна. Він вів, тримаючи за роги, покірного оленя. Олень підійшов до Марії й граційно опустився перед нею на коліна, ніби вражений її красою. Дівчина провела рукою по м'якому хутру, усміхнулась і пошепки попросила:

— А тепер відпусти його, Фіне!

— Як? Ні! Ви що?! — закричав господар замку, та олень уже втік.

Фік усе думав, який подвиг учинити, щоб дорівнятись до друга. Може, залізти на дерево і впіймати білку? Або голими руками перемогти вовка… Ні, єнота… Краще зайця: він менший.

Фін відкликав Фіка вбік і прошепотів:

— Будь ласка, не повторюй за мною. Мені не шкода, але знову з тебе всі сміятимуться!

— Ти просто боїшся, що я відіб'ю в тебе Марію! — відповів Фік і подався пішки до міста.

На півдорозі його наздогнала карета.

— Досить сердитися, друже! — весело сказав йому Фін. — Сідай!

— Будь ласка, Фіку! — додала усміхаючись Марія.

І Фік здався.

Діставшись до міста, вони побачили афішу, велику і яскраву. Вона повідомляла, що на площі відбуватиметься циркова вистава, а серед решти номерів — виступ відомого кидальника ножів Гострого Ока.

— Неодмінно підемо туди! — сказав Фін.

І того ж вечора він, Фік, Марія і Доллі пішли на виставу.

— Я придбав квитки в перший ряд!

— Але, Фіне, може, не треба так близько? — запитала Марія. Вона боялася кидальників ножів, а до того ж у цирку часто показують змій.

— Не бійся, люба Маріє, ти під моїм захистом, — засміявся Фін, і вони сіли на лавицю перед самою ареною.

Вистава розпочалася. Змій, на дівчаче щастя, не було, зате дресированих песиків, свинок, віслючків і голубів — навіть більше, ніж треба. Всі вони вміли співати, рахувати, розмовляти і розуміти людську мову. Окрім тварин, глядачів розважали клоун, силач, три жонглери і черевомовник. Наприкінці вистави хазяїн цирку оголосив:

— Увага! Увага! Зараз ви побачите найвідомішого, найталановитішого, незрівнянного кидальника ножів Гостре Око! Так, так, сам Гостре Око покаже вам зараз свою майстерність! Слабкодухих просимо залишити цирк!

Марія і Доллі захвилювались.

На арену винесли великий дерев'яний щит.

— Цей щит крутиться, — пояснив Фін. — Вони прив'яжуть до нього людину, закрутять, і Гостре Око кидатиме ножі. А ви верещатимете й затулятимете очі зі страху.

Марія трохи образилась, але коли щит із вродливою дівчиною закрутився і Гостре Око витяг першого ножа, Марія й Доллі, як за наказом, замружились.

Звичайно, всі ножі попали у щит, дівчину навіть не зачепило. Вони з Гострим Оком уклонились, а тоді кидальник спитав:

— Можливо, хтось із глядачів хоче гострих вражень? Я пропоную найсміливішому з вас зайняти місце моєї молодої помічниці, та щит обіцяю не крутити. Отож є охочі? Сміливіше, панове!

Фін знизав плечима і пішов до щита. Фік лютував: знову друг обійшов його!

А Марія зблідла мов сніг: вона побоювалася, що один з ножів зачепить Фіна.

— О Доллі, я помру зі страху! — пожалілася вона сестрі.

Але потім подивилася на Фіна. Він усміхався й підморгував їй. Доки всі ножі не вп'ялися в дерево щита, Марія дивилася Фінові в очі. Вона думала про три речі: «Який же Фін хоробрий!», «Як я його кохаю!» і «Ну й отримає він у мене, як повернеться!»

Та Фін не поспішав повертатися. Він витяг зі щита ніж і заявив Гострому Окові:

— Я кидаю ножі куди краще за вас!

— Що? — Гостре Око презирливо посміхнувсь: якийсь хлопчисько наважується заявляти таке йому, великому! — Ну, що ж, доведи, — запропонував він. — Подивимося, чи попадеш ти бодай разочок у щит.

— Мені потрібен доброволець. — І Фін подивився на товаришів.

Марія встала б, але Доллі вхопилася в неї залізною хваткою. І Фік зрозумів, що це його шанс. Він гордо підвівся і підійшов до щита. Фік не раз спостерігав, як Фін вправно кидає ножі, тому не боявся.

— Все готово, — хитро посміхнувся Гостре Око, передбачаючи провал вискочки, калюжу крові, крики — і скажену популярність його, непереможного Гострого Ока, найвеличнішого кидальника ножів!

— Одна маленька деталь. — Фін витяг з кишені чорну пов'язку й зав'язав очі, наче збирався гратися в піжмурки.

Гостре Око перевірив її і залишився задоволений: крізь цупку тканину Фін нічого не побачить і перед самим носом. Провал йому гарантовано!

— Я починаю, — сказав Фін весело й кинув першого ножа.

Фік затремтів усім тілом. Фін кинув другого ножа. Фік збліднув і вкрився потом. Не дочікуючись третього ножа, він заволав і побіг геть.

Біжить Фік додому, і соромно йому: злякався, друга підвів.

Аж тут Фін його наздогнав і каже:

— Я ж твій найкращий друг, Фіку! Невже я став би ризикувати твоїм життям? Та воно мені дорожче за власне!

Тут би Фікові помовчати, а він узяв і бовкнув:

— А раптом ти вирішив мене вбити й позбутися суперника?

У Фіна аж очі на лоба полізли. Він образився і пішов. Усю ніч думав, а на ранок прийшов миритися, та Фіка вдома не застав. Він щезнув, випарувався.

Посумував Фін без друга, а тоді вирішив одружитися й запропонував Марії руку і серце. Вона погодилася.

— Одружимося першого серпня, за два тижні! — зрадів Фін.

— Ні, ми зачекаємо Фіка. Він твій найкращий друг і мусить бути на твоєму весіллі, — рішуче мовила Марія.

І весілля відклали на рік…

— До першого серпня лишилося менше місяця, — мовила Марія за рік.

Фін зам'явся і запитав:

— А хіба ми не чекаємо на Фіка?

— Ти маєш рацію.

І весілля відклали ще на рік.

Час минав. Про Фіка нічого не було чути. Знову прийшло літо. Пролетів червень, закінчувався липень. Фін і Марія сиділи на дивані і обговорювали весільну церемонію. Аж раптом з'явилася Доллі й вигукнула:

— Як?! Ви ж обіцяли зачекати Фіка!

Фінові й Марії стало соромно, і весілля відклали ще на рік.

— Та за рік, першого серпня, ми одружимося за будь-яких обставин! — твердо мовив наречений. — 3 Фіком чи без нього!

А Фік увесь цей час провів у подорожах. Від тієї ночі, коли Фік пішов з дому, він щогодини, щохвилини думав про повернення, та вирішив не переступати поріг рідної хати, доки не позбудеться всіх своїх вад. Він учиняв подвиги, перемагав чудовиськ, людожерів і піратів, визволяв з розбійницьких лап різних принцес. Фік і сам не помітив, як став веселий, сміливий і, головне, стрункий. Він перетворився на справжнього красунчика: високого, гнучкого, м'язистого. Навіть принцеси тепер хотіли, аби він запропонував їм руку і серце. Та Фік знав, що йому потрібна лише одна дівчина. І якщо казати відверто, не Марія.

Поїхавши з містечка, Фік зразу зрозумів, що не кохав її, а просто хотів, щоб така красуня звернула на нього увагу, і в усьому копіював Фіна. Якби натомість він дослухався до голосу серця, то і їхати не довелось би.

Ягнятко Доллі! Хоча яке ж вона ягнятко? За ці три роки вона стала така ж чарівна, як і Марія. Саме про неї, про Доллі, думав Фік, коли першого серпня на світанку приїхав у рідне місто. Тому, не заходячи додому, він пішов до маєтку двох сестер. Двері виявились незачинені. У хаті був безлад: як завжди напередодні великого свята.

У вітальні Фік побачив Марію в білій пишній сукні.

— Маріє, ти виходиш заміж? — вигукнув він.

— Фіку! — Марія обійняла його, сяючи від щастя. — Ти повернувся! Ми так чекали на тебе, і ти повернувся у день нашого весілля!

— А де Фін?

— Сьогодні нам не можна бачитись до вінчання, — усміхнулась Марія. — Він удома, ми зустрінемося з ним у церкві. — Вона обдивилась Фіка. — Який же ти став, Фіку! Де ти пропадав ці довгі три роки?

— Подорожував, — скромно відповів Фік.

Марія ж вирішила, що він сумний і все ще кохає її.

— Тепер ти наречений нарозхват, Фіку, — сказала вона.

— Я вродливий і багатий. Багатший за Фіна. Кидай його і виходь за мене! — жартома запропонував він.

— Навіть якби Фін був убогий і потворний, все одно я б не відмовилася від нього, — сказала Марія, і очі її засяяли. — За ці три роки я взнала його дуже добре. Я кохаю його, Фіку, не за вроду, не за дурнувату хоробрість. Я кохаю його просто за те, що він є на землі!

— Це кохання… Он воно яке… — проказав Фік задумливо. — Хотів би я, щоб і мене покохали не за вроду й багатство, а просто так.

Марія усміхнулась.

— Фіку, зроби ласку: сховайся в сусідній кімнаті й слухай уважно. І забери з собою свої трофеї! — Вона казала про скриню з золотом, дорогоцінну зброю і драконячу голову, що Фік привіз із подорожувань.

Коли це все разом з ним зникло за дверима, Марія покликала:

— Доллі, ягнятко Доллі! Біжи-но сюди!

З другого поверху прибігла ошатна Доллі.

— Сьогодні свято. Тобі весело? — запитала Марія.

— Весело. Та якби Фік повернувся, було б ще веселіше, — відповіла Доллі.

— Ти все ще кохаєш його? — вдавано здивувалась Марія.

— Так, і кохатиму вічно!

— А якщо я скажу тобі, Доллі, що твій Фік повернувся і я бачила його?

— Як він? З ним усе гаразд? — запитала Доллі схвильовано.

— Став ще гладкіший, боягузливіший і дурніший, — сумно промовила Марія.

— Він добрий і чарівний, і не називай його гладким. Він пречудовий!

Фік не витримав і полетів на крилах кохання до Доллі. Дівчина спершу не зрозуміла, що це за красень її обіймає. Та коли роздивилась…

Отож усі щасливі й кохані. Звичайно, Фін зрадів, побачивши друга, він усе йому пробачив уже давно. Звичайно, Фік і Доллі одружилися за місяць, першого вересня, і діти, запрошені на весілля, божеволіли від того, що пропускають заняття в школі. І звичайно, на весіллі вино текло річкою, звичайно, всі повпивалися (на весіллі можна), і звичайно, всі герої цієї казки жили довго й щасливо і померли… Ні, вони все ще живі й помирати не збираються.

На цьому можна було б казку завершити, але насамкінець — порада тим, хто ще не вивів мораль цієї казки: будь самим собою!

Ну а тепер — кінець.

Опудало Рита

В одному маленькому королівстві був собі літній і дуже добрий король. Від вітрів та буревіїв королівство захищали гори, а від війн і негод — добрі чарівники, тож король увесь свій час проводив з дочкою.

Принцесу звали Маргаритою, їй сповнилося чотирнадцять років. Зрозуміло, що дівчина була перша красуня королівства. І дуже пишалася своєю вродою.

Поети у пречудових віршах оспівували її сяйливі блакитні очі. Художники зображували на картинах ніжну оксамитну шкіру Марго та її сонячне волосся, що іскрилося золотом. А як вишукано принцеса трималася! Як плавно вона рухалась, як граційно танцювала, як гарно співала!

Але, усім відомо, ідеальних людей не існує. Принцеса Маргарита, як то не сумно, також мала ґандж. Вона виростала егоїсткою. Король душі не чув за нею, потурав усім її примхам. Що старша ставала принцеса, то дорожче обходились татусеві її забаганки. Якщо в дитинстві їй хотілося нову ляльку, книжку з яскравими малюнками чи живе кошеня, то тепер вона вимагала нарядні шовкові, оксамитові чи мереживні сукні й дорогоцінні прикраси.

Коли король у чомусь відмовляв дочці, вона ходила насуплена й незадоволена. Батькові здавалося, що його люба Марго захворіла, і, щоб розрадити її, він виконував усі її прохання, ніколи не замислюючись, чи правильно він чинить. Тож Марго зростала цілком певна, що їй усе можна і що будь-яке її бажання негайно виконується.

У королівстві з давніх-давен існував один чудовий звичай: напередодні Нового року, коли годинник б'є північ, кожна дитина загадує бажання, а добрі чарівники усі ці бажання виконують.

Новорічного вечора принцеса Маргарита ходила невесела. Їй уже було чотирнадцять років, і вона знала, що востаннє отримає чудовий подарунок від чарівників. Так заведено: дітьми вважалися ті, кому ще не сповнилося п'ятнадцяти років.

— Але я хочу ще так багато всього! — засмутилася Марго.

Принцеса розуміла, що кожна дитина може загадати лише одне-однісіньке бажання, але вона вирішила загадати відразу кілька, щоб отримати все, що їй хотілося.

Коли годинник засичав, готуючись бити північ, Марго хутенько зашепотіла:

— Хочу люстерко і гребінець, як у книжці, намисто зі смарагдами і сапфірами, вбрання з золотої парчі…

Годинник пробив уже десять разів. Марго глянула у вікно і згадала, що снігу майже немає, а вона хотіла кататися на ґринджолах.

— Хочу, щоб снігу було по пояс!

І от, загадавши п'ять бажань замість одного, принцеса з чистим сумлінням пішла спати. Снилися їй чарівні речі, про які вона прочитала в книжці: гребінець, який робить своїй господині будь-яку зачіску, і люстерко, в якому можна побачити все, що завгодно.

Вранці Марго прокинулась і побігла до ялинки. Радощам її не було меж. Під ялинкою лежало блискуче золоте вбрання: шапочка, рукавички і шуба — все на соболиному хутрі. Поруч стояла гарнюня скринька, а в ній — люстерко в золотій оздобі, золотий гребінець і намисто з блакитним і яскраво-зеленим камінням.

Марго визирнула у віконце: уся алея перед палацом була вкрита снігом. Під заметами сховалися доріжки, їх іще не встигли розчистити, адже двірники й садівники також святкували Новий рік.

— Чарівники виконали всі мої бажання! — заплескала в долоні Маргарита. Вона й гадки не мала, що над нею нависло лихо.

У найдавнішій палацовій вежі, де живуть шість чарівників, головний чарівник дуже сердився. Через принцесині забаганки четверо дітей не отримали подарунків на Новий рік. А це були б зовсім не іграшки. У новорічну ніч могли здійснюватись найзаповітніші бажання, такі, що можна виконати лише за допомогою чарів. Егоїстка Марго зробила нещасними чотирьох дітей, яким і без того тяжко жилося.

І от головний чарівник вирішив покарати принцесу, щоб надалі вона думала спершу про інших, а тоді вже про себе.

— Я перетворю її на жалюгідну жебрачку з потворним обличчям, від якого сахатимуться навіть пташки! Принцесина врода щезне безслідно! Починаймо! — наказав головний чарівник, і інші чарівники почали по черзі чаклувати.

— Нехай її вродлива ніжна шкіра перетвориться на змарнілу, тьмяну й рябу.

— Нехай її шовкове волосся стане шорстким, брудним і замервленим.

— Нехай щезне її дзвінкий чистий голос, а з'явиться грубий і бридкий, наче жаб'яче кумкання.

— Нехай її хода стане тяжка і вайлувата, а на спині виросте гидкий горб.

— Тепер твоя черга! — мовив головний чарівник до Дюшеса, наймолодшого.

— Дозволь, учителю, після тебе, — попросив Дюшес. Хоч він і був наймолодший, але розумів: гнів головного чарівника скоро спаде, і тоді принцесі потрібна буде допомога.

А головний чарівник тим часом пояснював, як діятимуть чари:

— Маргарита була дуже вродлива, тепер вона просто страхітлива. З принцеси-спадкоємиці вона стала вбогою і безрідною. Хай спробує пожити серед людей зі своєю вдачею. І якщо хтось покохає таку, тоді я зніму закляття.

Дюшес помітив, що головний чарівник перестав смикати себе за бороду — певна ознака того, що він заспокоївся.

— Дозволь мені попросити тебе, учителю, про милість до нещасної принцеси, — мовив Дюшес.

І головний чарівник одразу ж погодився, бо вже шкодував, що так жорстоко вчинив з бідолахою Марго — адже їй лише чотирнадцять років, і вона просто розпанькана дитина.

— Проси, Дюшесе.

— Дай їй шанс власноруч усе виправити. Нехай вона виконає бажання тих дітей, і в цьому їй допоможуть чарівні речі, які вона попросила. І якщо ці діти в новорічну ніч загадають, щоб до Марго повернувся її колишній вигляд, ти виконаєш їхнє прохання?

Головний чарівник кивнув.

— Ти, Дюшесе, ускладнив завдання Марго. Я дав їй на покуту все життя, а ти хочеш, щоб вона виправилася за рік.

— Для цього ти мусиш подарувати їй…

—.. добре серце! — вигукнули інші чарівники. Їм усім було шкода Марго, і вони хотіли їй допомогти.

— Не знаю, що з того вийде, та хай буде по-вашому, — погодився головний чарівник. Він махнув рукою, і все, про що вони говорили, здійснилося.

Король саме прийшов до своєї дочки, щоб привітати її з Новим роком. Але замість принцеси він знайшов у кімнаті гидку жебрачку.

— Що ти тут робиш? Хто тебе сюди пустив? Охороно! — закричав король.

— Тату, що з тобою? Це ж я, ти не впізнав мене? — спитала Марго, але почула замість свого голосу гугняве кумкання.

Вбігли охоронці, схопили Марго і потягли до виходу. Дорогою принцесі вдалося побачити себе в одному з дзеркал. Бідолаха мало не знепритомніла, побачивши в дзеркальному відображенні горбату жебрачку в брудному лахмітті, з капюшоном на голові, що закривав усе її обличчя.

— О ні, це не можу бути я! Це лихий сон! — закричала вона.

— Ну й опудало, фу! — з такими словами охоронці викинули бідолашну Марго в сніг.

А король під дією чарів на цілий рік забув, що він має дочку. Забула і решта.

Сильний подув вітру кинув Марго в замет. Сніг набився їй у діряве взуття, а подертий одяг аніскілечки не захищав від холоду.

— Ет, як би мені зараз знадобилося моє парчеве вбрання! — зітхнула Марго. — Шубка, рукавички — все таке тепле, підбите хутром! Тоді б мені не довелося мерзнути. І нащо тут стільки снігу? Цей жахливий холодний сніг, іще вчора його майже не було!

Принцеса забула, що сама попросила якнайбільше снігу, не подумавши про тих безпритульних, яким ніде сховатися від холоду.

Знов упавши в замет, принцеса наштрикнулась на щось тверде. Виявилося, що в полотняній жебрацькій торбі лежать її подарунки: люстерко, гребінець і намисто. Намисто, щоправда, не було чарівне, але Дюшес вирішив, що прикраса хоч трохи розрадить Марго.

«Зараз я дізнаюся, що все це означає», — подумала Марго, витягти люстерко.

— Я хочу побачити, як зі мною так трапилося, — сказала вона, і люстерко показало їй розмову чарівників.

Марго уважно дивилася й слухала. Коли в люстерку знову з'явився її чорний капюшон з прорізами для очей, принцеса гірко заплакала. Вона зрозуміла, що сповна заслужила покарання. Колишня Марго розлютилась би й побігла сваритися з чарівниками. Але тепер у принцеси в грудях билося добре серце, і Марго ні на хвилинку не засумнівалася, що вона мусить власноруч виправити свою помилку.

За своїми гіркими думками Марго не помітила, що вийшла на дорогу. Хурделиця стала сильніша, і принцеса нічого не бачила перед себе.

Аж раптом ззаду почулося дзеленчання дзвіночків. Марго не встигла відскочити, і великі ґринджоли зупинились, мало не задавивши її.

— Тобі що, жити набридло? Чого лізеш?

Марго мало не заплакала від несправедливого гримання. Як же їй не щастить!

Із ґринджол виліз молодик у великій ведмежій шубі. Хурделиця враз припинилася, і Марго злякано відійшла, вирішивши тікати, якщо він знову сваритиметься.

Хлопець оглянув Марго й відвів очі. Дівчина зрозуміла, що він знітився від її потворного вигляду.

— Вибачте, — сказала Марго.

Він простяг їй руку, дівчина відсахнулась.

— Не бійся, я не скривджу тебе. Куди ти йдеш в таку заметіль?

— Йду туди, куди біжить дорога.

— А де ти живеш? — цікавився він.

«Ет, знав би ти, який чарівний дім я мала ще сьогодні вранці, як там тепло від велетенських камінів і пічок, які там м'які зручні меблі, скільки там дорогих гарних речей!» — подумала принцеса.

— Я не маю де жити, — відповіла вона, з жахом слухаючи свій огидний голос і намагаючись говорити якомога менше.

— Тоді тобі байдуже, куди йти. Сідай, поїдеш зі мною.

— Як тебе звати? — спитав хлопець, коли ґринджоли знову рушили дорогою.

«Я не можу сказати, що мене звати Маргаритою, це ім'я щезло разом з моєю красою», — подумала принцеса й сказала:

— Я — опудало Рита.

— Як? — Він засміявся. — Кумедне ім'я! А мене звати Овид. Не ображайся, що я сміюсь. Я зараз дуже хвилююся. Два роки не був удома. Тому і їду в таку негоду: дуже вже скучив за рідними. І за нареченою. Вона в мене красуня.

Марго відчула, що от-от заплаче. Адже вона була найкраща дівчина королівства, а тепер навіть розповісти про це не може. Щоб не засмучуватися, принцеса стала думати про інше — як їй звеселитися.

«Ах, як було б чудово, якби Овид закохався в мене», — подумала вона, бо веселий і добрий парубок їй дуже сподобався. Але вона вирішила, що це неможливо, бо вона потвора і може викликати тільки відразу, а не кохання.

— Скільки тобі років? — запитав Овид.

— Чимало, — відповіла Марго, уникаючи розповідати про себе.

— Неправда. У тебе дуже гарні очі, молоді. Тобі не більше шістнадцяти.

— Майже п’ятнадцять.

— Навіщо ж ти хотіла мене обдурити?

— А чого ти допитуєшся? — перелякано запитала Марго.

— Я хочу влаштувати тебе на роботу в моєму селі, то маю більше про тебе дізнатися.

— Навіщо? Для чого ти переймаєшся мною? Адже я для тебе чужа людина! — дивувалася Марго.

— Так, але мені шкода тебе, я не хочу, щоб ти замерзла де-небудь у лісі чи померла з голоду.

— Я не знала, що люди такі добрі, — стиха мовила Марго, але Овид почув її.

— Бідолаха, життя скривдило тебе, — співчутливо мовив він.

Марго зашарілась і вперше за цей чорний день зраділа, що на ній капюшон. Їй стало дуже соромно за себе.

«Я не варта жалю», — хотіла сказати Марго, але промовчала. Вона радше померла б, аніж зізналася Овиду, хто вона і за що її покарано.

— Приїхали! — радісно мовив Овид. Він аж сяяв від щастя: скоро побачить своїх рідних, поцілує наречену.

«Він знову вдома, а я… — подумала Марго, — я вигнанка, не маю більше ні дому, ні батька — нічого не маю…»

Санчата заїхали на широку, розчищену від снігу вулицю й зупинились перед гарною великою хатою.

Марго щойно помітила, що надворі вечір.

«Невже я провела в дорозі цілісінький день?» — здивувалась вона і зараз же відчула, що їй холодно й хочеться їсти.

В хаті світилося, з комина підіймався дим, десь за парканом, у дворі, загавкав собака.

— Це Кудлань, — весело мовив Овид. — От я і вдома. Ходімо, познайомлю тебе з батьками. Я думаю, ти залишишся в нас.

Вони ввійшли у двір. Велетенський чорний собака кинувся назустріч, радісно загавкав, заметляв хвостом: він упізнав молодого хазяїна. Марго перелякано тулилася до Овида, їй здавалося, що Кудлань покусає її через її потворство. Та пес підійшов до неї й зазирнув у вічі.

І Марго зрозуміла, що собака її не зачепить. Дівчина погладила Кудланя й пішла за Овидом до хати.

В кухні, за великим столом, накритим на вечерю, сиділи Овидові батьки й дівчинка років десяти. Коли Овид зайшов, мама скочила й ну обнімати і цілувати сина. Тоді й батько підійшов і привітався з ним.

— Лутто! — Овид радісно усміхнувся дівчинці. — А що вона робить у нас так пізно?

— Синочку, в грудні сталося лихо. Уся Луттина рідня загинула під час пожежі. А Лутта, — мама зітхнула, — так довго дивилася на вогонь, що аж осліпла. Ми прихистили бідолаху.

Овид посумнішав.

— А хто це з тобою? — перелякано спитала мама, показавши на Марго.

— Це жебрачка, мамо, я підібрав її на великій дорозі.

— Ти такий же добрий, як і був, синку, зовсім не змінився. Але що ми робитимемо з нею? У нас для неї роботи немає.

— Тоді я відведу її до Міранди. — І Овид, кивнувши Марго, вийшов.

Дівчина пішла за ним, а в очах у неї стояли сльози — так вразила принцесу історія маленької Лутти.

«Вона, як і я, сирота», — подумала Марго.

Коли Овид постукав у Мірандину хату, двері йому відчинила сумна дівчинка, майже однолітка Марго.

— Овиде, ти повернувся! — вигукнула вона.

— Привіт, Марто! — Овид усміхнувся їй. — А Міранда дома?

— Зараз покличу.

За хвилину вибігла струнка дівчина з товстою русявою косою.

— Овиде, любий мій! Повернувся!

І вони стали цілуватися, поки Міранда не помітила Марго.

— Що це за опудало?

— Це Рита. Мірандо, адже вам потрібна була служниця?

Міранда зневажливо глянула на бідолаху Марго.

— Яка потворна! Де ти її знайшов?

— Дорогою додому. Я подумав: ти така добра, Мірандо, ти допоможеш цій бідоласі.

— Якби вона не була таким страховидлом, я приревнувала б тебе до неї, — вдавано насварилась Міранда. — А що вона хоче за роботу?

— Їжу й місце під дахом. — Овид усміхнувся нареченій. — Візьмете її?

— Піду спитаю в тата. — І Міранда щезла.

«Як він міг закохатися в цю дівчину? — подумала Марго. — В неї злі очі. Невже Овид не здогадується, яка насправді його наречена?»

Вийшов на ґанок Мірандин батько — міцний бородань, ще не старий.

— Чого ж на порозі стоїте? Недобре, — басом проказав він. — Заходьте до хати, обговоримо.

Вони увійшли до просторої теплої кімнати, там сиділи Міранда й Марта, обидві з вишиванням.

— Значить, служницю нам знайшов? — Чоловік зміряв оком Марго.

— Будь ласка, візьміть її, пане Люпене. Вона самотня, і їй нема куди йти.

— Гаразд, умовив.

Так Марго стала жити в хаті пана Люпена. Господинею там була Міранда.

— Мама померла торік, — пояснила Марта, коли Марго запитала про це.

Марта й Міранда, дуже схожі зовні, різнилися вдачею. Марта була тиха, добра, спокійна дівчинка. Вона подружилася з опудалом Ритою і не зважала на її потворність. А Міранда завжди знаходила для Марго в'їдливе слівце, кличучи її не Ритою, а опудалом, страховидлом або потворою.

Узимку роботи в Марго було небагато, хоча вона не сиділа склавши руки. Треба було годувати худобу й птицю, прибирати хату й подвір’я, готувати й прати. Та з Мартиною допомогою Марго впорувалася з усім цим. Вона й гадки не мала, звідки в неї в голові стільки знань, адже раніше принцеса навіть не уявляла, що існують корови й кури, хоча пила молоко і їла омлет. Тим паче вона не знала, як зготувати борщ або кашу, як прати й полоскати, як тримати в руках віник.

Несолодко спершу було бідолашній Марго. З якою огидою вона їла бовтанку — юшку з борошна, розведеного водою, або пісний борщ. З яким сумом вона пригадувала смачні супи, відбивні, тюфтелі й солодощі, до яких вона звикла в палаці. Як тяжко було принцесі заснути на твердому тапчані в тісній комірчині, адже досі вона спала на пухових перинах і шовкових мережаних простирадлах, а тут доводилося вкриватися старою клаптиковою ковдрою.

А Міранда ж була багата наречена. У її батька стояло п'ять комор із зерном, худоба вважалася найвгодованішою в селі, а урожаї його садків завжди давали величезний зиск. Та Міранді здавалося, що того мало, і вона не хотіла витрачатися на те, щоб одягти чи нагодувати опудало Риту.

— Пошити їй овечого кожуха, чи як? — задумав якось пан Люпен.

А Міранда напосілася на нього:

— Якщо ти кожній жебрачці шитимеш кожуха, твої дочки самі жебракуватимуть!

І Люпен замовкнув. По жінчиній смерті він став сумний і байдужий і в усьому погоджувався з жадібною дочкою.

Єдиною втіхою Марго було чарівне люстерко, те, що подарували їй чарівники. Поробивши всю роботу, Марго забиралась у свою комірчину під самим дахом, витягала люстерко, і воно показувало дівчині палац і її минуле. Ось принцеса танцює менует із заморським принцом. А ось вона на баскому скакуні долає всі перепони і виграє перегони. А ось її останній день народження: столи вгинаються від наїдків, а скільки солодощів! Тістечка, торти, вишневе желе, зефір, шоколад!..

— Я ніколи не повернуся додому, — плакала Марго. — Я ж навіть не знаю, як звати дітей, у яких я забрала бажання. Як же я зможу допомогти їм?..

Якось у лютому Міранда послала Марго прати білизну в ополонці. Був мороз, і принцеса у своєму лахмітті промерзла до кісток. Вона повернулася додому геть синя, і ввечері її била лихоманка.

— Тепер її ще й лікувати треба! Мало ми на неї витрачалися! — лютувала Міранда. — Дай їй трав'яного чаю, але гляди, без меду чи варення, у нас і без того запаси закінчуються! — сказала вона Марті.

Вночі Марго зробилося зовсім кепсько, вона мало не вмерла.

— Дозволь мені відкрити твоє обличчя, тобі полегшає! — попросила Марта.

Та Марго затято відмовлялась. Вона боялася, що Марта злякається й перестане товаришувати з нею.

Коли Марго вже майже не дихала, Марта побігла по допомогу до Овида. Він запріг коней і поїхав по лікаря, але той відмовився лікувати жебрачку навіть за гроші. Тоді Овид забрав Марго, закутав її у свою ведмежу шубу й повіз на хутір. Там жила стара знахарка. Вона могла вилікувати людину, яку лікарі відіслали вмирати. Знахарка дуже добре знала цілющі властивості трав, квітів і дерев. Її настоянки, відвари й порошки багатьом урятували життя.

Принцеса отямилася вранці і зі здивуванням зрозуміла, що лихоманка минула. Почуваючись майже здоровою, Марго спробувала підвестися й роззирнутися, та помітила, що капюшон з неї хтось зняв. Де вона і хто її лікував, Марго не знала і не могла навіть здогадуватися.

Аж ось до неї підійшла старенька з неймовірно добрими очима.

— Пий, — простягнула вона Марго кухлика з чимось гарячим. — Це ліки. Ти скоро одужаєш, люба, — лагідно мовила вона, а Марго сумно усміхнулась.

— Навіщо ви називаєте мене любою? Ви ж бачите, я потвора.

— Я знаю, що в тебе добре серце. А за зовнішністю роблять висновки лише недалекі або наївні люди.

Принцесі стало тепло й добре від таких щирих слів, вона навіть забула на мить про свою потворність. Аж раптом прочинилися двері, і ввійшов Овид. Марго перелякано затулила обличчя долонями.

— Я бачив твоє обличчя, Рито, — сказав він. — Не ховайся, я не злякаюся.

— Навіщо ви відкрили моє лице? Він бачив мене! Тепер він навіть і знати мене не захоче! — плакала Марго, коли Овид поїхав, пообіцявши забрати її за кілька днів.

— Для тебе це так важливо? — з хитрими бісиками в очах запитала знахарка, і Марго зізналася, що їй дуже подобається Овид.

— Але я йому ніколи не сподобаюся, — зітхнула вона.

— Хто знає, що станеться з нами в майбутньому, — заперечила старенька.

Марго прожила у знахарки п'ять днів. За цей час вона цілком одужала, поздоровшала і дуже привернулася до знахарчиної внучки, маленької Петлі. Це маленя було для старенької водночас найбільшою радістю й горем. Торік Петлі захворіла на невідому хворобу, жоден лікар не знав, як допомогти дівчинці, і бабуся, яка не раз рятувала інших, також не могла її вилікувати.

— Навіть чарівники не виконали її бажання — одужати, — з гіркотою сказала знахарка.

У Марго стислося серце.

«Значить, через мене Петлі й досі хворіє», — зрозуміла вона.

— Бідолашна моя внучка, — бідкалася знахарка. — Вона не доживе до Нового року.

Марго була вражена тим, що почула. Досі вона не розуміла, що накоїла, але тепер побачила, як страждає маленька Петлі, і все це через нерозумну егоїстичну принцесу, якій забаглося витребеньок.

Коли Марго повернулася додому до Міранди, та більше не навантажувала її роботою. З'ясувалося, як по секрету розповіла Марта, Овид мало не розсварився з Мірандою через Риту, яку довели до хвороби. Тепер Марго і їла краще, і одяг отримала, хоч і не новий, але теплий і не подертий.

— Ах, Рито, я так боялася, що ти помреш, — зізналася Марта. — Я не маю друзів, крім тебе й Пилипа.

І Марта розповіла Марго про свого товариша Пилипа, який прислужує одному багатому чоловікові. Хазяїн обходиться з Пилипом дуже жорстоко, морить його голодом, б'є, а поскаржитися нема кому: Пилип сирота, його разом з сестрою взяли з сиротинця.

— Пилипова сестра, Дора, просила у чарівників, щоб її з братом забрав до себе дідусь, та бажання не збулося. — Марта похитала головою. — А хазяїн Пилипа й Дори привселюдно поклявся, що відпустить їх, коли зацвіте обгорілий бузковий кущ на подвір'ї Луттиної хати, тієї, що згоріла торік. Він добре знав, що той кущ ніколи більше не цвістиме. Яка жорстока людина!

Марта не помітила, як Марго заплакала, бо й сама плакала розповідаючи. Марта й Пилип кохали одне одного, та не могли одружитися, доки Пилипа не звільнять.

А принцеса зрозуміла: ще двоє людей страждають через її егоїзм, і це зробило її ще нещаснішою.

«Я мушу допомогти їм усім», — думала вона, але не знала, як це зробити…

Настала весна, сніг сходив з поля, на деревах набрякали бруньки, з'явилися перші проліски. Овид якось зайшов до Міранди з величезним букетом ніжних весняних квітів, але наречена не зраділа такому подарункові.

— Притяг додому сміття, — сказала вона.

— Ну, коли тобі ці квіти не подобаються, я подарую їх Риті, — заявив Овид.

Принцеса сиділа і в'язала, вона не чула, що прийшов Овид, і зойкнула, коли він осипав її пролісками.

— Як гарно! Це мені?!

— Вони тобі подобаються?

— Так, дуже! Дякую! — Марго мало не заплакала. Вона не розуміла, чому Овид ні сіло ні впало подарував їй квіти, але була йому дуже вдячна.

Міранда розсердилася.

— Ти що, закохався в цю потвору? — спитала вона.

Овид засміявся, і вони помирилися.

Коли потеплішало, Марго більше часу стала проводити надворі. Вона працювала, не скаржилася на втому і виконувала всю загадану Мірандою роботу.

На превеликий принцесин подив, сільські діти не боялися її. Навпаки, відчуваючи в ній добру душу, тягнулися до неї. Принцеса гралася з ними, розповідала дивовижні казки про королівський палац і його господарів. Діти, затамувавши подих, слухали її.

Найбільше принцесу любила сліпа Лутта. Вона ходила з Марго і на річку, і в поле. Принцеса оберігала сліпу дівчинку, тим паче що Лутта теж просила допомоги у чарівників і її бажання не здійснилося.

— Мені тяжко жити в Овидовій хаті, — зізналась якось Лутта. — Його батьки вважають мене тягарем, вони жалкують, що прихистили мене, я чую роздратування в їхніх голосах. Там нестерпно залишатися, а піти мені нема куди: я не зможу працювати.

Цього вечора Марго витягла своє чарівне люстерко не для того, щоб посумувати за минулим життям, а щоб дізнатись, як допомогти бідолашній Лутті. І, як не дивно, Марго побачила в ньому Дюшесове обличчя.

— Вітаю тебе, принцесо.

— Дюшесе?! Я хотіла запитати…

— Я можу відповісти на твоє запитання, Марго.

— Ти знаєш, як повернути Лутті зір? — спитала принцеса.

— Так, — відповів чарівник.

— Ну то кажи хутчій!

— Лутта попросила чарівників, і ми, звичайно, допомогли б їй. Та чарівна сила, потрібна для бажання, пішла на один з твоїх подарунків.

— Отже, один з них допоможе Лутті? — здогадалася Марго.

— Так.

— Чого ж ти зволікаєш, Дюшесе? Кажи!

— Якщо Лутта подивиться в це люстерко, вона прозріє. А люстерко втратить чарівну силу. Ти ніколи більше не зможеш побачити в ньому палац, короля, себе колишню. Вибирай, принцесо!

Марго вирішила востаннє поглянути на своє минуле. Вона попросила в люстерка показати торішній новорічний бал. Принцеса вбралася тоді Сніговою Королевою: вся в білому оксамиті, вона сяяла діамантами й перлами, чарівна й неповторна. Ет, як вона танцювала й співала, як весело і святково було в палаці!

Марго рішуче засунула люстерко в кишеню фартуха. Луттин зір дорожчий, аніж купа спогадів.

Лутту вона знайшла в хаті разом з Овидом, який саме заплітав їй косу. Овид дуже любив дітей, а Лутту доглядав, як рідну сестру.

— Лутто, вгадай, хто до нас прийшов? — спитав він.

— Рита!

— Як ти вгадала? — здивувався Овид.

— У твоєму голосі я почула радість, — відповіла сліпа дівчинка.

Марго витягла люстерко, піднесла його до Луттиних очей.

— Зараз ти уважно подивишся вперед, Лутто, і побачиш себе в дзеркалі.

— Не смійся з неї! — сказав Овид.

— Дивися, Лутто!

І сталося диво. Широко розплющивши блакитні очі, дівчинка раптом закричала:

— Я бачу себе! Я знову бачу! Овиде!

Він обійняв дівчинку й ошелешено спитав Марго:

— Рито, як тобі вдалося?

Марго поспіхом пішла, нічого не відповівши. Вона боялася, що Лутта вжахнеться, побачивши її. А люстерко відтоді показувало тільки відображення опудала Рити, на яке вона дивилася зрідка.

Марго сиділа в себе в комірчині, коли до неї вбігла Лутта.

— Ти Рита? — спитала вона.

— Так. — І Марго заплющила очі, аби не бачити, як Лутта з відразою йде геть.

Натомість Лутта обійняла її й поцілувала.

— Ти не злякалася мене? — спитала вражена Марго.

— Звичайно ж, ні. Ти добра і щира. І я хочу дружити з тобою й далі, якщо ти не проти.

Після чарівного Луттиного видужання люди почали краще ставитись до Марго. Якщо раніше тільки діти віталися з нею, то тепер і дорослі не сахалися при зустрічі. Деякі навіть пропонували їй допомогу, а одна жінка сказала:

— Ходи жити до мене, в мене тобі буде добре.

Та Марго не захотіла йти з хати пана Люпена. Марта щодень сумнішала, і тільки Марго знала чому і могла її якось розрадити.

По весні прийшло літо, настала косовиця, а з нею й Літнє свято. Марго пригадала, як у палаці вона та її фрейліни наряджалися в костюми фей та ельфів, плели вінки, танцювали, співали пісень і розважалися до ранку, милуючись феєрверком.

Марта й Міранда готувалися до свята заздалегідь. Вони пошили собі легкі зелені сукні, витягли коралі й браслети, купили нові стрічки. Марго з сумом дивилася, як вони перевдягаються. Вона б із задоволенням провела цю ніч подалі від сміхотливого натовпу, на хуторі у знахарки. Та маленька Петті вмирала, їй залишалося жити кілька днів, і знахарці було не до відвідувачів.

Увечері до Мірандиної хати зайшов Овид, а з ним його друг Кред, небагатий хлопець, також закоханий у Міранду. Та вона віддала перевагу Овидові, багато в чому через гроші.

Марта вмовила Марго піти з ними, і вп'ятьох вони вирушили за село, де вже горіли вогнища і грала музика. На зеленій траві стояли столи, заставлені смачною сільською їжею. Дівчата і хлопці ходили кружка, співали пісень про літо й кохання.

Марго дивилася на них, і раптом їй здалося, що вона в королівському садку. Міранда саме співала пісню про теплу літню ніч, і Марго, добре знаючи слова, нестямилась, як заспівала разом з Мірандою.

Рознеслося дружне гиготіння. Марго отямилась.

«Таж у мене голос, як у жаби», — згадала вона, заплакала й утекла.

Сховавшись між деревами, Марго почула, що її кличе Овид.

— Чого ти втекла? — спитав він, віднайшовши дівчину.

З ним прийшов і Кред.

— З мене сміялись.

— Я не сміявся, — заперечив Овид.

— Іди, Овиде, на тебе чекає Міранда, — ледь чутно мовила Марго.

Почувся лункий Мірандин голос, і Овид пішов.

— Не щастить у коханні ані мені, ані тобі, — мовив Кред.

— Як ти здогадався? — злякалася Рита.

— У тебе закохані очі. Але ти негарна, а я небагатий, і ми нікому не потрібні.

Марго згідливо кивнула. Аж раптом згадала про Марту. Пилипа хазяїн не відпустив на свято, і Марта сумувала без нього. Марго попросила Креда піти до дівчини:

— Адже їй зараз так само кепсько, як і тобі. Розрадь її.

І Кред пішов. Марго залишилася сама. Аж раптом поруч з'явився Дюшес.

— Чого ти сумуєш, принцесо? У таку днину всі щасливі!

— Не знущайся, — попросила вона.

— Не було й гадки, — відповів чарівник. — Я прийшов сказати тобі, що ти просто зараз можеш перетворитися на колишню Марго.

— Як?!

— Опівночі зацвіте папороть. Якщо ти побачиш цвіт і загадаєш бажання, воно здійсниться.

Марго кинулася в глиб лісу. Вона не одна шукала чарівну квітку, в лісі чулися голоси.

Аж раптом перед дівчиною щось засяяло, і вона побачила блискотливі пелюстки пуп'янка, що саме розпускався. Тієї ж миті за спиною пролунав знайомий голос:

— Рито! Віддай цю квітку мені!

То була знахарка.

— Я не можу! — Марго похитала головою. — То моя остання надія позбутися потворності!

— Петті вмирає! Моя бідолашна дівчинка проживе ще день чи два! Зглянься, Рито!

— Ні, — рішуче мовила дівчина.

Старенька заплакала й пішла, а Марго схилилася над папороттю.

— Зараз я знову стану принцесою Маргаритою, найкращою дівчиною королівства! Я запрошу в гості нових друзів: Овида, Марту, Лутту і Петті… Але Петті не буде, вона вже помре…

Знахарка, приголомшена горем, ішла додому, на свій хутір, де чекала на неї її внучка й вмирала. Та коли старенька відчинила двері, їй назустріч вибігла Петті, весела й рожевощока. Хвороба зникла безслідно, дівчинка одужала.

Уранці до Марго прийшла знахарка з Петті, щоб подякувати.

— Я просто виправила помилку, — мовила Марго.

Дівчина вмовила їх нікому не розповідати, що то вона врятувала Петті. Усі вирішили, що дівчинка одужала так само несподівано, як і захворіла, поговорили-поговорили та й забули. Тільки одній людині знахарка зізналася — Овидові.

Закінчувався другий місяць літа, і Марго помічала, що Марта ставала щораз сумирніша й блідіша.

— Що з тобою коїться? — перепитувала Марго, і Марта врешті-решт розповіла.

Їхня з Мірандою мама померла рік тому через наговір однієї лихої жінки, яка того ж дня перетворилася на відьму. Відтоді сидить уночі на могилі померлої і стереже її.

— Кажуть, маму можна повернути, — сказала Марта тихо. — Для цього треба рівно через рік після її смерті прийти опівночі на кладовище і запропонувати відьмі щось дорогоцінне й красиве. Якщо вдасться зманити її з могили, наша мама оживе.

Надходив день, у який померла Мартина й Мірандина мама. В хаті був траур, дівчата надягли чорні сукні. Марта по секрету сказала Марго, що піде на кладовище й запропонує відьмі свої коралі й накопичені гроші. Але вона так цього боялася, що захворіла. Надвечір у неї піднялася температура, збити її не вдавалося.

Міранда розплакалася. Тільки тепер вона зрозуміла, як любить свою сестру.

— Я не можу втратити її, як втратила маму! Ні!

Овид не відходив від нареченої: вона весь час плакала. І тоді принцеса вирішила, що сходить на кладовище й перевірить, чи правду кажуть про відьму.

За годину до півночі Марго зайшла до Мартиної кімнати. Дівчина розплющила очі й зі сльозами звернулась до Марго.

— Чому життя таке несправедливе до мене? Коли мама померла, я просила чарівників повернути її. Вони могли, але не зробили! І не дають можливості мені самій урятувати маму!

— Все буде гаразд, — заспокоїла її Марго.

Дізнавшися, що Марта теж загадувала новорічне бажання, принцеса вирішила неодмінно виконати його.

Під вікном Мірандиної кімнати стояв Кред. Він чув, як ридає дівчина, і хотів щось зробити для неї, та не знав що.

Марго дуже боялась відьми. Тож попросила Креда провести її до кладовищенської брами: удвох не так страшно. Кред погодився не вагаючись. Йому подобалась добра нещасна Рита, і він здогадувався, нащо вона йде на кладовище. Якщо все вдасться, Міранда радітиме, а Кред буде з того щасливий.

Місяць сховався за чорні хмари, коли Марго і Кред підійшли до кладовищенської брами. Було темно, і Марго вся тремтіла.

— Хочеш, я піду замість тебе? — запропонував Кред.

— Ні! — рішуче відповіла Марго. — Я мушу зробити все власноруч.

Кред розповів їй, де могила, і принцеса пішла її шукати.

Раптом у темряві загорілися два лиховісні оранжеві вогники. Місяць несподівано залив кладовище світлом, і Марго мало не знепритомніла від жаху. Вона побачила відьму. Та сиділа на могилі, обхопивши руками хрест, і дивилася дівчині просто в очі.

— Що тобі тут треба? — засичала вона.

— Я прийшла звільнити з-під землі душу, загублену тобою!

— Іди геть! — Відьма захихотіла. — У тебе нічого не вийде!

З села залунав дзвін, що означало північ. Принцеса витягла зі своєї торби намисто і піднесла його високо над собою. Місячне сяйво заграло на смарагдах і сапфірах. Відьма заворожено дивилась на дорогоцінні камінці. Такого багатства їй не міг запропонувати ніхто з сільських мешканців.

— Віддай їх мені! — прошепотіла вона.

— Візьми!

Марго знала, що зараз усе вирішиться. Здогадається відьма, що її хочуть обдурити, — тоді нічого не вийде. Чи все ж таки піддасться спокусі і візьме намисто?

Марго не вірила своєму щастю. Та ось відьма, простягнувши руки, повільно зійшла з могили і кинулась на принцесу. Дівчина закричала і жбурнула намисто подалі від себе. Відьма метнулася за ним і щойно схопила, як прогримів грім — і відьма щезла. Земля на могилі заворушилася і розсипалася. Піднялося віко. Марго побачила жінку, дуже схожу на Міранду.

Кред підбіг до них, допоміг урятованій жінці підвестися. Вона дивилася, не розуміючи, що відбувається: чари ще не сповна розвіялися.

Невдовзі вони прийшли до Мірандиної хати, і Кред хотів віддати Марго намисто, яке вона забула на кладовищі.

— Це мій подарунок тобі. Візьми. З його допомогою та забагатієш, а мені воно ні до чого, — мовила дівчина.

— А де ти його взяла? — обережно спитав Кред.

— Я не можу сказати. Забирай і не бійся, це не підробка, ти отримаєш за нього чимало золота.

Довго вмовляти не довелось. А згодом Кред продав намисто і став найбагатшим нареченим у селі.

Коли Марго ввела Мірандину й Мартину маму до хати, всі остовпіли. Перший прийшов до тями пан Люпен.

— Глориндо! — закричав він і, не вірячи власному щастю, кинувся обіймати дружину.

Марта й Міранда заплакали й теж побігли до мами.

Овид підійшов до Марго.

— Відтоді, як ти з'явилася, у наше село прийшло щастя, — мовив він. — Хто ти, Рито?

Вона втекла у свою комірчину й гірко заридала. Якби вона не знала, що потворна, то подумала б, що Овид кохає її, — стільки ніжності було в його очах і голосі.

Тепер, коли в хаті з'явилася справжня господиня, жити Марго стало легше. Глоринда була дуже вдячна і добра, і принцеса почувалася в хаті не служницею, а гостею. Та вона не забувала, ким її сюди взяли, і тому й далі робила звичну роботу.

По літі прийшла осінь. Дні злітали, наче жовте листя з дерев, і непомітно до села підійшла зима.

Марго сумнішала з кожним новим зимовим днем. Її не тішив ані перший сніг, ані зимові розваги, ані наближення Нового року. Навпаки, вона б усе віддала, аби Новий рік не настав. Адже після того вона вже ніколи не стане колишньою Марго.

Якось у неділю вранці вся родина пана Люпена разом з Марго пішла до церкви. Після служби всі зібралися на церковному дворі, щоб поговорити, дізнатися новини.

Марта показала Марго на багаті ґринджоли, запряжені випещеною гнідою трійкою. Кучером там сидів Пилип, поруч прилаштувалася його сестричка Дора.

Підійшов Пилипів хазяїн і зіштовхнув дівчинку в сніг.

— Чого розсілася, дармогризко? Йди працюй! — і заліпив дівчині ляпаса.

Пилип не витримав, скочив і кинувся на хазяїна. Той скинув його з себе, як порошинку, і заволав:

— Нападаєш на свого хазяїна? На милостивця?! Я тебе так покараю, що живий не будеш!

Усі перезирнулися, Марта заплакала. Селянам було шкода хлопчину: в цього господаря слуги часто вмирали після покарання.

Марго відчула, що вона одна може врятувати Пилипа. Згоріла Луттина хата колись стояла поруч із церквою. На попелищі й досі стирчав обгорілий і всохлий бузковий кущ.

Марта плакала, та Марго попросила її заспокоїтись і зняти хустку.

— Навіщо? — здивувалася дівчина.

— Швидше, і розплети косу.

Вони підійшли до куща. Марго витягла з торбини чарівний гребінець, встромила його Марті у волосся і сказала:

— Марто, я дарую тобі цей гребінець. Не дивуйся і попроси його зробити тобі зачіску з бузковим цвітом з цього куща.

Дівчинка знехотя — адже всі дивилися на них — повторила прохання. І враз, узимку, посеред білих заметів, обгорілий чорний бузковий кущ укрився листям і буйними кетягами квітів. А в Марти на голові з'явилася гарна зачіска, прикрашена гілочкою квітучого бузку.

Люди притьмом бігли з церковного двору, щоб подивитись на диво. А Марго підійшла до Пилипового хазяїна і сказала голосно, щоб усі почули:

— Кущ зацвів, як тобі й хотілося. Тепер виконай обіцянку і відпусти Пилипа з Дорою.

Хазяїн замахнувся на неї.

— Іди геть, бридка жебрачко!

Він хотів ударити її, але з натовпу вискочив Овид і схопив його за руку. Всі закричали:

— Рита права! Відпусти дітей!

Пилип і Дора стояли й чекали.

— Забирайтеся, малі негідники! — заволав на них хазяїн, відчуваючи, що не пересилить ціле село. Гніваючись, він вискочив на передок ґринджол, схопив віжки і помчав геть.

Пилип підбіг до Марти, вони обійнялися й були дуже щасливі.

Наближався Новий рік. На це свято мали одружитися Овид і Міранда. Та вони обоє раптом відмовилися від весілля.

— Я люблю Креда, — пояснила свою відмову Міранда.

— А я люблю… іншу дівчину. — Овид побоявся сказати всю правду.

Напередодні Нового року Овид прийшов до Марго. Дівчина сиділа пригнічена горем. Вона виконала чотири дитячі бажання, які не збулися рік тому. І от новорічна ніч, а принцеса — така сама потворна горбунка.

— Рито, — мовив Овид, — я люблю тебе. Виходь за мене заміж.

Марго подумала, що він сміється, і втекла у свою комірчину під дахом. А там на неї чекав молодший чарівник Дюшес.

— Він сказав правду, Марго. Овид кохає тебе.

— Але ж я потвора!

— Він покохав тебе за твоє добре серце. Такою була умова головного чарівника, і її дотримано, отож чари з тебе знято. І ще: усі діти в селі попросили чарівників зробити тебе вродливою.

— Але ж вони залишилися без подарунків! — засмутилась Марго.

— Не хвилюйся, всі вони отримали те, про що мріяли. І ти також. Одягайся й виходь: на тебе чекають.

Принцеса побачила на тапчані гарну сукню і золоте парчеве вбрання, те саме, яке вона загадала торік. Дюшес щезнув. Марго тремтячими з хвилювання руками зняла капюшон. Ах, як вона зраділа, побачивши в дзеркалі свої рожеві губки, рум'яні щічки, ніжну шкіру, м'які розкішні кучерики.

Марго швидко вдягнулась. Вона тепер виглядала навіть краще, ніж колись, але не через убрання. Просто раніше в її вродливих очах сяяли надмірні гордощі, а тепер її погляд став добрий і мудрий.

Марго вийшла до Овида, і він спершу не зрозумів, хто перед ним. Але, зазирнувши в блакитні принцесині очі, впізнав колишнє опудало Риту. Марго боязко підійшла до нього.

Настав Новий рік, і все королівство згадало, що в короля є красуня донька Маргарита. Чарівники надіслали в село розкішні королівські ґринджоли, і Марго разом з нареченим і друзями поїхала до палацу, де починалося розкішне свято. Ще б пак, принцеса Марго бере шлюб!

Був собі ти…

Був собі ти… Дужий, меткий, відлюдькуватий. Коли з'являвся в місті, приносив з собою запах вогнища, річкової прохолоди, дороги і вільності. Чоловіки супилися й зітхали, сумуючи за недосяжною свободою. А жінки забирали дітей по хатах і поспіхом виводили в повітрі охоронні знаки: вони бачили у твоїх зіницях порожнечу й боялися її. Понурий довгокосий волоцюга, самотній і байдужий до будь-яких виявів життя. Пройти хитким місточком над прірвою, вдихнути пахощі кремово-білих кетягів садового жасмину, знищити гніздо вівчарика або годинами дивитись на вогонь — байдуже, як гаяти час.

Суровими нефарбованими нитками спліталася доля, а серце нило, стягнуте міцними швами свободи. Самітником простіше, хіба ні? Нікого не згадувати вдень, не бачити уві сні вночі, ввечері не вимовляти вимріяне ім'я в молитві, вранці не чекати на вітання… Можна вважати, тебе й не існувало… Принаймні до зустрічі на перехресті, біля закинутої криниці під сокориною…

Ти йшов услід дорозі, не думаючи, куди потрапиш. Якщо не прямуєш до мети, то байдуже, чи сяє сонце в спину, чи розцвічує ластовинням щоки, каміння чи пісок шурхотить під ногами, обвіває обличчя колючий, зі сніжинками вітер чи прозірчасті пахощі рожевих каперсових квітів… На поясі в шкіряному капшуці — ніж, на спині — заплічник. Попереду — невідомість. Вибираючи місце відпочити, побачив придорожню криницю. Зеленів на камінні соковитий мох, лежала на землі кинута накришка, поруч — куртка й зношені черевики. Отже, варто зазирнути. Тремтіло зубчасте листя сокорини, чорніла кора, самотньо тріпотів шматок мотузки, прив'язаний до стовбура.

А в пересохлій криниці хтось сидів. Хлопчисько. Він ледь махнув рукою, вітаючи твою міцну мотузку. Ти витягнув його, обдивився. Кістки цілі, а вуха загояться. Він пожадливо пив воду, спустошуючи твою баклагу, аж раптом з-за коміра запилюженої сорочки вистромився коричневий писочок, пролунало вимогливе голодне пищання. Складні версії вчинку — пошуки скарбу, переховування від нападників, спроба побачити зірки вдень — розбилися об нехитру дитячу відповідь…

— Поліз у криницю по віверу? Нащо?

Тваринка дивилась велетенськими очиськами, випускала й забирала кігтики, стала муркотіти, коли хлопчик погладив золотаво-буре хутерко. На спинці й голові підсихали ранки — сліди від кігтів і дзьоба великого птаха. Пугач або хто інший ніс і кинув у криницю? Ти ба, маленькій вівері добряче повезло.

— Вона плакала… — Хлопчина винувато усміхнувся, і ти відчув: з пронизливим, нікому не чутним дзвоном тріснув перший шов на серці.

Хлопчик умів викликати приязливе ставлення — так само, як і вівера вміла повзати по деревах і плавати. Скуйовджене біляве волосся й худюща шия, обвітрені губи й тендітні пальці, що обнімали тваринку, робили диво з твоєю душею-самітницею. Прокинулись давно забуті бажання: обійняти, зігріти, нагодувати. Ні сіло ні впало стала потрібною хата, бажано обжита й затишна, і щоб у скрині лежав чистий одяг, а на столі, накриті рушником, чекали хліб і молоко…

Уміння не обирають, з ним народжуються. І хлопчина дивився на тебе, розуміючи: між вами протяглася міцна червона нитка, що не мала ще назви. Любов і дружба, стосунки батька й сина чи учня й учителя, — та вузлики вже затяглися, і з перехрестя ви пішли разом…

Хлопчину звали В'юнком, а пухнаста тваринка залишилась безіменна. Та й не було потреби її приманювати: вівера неухильно йшла за В'юнком, терлася об ноги, муркала й приносила задушених пацюків у подарунок. Коротше кажучи, поводилася з хазяїном як велика довірлива кицька, а до решти ставилась насторожено й, мабуть би, укусила простягнуту руку.

Може, тому бажання доторкнутися до неї не виникало.

Від того вечора ви не розлучалися і вештались по землі втрьох. Дістати хліб і прихисток тепер було не тяжко. Одна річ, коли синього зоряного вечора у двері стукав підозрілий самотній волоцюга: такий і пограбувати, і вбити може. І зовсім по-іншому дивилися люди на двох вірних друзів, які подорожують у товаристві ручної тваринки і викликають бажання довгенько поговорити за кухлем пива. Чоловіки більше не уникали тебе, плескали по плечу: якщо з другом, мовляв, гарна людина. А В’юнкові досить було усміхнутися, щоб господині засперечалися, в кого ви ночуватимете. Наче манливі чари лилися від напівдитячої постаті: люди враз робилися доброзичливі й довірливі. Навіть ти, самітник на вдачу, з жахом думав про час розставання. А час цей невблаганно надходив…

В'юнок ріс, із худорлявого хлопчини перетворюючись на стрункого, граційного підлітка з котячими звичками і невловною зманливою усмішкою. На нього задивлялись дівчата, а жінки зітхали і, ніби піклуючись по-материнськи, намагались пригорнути, погладити. Ти остерігався, що з'явиться особа, яка забере в тебе друга.

І якось вона з'явилась…

Сонце сідало, бузкове небо відтінювало чорний ялиновий ліс, дорога ставала ширша й доглянутіша. Присадкуватими хатинками і мощеною вулицею, запахом сочевичної юшки й запаленими ліхтарями біля хвірток, тихим сонним рипінням флюгерів починалося чергове містечко. Ви не знали назви, але бачили: тут добре. На запитання про готель старий ліхтарник зміряв вас очима, помітивши і брудний заношений одяг, і порожні гаманці, й дорослу віверу, що коричнево-золотавою хмаркою крутилась довкола ніг. Похитав головою:

— До готелю не пустять. Ідіть краще до Альбіни-вишивальниці.

В'юнкова усмішка, беззахисна й приязна, подіяла й на нього. Прихопивши полотняну торбу з інструментами, старий узявся показати дорогу. Роздивляючись акуратно підстрижені живоплоти й передчуваючи гарячу вечерю, ти одним вухом слухав, як розмірено говорив ліхтарник.

— Не кривдіть нашу Альбіну, — попросив він на прощання. — Вона добра, хоч і дивакувата.

Накульгуючи, він пішов угору вулицею запалювати ліхтарі на хвіртках. В'юнок усміхнувся:

— Альбіна сподобається нам, чи не так? Адже ми теж дивакуваті.

Ти знизав плечима. Хіба не все одно? Аби в хаті знайшлося спальне місце й трохи їжі.

Поросла гвоздикою-травянкою і диким вівсом, стежина повернула й гайнула в город, залишивши вас на порозі. Молоточок ґречно стукнув тричі. За хвилину Альбіна відчинила двері. Захоплене тьмавим світлом лампи, обличчя висвітилося — і напівзаховалося у розпущених косах. Зблиснув і щез у темряві вузенький футлярчик, що висів у дівчини на шиї, візерунковим швом пробіглися по корсажу іскристі змійки, колихнувся поділ сукні.

— Пустіть переночувати, господине, — приязно попросив В'юнок.

Вона відступилася, впускаючи вас. Мовчки показала, де взяти їжу, куди лягати спати, і вислизнула в м'які сутінки.

Вівера лизькала молоко з мисочки, на вусах висіли білі намистинки, довгий хвіст нерухомо лежав на підлозі. Ти ліниво дивився на вогнище і думав, що зовсім непогано мати дах над головою. Тепло, затишно, мирно… В тиші співали цвіркуни, тіні від багаття хвилювалися на стінах, від сухих дровеняк пахло медом і смолою. В'юнок вештався кімнатою, роздивлявся плетені доріжки на підлозі й посуд у горіховій гірці. Тоді не втримався й відчинив різьблену скриню під вікном. У нерівному світлі зблиснуло… золото.

— Таки дивна. Зазвичай люди ховають дорогоцінності, а вона виставляє напоказ… Може, золото не головне в її житті? — задумливо мовив В'юнок, пересипаючи монети з долоні в долоню. — Холодні.

Він зачинив скриню, підсів до вогню зігріти руки і невдовзі задрімав.

Щораз рідше злітали й опускалися вії, сонна усмішка зіслизала з обличчя, і тільки кутики губ залишалися трохи підняті. Навіть уві сні хлопчина чомусь радів. Ти й досі не звик до його сонячної безтурботності, адже сам ніколи не усміхався: це відкриває людину й робить беззахисною. Довіряти без застереження — неприпустима розкіш. А В'юнок, схоже, думав інакше, перетворивши усмішку на чарівну зброю, — куди там твоєму ножу…

Ви не дочекались повернення господині й під тихе лопотіння дощу за вікном заходилися готуватись до сну.

— Вона змокне, — проказав В'юнок напівпритомно.

Ти накрив хлопчика ковдрою, погладив м'яке волосся й повернувся до вогнища. А може, закинути заплічник у запилюжений куток і не згадувати про дороги, віддаючись нехитрим радощам помірної осідлості? Наче поділяючи твої думки, вівера застрибнула на руки й згорнулась клубочком, сито муркочучи. Вона ледве вміщалася на колінах, тепла, розслаблена — як уміють розслаблятись кицьки. Неочікуваний вияв довіри. Які зміни він обіцяє? Та думати й аналізувати не хотілось, очі злипались, тіло вимагало відпочинку. Вівера дозволила перенести себе на постіль, і невдовзі хата поринула в безмісячну сіру дрімоту.

Ранок підкрався на м’яких лапах і обережно торкнувся ароматом свіжоспеченого хліба. Прокинувшись, ти довго не міг зрозуміти, де перебуваєш. Дивився на побілену стелю, рублені стіни, знайому різьблену скриню й притулену до стіни вільхову мітлу. На скрині сиділа вівера й вилизувалась, тоді потягнулася й вистрибнула у відчинене вікно. А де В'юнок? Гаразд, треба встати, потягтися, прислухатись. У сусідній кімнаті говорили й сміялись. Тужливі ревнощі вштрикнули в серце першу колючку. Досі В'юнок не шукав жіночого товариства. Що змінилося за ніч?

Ти надав обличчю байдужого виразу і штовхнув двері, опинившись, судячи з усього, в майстерні. На лавицях лежали сувої полотна, блискучі різнокольорові шовкові шматки, тяжкі оксамитові рулони. У кошиках яскравими плямами тіснилися мітки фарбованої вовни, переливались на світлі золоті й срібні клубки. Зв'язані косами, рябіли нитки на гаптування, гольник стовбурчився товстими й тонкими голками. У розчиненому берестяному кошику впереміш тулилися наперстки, клаптики, мереживні шматочки, шила й гачки.

За столом під вікном, так, щоб світло падало зліва, сиділа Альбіна. Круглолиця, струнка дівчина, підперезана візерунчастим чересом по світлій барежевій сукні. Бліда шкіра, пряме волосся, зібране сіточкою, на грудях видовжений шкіряний футлярчик. Губи стиснено, вії опущено. Круглі маленькі п'яльці, пригвинчені до столу, відпочивали з незавершеним вензелем, а майстриня працювала над тканиною в прямокутній дерев'яній рамці. Поруч примостився В'юнок і розповідав казки, на які дівчина часом відгукувалась коротеньким сміхом.

— Альбіна вишиває мені сорочку! — вигукнув хлопець у відповідь на твоє «Доброго ранку».

Ти за звичкою знизав плечима, та ввічливість змусила поглянути на тканину. Еге ж, стібки, білі, рожеві, перевиті зеленим завитком стебельця. Майстриня відволіклася й поглянула тобі просто в очі. Серце тьохнуло в грудях, підстрибнуло й зупинилося… Червона нитка натяглася, врізаючись у живе, завдаючи болю. Ось вона, розлучниця. Легкою в'яззю рухів, невагомими штрихами поглядів, побіжними віньєтками усмішок — стібок за стібком — прив'яже до себе В'юнка, пришиє його долю до своєї, змусить забути минуле. Маленькі ножиці з гострими кінчиками невдовзі переріжуть міцний зв'язок вашої дружби. Дихати стало неможливо, в горлі пересохло. Ти завмер, дурнувато подивившись на Альбіну, дівчина засоромилась і знову схилилася над чорною голкою, що рухалась туди-сюди.

— Вона й тобі сорочку вишиє, — радісно повідомив В'юнок. — Охоронний візерунок, чарівний.

Ти кивнув і поспішив на вулицю. Вдихнув запах нічного дощу, плюхнув у обличчя крижаною водою з рукомийника, зіщулився від свіжості. Серце отямилося й знову застукало, намагаючись попасти в попередній ритм. Очікуючи, доки почуття вгамуються, заходився розглядати обійстя. Обвитий бальзаміном палісад. Недоглянутий город, де розкинула плямисте листя розторопша, жовтими язичками пелюсток дражнився осот, виблискувала бірюзовими росинками лобода. Криниця. Сарай із дровами. На стосі дров сиділа вівера й принюхувалась, нашорошивши вуха. Кицьці тут подобалося. І В’юнкові… Вони обоє не проти оселитися в цій хаті. А ти збирався зараз поснідати й піти. Та повернувся до кімнати — і наштовхнувся на прохальний погляд хлопчини.

— Затримаймося, будь ласка, — попросив він. Хотів додати щось, та засоромився.

І знову журба та біль прошепотіли: бачиш, який він уже дорослий, привабливий, бажаний? Бачиш, як лагідно дивиться на нього Альбіна? З В'юнком вона розмовляла й жартувала, з тобою — налякано мовчала, боячись нерухомого, без емоцій обличчя. Еге ж, чим зарадиш: умієш лише лякати, а не викликати любов. Раніше гордився, а тепер сумував.

Ви залишились у майстрині, не обговорюючи строк. Минув тиждень, за ним другий, розмірені міські будні затягували, стаючи звичними й приємними. Крутився флюгер, цвів бальзамін, полювала на мишей вівера. І все ж ти розумів: якось ти підеш звідси, піддасися поклику дороги. А поки що розслабився й намагався платити за гостину. Змайстрував Альбіні розсувні ясеневі п'яльці, навчив прикріплювати кілочки й зап'ялювати тканину. Гострив ножиці, кістяним пробивачем готував полотно для білої гладі, вимочував нитки в гарячій воді, перевіряючи якість фарбування. Ручна робота приносила спокійне задоволення, в пам'яті зринали неочікувані знання.

Якось торгівець приніс Альбіні голки. Дівчина невпевнено розглядала товар, і ти не витерпів. Якісна голка — пружна. Щоб перевірити, треба просто переламати одну. Ті, що ламаються, наче скло, чи гнуться, наче дріт, не годяться. А от коли чинять опір пальцям і перелам виходить гладенький — товар вартісний. Гладеньким має бути й вушко, інакше кінчик нитки розсукається й проріжеться. І вже само собою зрозуміло, що не варто вибирати криву голку: стібки вийдуть нерівні, й зусилля зійдуть нанівець. Захопившись, ти дібрав цілий комплект: короткі й довгі, цигальські й гобеленові, залишивши Альбіні лише заплатити. Подивована майстриня запропонувала випробувати покуп. Невпевнено проколов уперше, зробив низку хрестиків на голубому батисті, закруглив контур — і, вирівнявши п'яльці, схопився за груди, де спалахом розірвався другий шов…

До Альбіниної хати щодня приходили люди. Крихітні саше й величезні скатерки, мережані серветки й позолочені гаманці — справа ладилася, горіла. В'юнок допомагав, виконуючи нескладні доручення: приметати чи повисмикувати канву, віднести готове замовлення. Він шикував сорочкою, вкритою випуклими квітами, а тобі дівчина й досі не подарувала обновки, хоч ніби і обіцяла. Пам'ятала, звичайно, але чомусь не поспішала, наче не розібрала малюнок твоєї темної душі. А ти спостерігав, як під майстерними пальцями народжуються посновані візерунки, рельєфні монограми, дворянські й князівські корони, і помічав: для оздоби хрестильних сорочок і вінчального вбрання майстриня витягає гостру чорну голку з футлярчика на грудях. Якось Альбіна повернула молодій мамі дитячу хрестильну сорочку, не оздоблену жодним завитком чи бодай петелькою. Жінка заплакала. Дивна реакція на відмову, адже можна віддати замовлення іншій гаптувальниці, нащо ж побиватися…

Якось ви зібрались на вечерю. В'юнок теребив краєчок скатертини, облямованої волошками й п'ятикутним листям, дражнив віверу. Ти різав хліб і наливав вино, позираючи на Альбінину майстерню. Сьогодні дівчина незвично затрималась, ніколи доти не працювала при лампі, берегла зір. В'юнок також хвилювався й зітхав, дослухаючись до вечірньої тиші.

Нарешті Альбіна з'явилася, заплакана й наче погасла.

— Голка поламалася, — проказала вона.

— Ото й усього? Купиш нову, — усміхнувся В'юнок.

— Такі рідкощі знаходять не в ятці у торгівця, а лише під склепінням таємничого замку леді Муліне. — Майстриня поклала на стіл порожній футляр. — Більше я не можу накреслити чужу долю, залатати серцеві рани, стягнути краї глибокого горя, відтінити й зробити яскравішим блякле, сумне життя… — Альбіна схлипнула. — Ти ж бачив: хрестильні сорочки й весільне вбрання я вишиваю особливою голкою.

— І савани? — запитав ти.

Дівчина сторопіла.

— Савану вишивка не потрібна, хіба не знаєш?

Миттю в пам'яті зринули безутішна мама й біла хрестильна сорочечка.

— Хто це — леді Муліне? — запитав В'юнок.

— Вигадка, дитяча казка, — відрубав ти.

— Ні, не казка! — палко заперечила Альбіна. — Посеред сірих в'язів, поблизу озера, стоїть біло-блакитний замок. Володіє ним леді Муліне. Прекрасна й безсердечна чарівниця створює неймовірні речі за допомогою чарів та людських емоцій. Що сильніші почуття, принесені в жертву, то могутніший витвір. Мою голку роздобув дідусь — для бабусі. Все забрала в нього леді Муліне: кохання, дружбу, бажання працювати. А навзамін три шви наклала на серце, щоб витримало воно дорогу додому. Дідусь відчинив двері, мовчки віддав вузенький футлярчик… і вмер.

— А історію переказав бабусі привид? — не втримався ти.

Майстриня сумно поглянула, підвелася й залишила вас. В'юнок кинувся навздогін. Обів'є, утішить, зігріє усмішкою — він уміє.

Вечеряти довелось на самоті. Вівера дивилася з докором, та не відмовилася від смаженого курячого крильця. А тоді вистрибнула у вікно. Ти довго сидів біля вогню, чекав друга, та В’юнок не повернувся з Альбіниної кімнати. Отакої. Вони вдвох. Хлопець зробив вибір, і третьому зайвому час піти.

Зранку з'ясувалося: В'юнок теж збирається. До замку леді Муліне.

— Може, взяти грошей? — задумливо запитав він. — Придбати голку за скриньку з золотом?

— Для леді Муліне гроші не важать, — відповіла заплакана Альбіна. — Вона вимагатиме найдорожче, що лиш має людина… Не йди, В'юнчику!

— Повернуся, — пообіцяв він.

— Повернеться, я подбаю.

— Підеш зі мною? — засяяв В'юнок. — Тоді боятися нема чого!

І майстринине обличчя прояснилось.

«Ну що ж, бодай на роль охоронця підійшов», — невесело подумав ти. Нагострив ножа, перевірив чоботи, набрав води у баклажку. Дорога кликала, тягнула. Примарився зелений похилий пагорб у синяві й затуманений видолинок, легковажний пересвист вітру в очереті, пахощі ялівцю, терпкий смак ягід-цяток обліпихи…

Підійшла, тримаючи на простягнених руках акуратний згорток, Альбіна.

— Візьми від мене подарунок. — Голос зривався, крізь нього проступав неспокій.

Hi, ти не здригнувся, умів стримуватись. Та холодна, колюча долонька стисла серце, зазміївся крізь тріщинки страх. Подарована сорочка осліпила неторканою білизною.

«В таких ховають», — промайнуло в голові.

— Голка поламалася, коли я хотіла зробити перший стібок. Вибач.

— Не смертельно. — Ти знизав плечима, намагаючись видаватись байдужим.

Випили молока, помовчали на прощання — і покинули місто. Щемка туга змусила озирнутись на жовтаво-червоні, зі шпорками, квіти бальзаміну, ліхтар біля хвіртки, нерухомий флюгер і поруч, на даху, темну постать великої кицьки. Альбіна стояла, дивлячись на вас… ні, певно, на В'юнка. В очах дівчини хлюпала така ніжна пристрасть, що вистачило б на двох, та вся вона призначалася тоненькому, тендітному підліткові у вишиванці. І видно було, як ніжність огортає В'юнка, цілує, пригладжує м'яке біляве волосся, бережно бере за руку й веде по дорозі. Тут і охоронці-талісмани ні до чого. Ідучи за хлопцем, крок у крок думками й молитвами, Альбіна не дозволить йому загинути. А ось тобі залишилося надягти білу сорочку і йти назустріч пригодам. Навіть коли вони виявляться останні…

На перехресті, біля криниці під сокориною, В'юнок зупинився розгублено.

— Кинемо жереб? — запитав він, вглядаючися в дороги, що розбігалися.

— Не треба. Нам праворуч.

— Знаєш, де живе леді Муліне? А казав, вигадка…

— Для того й казав, щоб тебе вберегти від дурниць.

Він зітхнув. Ти промовчав, несамовито жалкуючи, що неспроможний нічого змінити. Ет, мріяв стати йому батьком, другом чи вчителем. А станеш спогадом, що поступово полиняє, зітліє. Перетреться червона нитка, щезне, поступиться місцем радісній вишивці кохання.

— Ходімо. Якщо поквапимося, встигнемо ще завидна…

Хлопець озирнувся на місто. Десь там Альбіна схилилась над перлистим швом, навскоси затягаючи вузлики, а вівера пішла полювати пташок і гострити кігті об стовбур старої сливи. Він рішуче зітхнув і погодився:

— Ходімо.

Вже багато років ніхто не намагається потрапити до замку леді Муліне, тому дорога щосили догоджала подорожанам, які нарешті стали на неї. Забирала з-під ніг камінці, прокладала містки через калюжі й видолинки, розсипала на узбіччі яскраво-червону суницю, джерельця й тінисті липи. Опівдні замок з'явився вдалечині, біло-блакитний, філігранний, вишуканий, наче зіткана картина в золотавій рамі сонячного проміння. Завмерли гладенькі тьмаво-сірі в'язи, боялися поворухнутись китиці трави, не прилітали бджоли на яскраві суцвіття гребінника. По озеру не пробігав вітерець, і лебеді застигли парою кривих ліній.

— Неймовірно! — в захваті прошепотів В'юнок.

Наче перетинаючи невидиму межу, ступив на галявину — ілюзія щезла. Тріпнули шерехатим листям в'язи, зім'ялась трава, загуділи бджоли, брижами вкрилося озеро, і лебеді полетіли, тяжко махаючи крильми. Ти роззирнувся і пішов слідом. Ви пройшли садом, поцяцькованим нереальним, наче мозаїчним швом. Замкові вікна приязно виблискували, відбиваючи сонце, напіввідчинена хвіртка чекала на гостей, наче дивовижна голка леді Муліне заздалегідь вишивала вашу появу на туго натягнутому шовку. Запрошуючи, розчахнулись вітражні двері, піднялося тяжке запинало з торочками, в яскравому опівденному світлі постала гобеленова зала.

І знову примарні розкоші змусили вас мовчки озиратись, гублячись на тлі величавої обстави. Меблі тут видавались матерчаними, несправжніми, створеними з цупких чарівних ниток. Зв'язані гачком ажурні чохли на спинках стільців. Прикрашені стразами та паєтками інкрустовані скриньки. Стебловим швом випалені гірлянди на білій лавиці, а порцелянові медальйони кабінетів і лев'ячі лапки крісел — майстерно прикріплена аплікація… Хотілося взятися за краї і поглянути на зворотний бік: чи не залишила, бува, вишивальниця неохайних вузликів, чи всі кінчики заховала під стібками?

В'юнок ахнув подивовано. Ти повернувся услід його захопленому погляду і безсило опустився на кушетку, загороджену карміновою, в бісерних пуп'янках і зірках ширмою. Пік, різав, рвався на шматки, не бажаючи щезати з серця, третій шов… Від нестерпного болю навернулися сльози, та відвести погляд не виходило. Розложистими опаловими зборками стікали з другого поверху сходи, і ними повільно спускалася господиня замку. Леді Муліне. Недбало розкидані рожеві маки невагомою гладдю обсипали чорну сукню, тьмаво світилися перли, що скріплювали зачіску. В руці чарівниці — маленькі срібні п'яльці, а до оксамитової шемізетки приколото голку — ту, по яку ви прибули сюди. Та для тебе зараз існувала лише вона, чарівна жінка в чорному. Кохання колючим терновим нагаєм обплутало душу, кров текла з останнього розірваного шва… В'юнок уклонився і розтулив рота для привітання, коли це леді Муліне проказала:

— Який молоденький… Для кого просиш голку?

— Для нареченої. Альбіна піклується про людей, дарує їм щасливу долю…

— Дурненька. Дбала б краще про себе.

— Про неї подбаю я! — спалахнув хлопець.

— І не сподівайся. Вип'єш еліксир і забудеш наречену, дружбу, заповітну справу. Щезнуть почуття. Станеш пустий і байдужий.

В’юнок посмутнішав, зблякла звична усмішка. Запитав стиха:

— Я зможу віднести подарунок Альбіні?

— Ні. Не кожен чоловік витримував таке випробування, куди вже дитині. Віддаси голці пронизливе кохання — щоб проколювала каміння, лід і повітря. Міцну дружбу — щоб не ламалася і не гнулася. Сокровенну майстерність — щоб не вичерпувались магічні візерунки. Найгостріший біль — щоб кінчик голки ніколи не затуплювався. І від цього болю — помреш.

— Я готовий, — ледь чутно мовив В'юнок.

В руках леді Муліне виник скляний кухлик. Чарівниця збовтала прозору рідину, смакуючи, вдихнула аромат — і простягла напій В'юнкові.

— Хочеш отримати голку — випий до дна.

Хлопець подивився на тебе. По обличчю його читалися страх, відчайдушна рішучість і — відданість. Ні, він би не забув вашу дружбу. Зберігав би все життя в затишному закутку, вплівши червону нитку в різноколірність відчуттів, що дарує кохання.

— Пий, — сумно підганяла леді. — Або не забирай мого часу. Боягуз не вартий дорогоцінного подарунка.

В'юнок повернувся до тебе.

— Коли я помру, віднесеш Альбіні голку?

— Ні. — Ти з'явився з-за ширми, з подивом спостерігаючи за леді Муліне.

Як волокна канви висмикують з-під готового виробу, так нитка за ниткою сповзали з обличчя чарівниці зарозумілість, холодність, байдужість. Нічого вдаваного не лишилось. Перед вами стояла слабка, розгублена жінка.

— Голку Альбіні вручиш сам. — Ти забрав чашку з тремтячої руки друга. — Наречена чекає нареченого. Та й тваринці негоже без хазяїна залишатись.

— Зачекай! — вигукнула леді Муліне.

— Не хвилюйтеся, леді. Хіба не помітили? На хлопцеві оберіг. А я в поховальній сорочці.

Ти усміхнувся В'юнкові. Виявляється, усмішка — це нескладно, навіть приємно. А тоді випив рідину без смаку і вже не чув гіркого вигуку друга і переможного сміху леді Муліне.

У круговерті снів розпушувалися волоті, звивалися петельки, перепліталися мережива, а відтак світ знову став доступний сприйняттю. Ти прокинувся. Серце не боліло, стукотіло розмірено й тихо. Голова потопала в м'якій подушці, а білу сорочку змінила чорна, розшита рожевими маками.

Біля узголів'я, у кріслі, сиділа леді Муліне. Витончений профіль, чорняві кучерики, блідавість шкіри, майстерно підкреслена чорним оксамитом сукні. Довгі пальці зминали білосніжну хусточку, а на безіменному звилася золотою змійкою обручка.

— Ви заміжня, леді?! — гарячково простогнав ти, забувши про пристойність.

Вона перелякано подивилась, тоді зітхнула.

— Була. Все убрання замку створив майстер Муліне. Він обожнював мене, та вважав занадто жорстокою. Жалів людей, які вмирали за дурний шматочок металу. Поступово став нудитись коханням і… якось попросив… Словом, він пішов, вільний і порожній, залишивши гостру чорну голку. Яку, до речі, забрав твій друг.

— А я?..

— Знепритомнів, випивши джерельної води, — усміхнулась чарівниця.

Ти зніяковів. Безліч думок крутилися в голові, спитати б зразу про все.

— Ходи, я розповім тобі про майстра Муліне. — Вона помахом руки запросила сісти у крісло поруч неї.

Взяла срібні п'яльці з туго натягнутою тканиною. Точені пальці протягли нитку в голку… Стібок за стібком — і картина на шовкові стала прояснюватись. Леді Муліне непоквапом почала:

— Був собі ти…

Content

Медведева Екатерина Александровна Скляна, олив'яна, дерев'яна

Катерина Медведєва Скляна, олив'яна, дерев'яна

Скляна, олив'яна, дерев'яна

Де ти, Люко?

Ми зачекаємо Фіка

Опудало Рита

Був собі ти…