Юрій Винничук

Нічний репортер

Передмова

Цю повість я почав писати у 1979-му, а у 1980-му завершив з тим, що вона матиме продовження. Великих надій на публікацію я не мав. Писати кримінал про совєтський час так, як того вимагала тогочасна ситуація, я не міг, мені це було страшенно нудно та, зрештою, я й не читав нічого про бравих міліцейських слідчих. Виховувався я на зарубіжних детективах і прочитав їх безліч, переважно польською і чеською.

На ту пору вже лежала без руху перша частина «Дів ночі», яку опублікувати я не міг. Відтак до неї додалися гори списаного паперу нової повісті, передруковувати весь текст було ліньки. Я видрукував лише один розділ і послав у журнал «Дніпро» та заніс у львівський «Жовтень». Редактор «Дніпра» Володимир Дрозд повідомив, що повість про Львів його не цікавить. Роман Іваничук, який завідував відділом прози в «Жовтні», сказав, що їм теж не підійде.

Гори паперу залишилися спочивати до кращих часів. А потім я про них забув. Хоча вже з 1990-х можна було те все публікувати. Та я мав певні сумніви щодо того, чи вартує воно друку. А недавно я заліз у ті папери, став читати і побачив, що вийшла цілком пристойна повість. Я її набрав на комп’ютері, допрацював, збагативши реаліями, про які не мав поняття в тамту совєтську епоху, і ось вона перед вами.

Мій герой — журналіст, який потрапляє в різні часом небезпечні пригоди. Він випиває і курить. А курить тому, що в той час закурив і я. Моє захоплення цигарками потривало лише чотири роки, а спокусила мене на них дівчина, з якою я мав роман. Завершився роман, і завершилося куріння.

Але розлучитися зі своїм героєм я так просто не міг, бо надто збігалися з ним усі наші звички. Як я міг не випити, якщо герой повісті бухар? Ми ж з ним одне ціле. І коли він падає в обійми розкішної кралі, то я падаю разом з ним. Ціле щастя, що коли його б’ють по голові, я не мушу пити піґулки від болю.

Тепер я з непозбувною бентегою дивлюся на ще одну купу паперу, де причаїлося продовження цієї повісті, і думаю, чи братися за її передрук і допрацювання...

День перший. Четвер. 22 вересня 1938 року

1

Сльотавий, хоч і теплий, вересневий день, у вікні пливе ліс, потім — розлогі пасовиська, біля потоків біліють гуси, в очеретах рачкують хлопчаки, намацуючи риб, — пейзаж простий до нудоти, але й так нема що робити, бо газету, яку прихопив зі собою в потяг, я вже проглянув. Доводиться дивитися у вікно, а щойно відведу погляд, очі мої виловлюють навпроти старушенцію в усьому чорному, ще й у чорній хустині, може, вона на похорон чи з похорону, її вуста міцно стулені, погляд відсутній, вона вся заглиблена в себе. Поруч з нею мандрівний купчик з валізою, набитою всіляким крамом, точніше непотребом, з яким він ходить від дверей до дверей і меле весь час один і той самий текст, бо ні на що інше не здатен, а потім, повернувшись додому, виправдовується перед дружиною за те, що знову пролетів, більше витратив на дорогу, аніж заробив. Біля мене вмостилася груба молодиця з широкими клубами і великим бюстом, вона куняє і важко посапує, наче ковальський міх, її сапання мене розморює, і хочеться теж заплющитися й не думати ні про що. Час від часу вона спохоплюється, полохко роззирається, навіщось поправляє довгу спідницю і знову ховається у свою мушлю. Купчик питає дозволу взяти газету, прошу дуже, кажу я і подаю йому, він втелющується в першу сторінку і скрушно хитає головою — новини не віщують нічого доброго, це справді так.

— «22 вересня 1938 року. Італійці продовжують воювати в Ефіопії, — читає він навіщось упівголоса. — Ефіопські партизанські загони сковують значні сили італійської армії. Імператор Хайле Селасіє, який змушений був покинути батьківщину, виступив з промовою у Женеві». Це добре, це добре, — хитає він головою, — що вони сковують італійську армію. Гітлер не може нею скористатися на повну силу. «На Яблоновських, в дільниці Львова, густо заселеній німцями, з’ява на вулиці молодика, вбраного в короткі штани і білі панчохи до колін, викликала сенсацію». Ага, — піднімає він пальця вгору, — і до нас уже прийшла гітлерівська мода. Скоро цих молодиків стане значно більше, мода заразлива... Е-е... «В Народному домі відбулося українське віче на підтримку автономії Закарпатської України». Чи ти ба, — обурюється він, — автономії їм заманулося. Чого доброго і тут забагнуть автономії. Ви чули? Того Бандеру знову намагалися визволити. Але поліція не спить, нє. «Змову викрито!» Але є й добрі новини: «В Академії Гандлю Закордонного побито шість жидів, в Університеті — двох». Давно пора показати їм їхнє місце. Ви чули, що є державний план переселення всіх жидів до Уганди? Чудова ідея!

Не відчувши від жодного з присутніх ні відповіді, ні схвалення його глибокодумних роздумів, він рішучим рухом складає газету і кладе на столик. Настає нарешті тиша.

Уганда! Так, так, модна останнім часом тема. Всі деталі майбутнього переселення обговорюються дуже поважно, наша газета теж про це писала, а я навіть брав інтерв’ю в цадика, який обурювався цими чутками і заперечував, що євреї тільки й чекають, щоб виїхати до Уганди.

Моя мандрівка до Станиславова така ж несподівана, як і таємнича, ще вчора я поняття не мав про те, що почув сьогодні вранці. А все почалося з дзвінка і чийогось скрадливого шепоту, який поцікавився, чи не хотів би я довідатися про те, яким чином виросла кар’єра Томашевича, як він збагатився, а тепер став найвірогіднішим претендентом на посаду президента міста. Ну, якщо чесно, мені начхати на усіх цих томашевичів, які, як квіточки з лайна, раптом розцвіли буйним цвітом, бо запах лайна з них і так не вивітрився, але після того, як редактор узяв мене за груди і струснув, а в голові моїй задзенькотіли усі ті пляшки, які я випорожнив за останній місяць, коли перебував у невагомому стані, я змушений був отямитися. Інакше б мене знову викинули з газети. Я конче мусив нарешті щось розкопати й написати таке, що викликало б свіжий інтерес до газети. Недарма ж мене прозвали «нічним репортером», бо власне я найбільше й тинявся по різних зачучверілих кнайпах і мордовнях[1], по підпільних казинах, спелюнках[2] і борделях, діставав по писку, а то й майхром[3] по животу, падав обриганий у рівчак, бо, окрім як нахлятися з тими, хто хляв, іншого способу добути щось цікаве чи сенсаційне не було. Звісно, щоб вони не мали жодних підозр щодо мене, я не повинен був від них відрізнятися, мусив говорити їхньою мовою, пити те, що й вони, лаятися, як вони, і реготати, як вони, вгощати в кнайпах повій, дозволяти їм гладити себе по голові, і не лише по голові, цілувати мене у вуха і шию, мусив курити опіум в борделі, щоб і там щось вициганити для себе корисне, а потім, щоб те все не вивітрилося, виходив до дерев’яного кльозету на дворі і при тьмяному світлі жарівки занотовував ключові слова, сенс яких ніхто окрім мене не второпав би. А поволі вже так втягнувся, що не треба було мені й компанії. Я сам собі став компанією — і це було найгірше.

Та ось я таки отямився. Я сів перед дзеркалом, подивився на своє неголене обличчя тридцятишестирічного чоловіка, який нічого путнього в своєму житті не добився, але знайшов на свою сраку безліч проблем і набив стільки ґудзів за короткий час, що іншому й за все життя стільки не набити, подивився і важко зітхнув: «Марку, ти мусиш виборсатися з тої трясовини, в яку сам себе затягнув. Мусиш!»

Якраз напередодні редактор заповів усім готувати матеріали до виборів і копати якомога глибше, і то про всіх, незалежно від симпатій. При цьому він зі співчуттям поглянув на мою втомлену життям мармизу, бо досі я до політики не пхався. Моя сфера зацікавлень зводилася до клієнтів з-під темної зірки, мені з ними було легко, я серед них був своїм, і навіть, коли мене били по писку, то наступного дня ставили цьмагу[4], обнімали і казали: «Ти тіко, Мацьку, не гнівайся! Йо?» Та йо, йо, бо чого би не йо?

Ну, і так ся стало, що Томашевич мене враз зацікавив, хоча якби не той дзвінок, то ґудзик би він мене обходив. Хоча його стрімкий злет не одного журналіста дивував і змушував розгадувати цю загадку, але без успіху. Невідомий запропонував зустрітися в Єзуїтському парку[5]. Я мав прогулюватися, а він до мене, мовляв, підійде. Файно є. Я поголився, попшикався одеколоном, якого ще зосталося трохи на дні, вбрав чисту, хоч і недбало напрасовану голубу сорочку, поверх неї — темно-синю маринарку, напуцував свої чорні штиблєти і знову поглянув у дзеркало. Хе! На мене дивився дуже пристойний чоловік, який завше мав шалений успіх в жінок, допоки не став на них дихати таким перегаром, від якого ворони з гілок падали. Лише тиждень без алкоголю — і ось тобі наслідок! Я знову той самий, що був.

Ранок був шмаркатим, парк безлюдним, з дерев скрапувала вода, під ногами лежали мутні дзеркала калюж і відбивали похмуре небо, густі крони і загаслі ліхтарі. Я походжав туди й сюди, заклавши руки за спину, коли раптом почув позад себе той самий вкрадливий шепіт:

— Не озирайтесь, пане Крилович. Ідіть неквапно вперед. Отже, якщо вас цікавить Томашевич, ви мусите з’ясувати, з чого почалися його афери. У цьому вам поможе нотар Йосип Мартинюк, який багато чого знає, бо власне він був свідком того, як Томашевич несподівано збагатився. І продовжує збагачуватися, але вже завдяки оцьому... Візьміть. — Тут я відчув, що у руку мені кладуть щось схоже на папку. — Не озирайтеся. Відрахуйте до двадцяти і можете озирнутися.

В калюжі я побачив темну постать в плащі з піднятим коміром і в капелюсі. То був високий барчистий чоловік, ліву руку тримав у кишені плаща, великий палець був назовні. Він теж, мабуть, помітив своє відображення, хоч і не чітке й таке ж мутне, як сама калюжа, і різко розвернувся та закрокував до виходу з парку. Я розгорнув папку й побачив інтимні знимки, на яких старшого віку добродій обнімав напівоголених дівчат у якомусь борделі. Обличчя того добродія було зашкрябане так, що розпізнати нізащо не вдасться. Що означали ці знимки? Як він сказав: «...продовжує збагачуватися, але вже завдяки оцьому?» Отже, мова про шантаж? Томашевич шантажує цього пана? Того, кому ці знимки було вислано з пропозицією викупу? Але це не той, чиє відображення я побачив у калюжі, бо він худий, високий, а добродій на знимках товстий...

Я озирнувся: парк знову обезлюднів.

2

Цікаво! Мартинюка я знав давно, але ніколи ні слова не чув від нього про Томашевича, не мав поняття, що він колись ним займався, та, зрештою, і я ним не цікавився, але несподівана підказка зірвала мене з місця, і я, не зволікаючи, того ж таки ранку подався до нотаря. Я був переконаний, що він не крутитиме голови, а розповість усе, що знає, хоча б задля спомину про колишню студентську дружбу.

Мартинюк мав своє бюро на Легіонів[6]. Вранці ця вулиця була не така запруджена, як вечорами, коли Корсо[7] заполонювали сотні міщан, що вийшли прогулятися й себе показати, коли треба було пильно дивитися на кожного зустрічного, щоб не пропустити вітання і самому ґречно привітатися. Тепер можна було йти швидко, ні з ким не розминаючись, але я не квапився, я думав, чи варто вже сьогодні головному редакторові розповісти про те, чим я збираюся зайнятися, і доходив висновку, що радше ні, краще це зробити, коли стаття вже буде писатися, якщо, звісно, буде писатися, бо, може, то все нічого не варте, може, Томашевич — то такий звичайний собі кар’єрович, до якого претензії можуть бути такі ж, як і до сотень інших.

Я увійшов до брами і піднявся на поверх. Таблички на дверях не було. Мартинюк не афішував себе і працював лише з вузьким колом заможних клієнтів, цього йому вистачало на життя. Якщо чесно, я б не хотів мати з ним справу, бо той темний світ, в якому він крутився, нічого доброго не міг віщувати. Але справа — то одне, а отако мило собі побалакати про когось — інше.

— О, нічний репортер! — вигукнув він, йдучи мені назустріч з розкритими обіймами. Ця його звичка вдавати безмежно щасливого чиїмсь візитом, видно, так і не щезла.

— Не грай вар’ята, — охолодив його я. — Ти вже, мабуть, нюхом чуєш, що прийшов я не для колєжанських розмов або з пропозицією вискочити на п’ять дека.

— Та вже ж... — він опустив руки, і поволі його театральна щаслива маска почала сповзати з обличчя. — Сідай і не церемонься. Висипай все, що маєш.

Він гугнявив і, видно, був застуджений.

— Висипаю, — сказав я, вмощуючись у кріслі і виймаючи записника. — Мене цікавить Томашевич. Колись, як з’ясувалося, ти ним займався.

Він здивовано глянув на мене:

— Цікаво, хто тебе про це поінформував?

— Знаєш, у нас, репортерів, трапляються цілком несподівані контакти. Я не знаю, хто цей чоловік, але оскільки наш редактор зобов’язав нас копати довкола всіх кандидатів на посаду президента міста, то підказка незнайомця якраз в пору. Чому б і не з’ясувати шлях стрімкого злету Тимошевича до вершин?

— А моя інформація тобі потрібна, звичайно ж, не для того, щоб його оспівати. Хочеш його скинути з вершин? Маєш якісь особисті порахунки?

— Ні, нічого такого. Здається, там не все чисто з його кар’єрою.

— Господи! Та таких, у кого не все чисто з кар’єрою, сотні. Але чим я тобі допоможу? Я займався ним шість років тому. Після того більше ніколи не мав нічого з ним спільного. Невже тобі така давня інформація чимось допоможе?

— То був початок його кар’єри. Шість років тому. З чогось треба починати. Я хочу рухатися з того пункту.

— Але слухай... — він розвів руками, — в мене відтоді не збереглося жодного матеріалу. А з пам’яті...

— Ну, про свою пам’ять прошу мені не нарікати, якщо ти міг цілу годину рецитувати Овідія латиною.

Він усміхнувся — йому було приємно, що я згадав про ту його рідкісну пам’ять.

— Добре. У 1932 році Галицьке Акційне Товариство броварів поглинуло Товариство шинкарів, а воно й не заперечувало і з радістю влилося. То була дуже непопулярна спілка, бо більшість шинкарів так до неї і не долучилися. Отже, їм вигідніше було стати маленьким коліщатком у великій машині. А Товариство броварів, засноване ще в 1897-му, було і є за кількістю працівників і за величиною капіталу найбільшим у Польщі. За продукцією пива Львів зараз випереджає всі інші польські міста. Коли я ці документи читав уперше, спало мені на гадку, що до об’єднання дійшло надто нагло. Закон, який встановлював правила злиття товариств, був прийнятий лише рік перед тим і мав багато білих плям. Одну з таких плям, власне, й використали організатори злиття.

— Зачекай, — перебив я, — поясни, як тобі взагалі спало на думку цим зайнятися. Кого ти представляв?

— Мене найняв голова Товариства шинкарів. Я повинен був припильнувати всю законність злиття і захищати їхні інтереси.

— Добре. Продовжуй.

— Головною білою плямою було те, що за приписами Товариства шинкарів жінки, власниці шинків, узагалі не мали права голосу, хоч і належали до тієї спілки. Тому на засідання, де відбувалося голосування про злиття обох товариств, були запрошені тільки повноправні члени — чоловіки. І ніхто не звернув уваги, що параграф другий діючого закону вимагає голосування усіх членів, незалежно від уставів окремих товариств.

— Ти був присутнім на тому засіданні?

— Мав би, — кивнув він. — Але не був. Голова Товариства шинкарів запрошення мені надіслав, але я з незрозумілих причин його не отримав. За якийсь час мені прислали копію меморандуму. Тобто коли все вже відбулося. Таким чином, я не зміг вчасно втрутитися й простежити усю законність того злиття. Але вже в самому меморандумі я знайшов купу недоречностей. Одне тільки те, що не було дотримано умови другого параграфу, ставило під сумнів усю законність злиття обох товариств. Але не це мене зацікавило, не те, що відбулося на тих зборах. Займали мене події, які відбулися перед тим і після того. Коли я простудіював конто Товариства шинкарів за останні п’ять літ, то задумався, чи має пан Томашевич ходити на свободі, чи любуватися небом в чорну кратку.

— Ти ще мені не сказав, яку він взагалі там ролю грав.

— Томашевич у них був секретарем і касиром. А тепер хвильку уваги, — при цих словах Мартинюк підвівся, підійшов до шафи і відчинив дверцята. Я побачив рівні ряди папок з наліпленими позначками. Він вийняв одну з них, хвильку погортав і продовжив: — Ось воно... Членський внесок становив 65 золотих річно. Дохід з членських внесків за рік виносив у середньому близько 20 тисяч золотих. Видатки — освітлення, опалення, податки, страхування, поштовий збір, витрати на листування, участь у з’їздах і т. д. — неповних 12 тисяч.

— Отже, щороку економили 8 тисяч.

— Так. Все це йшло у їхній фонд. Коли ж Товариство шинкарів мало злитися з Товариством броварів, останнє конто було... зараз скажу... — він перегорнув кілька сторінок, — 47 тисяч 920 золотих. Це з останнього щорічного звіту Томашевича голові Товариства. Цікаво, що перед реєстратором товариств не звітував, бо його Товариство не було зареєстроване.

— А як у тебе закралася підозра, що звіти були сфальшовані?

— Не так відразу. Звісно, вони мали вигляд дещо аматорський, але були достовірними. Щоб ти зрозумів, що мене в них насторожило, мусив би зазирнути до балансових звітів. До злиття обох товариств дійшло восени. Умова про злиття була підписана в листопаді. А за цієї обставини мусило Товариство Томашевича підготувати свій балансовий звіт.

— Це мені ясно. Проте й досі не розумію, де тут закопаний пес.

Мартинюк усміхнувся, вочевидь, насолоджуючись тим, як я заковтнув хробачка.

— Йдеться про їхній фонд. В чорновому звіті він мав 47 920 золотих. А в протоколі передачі фонду шинкарів у фонд броварів схуд до 22 тисяч. Різниця начебто пішла на витрати, пов’язані зі злиттям.

— Але ж це логічно. Вони потребували правників...

— Як я вже казав, Товариство економило щороку 8 тисяч. Конто зафіксувало звіт за 1931 рік. Рік 1932-й не фігурував, але ж то був майже повний рік, і можна сміливо додати до тих сорока семи ще тисяч вісім. А тепер відніми від цієї суми конто, пред’явлене перед злиттям. Вийде 33 920 золотих. А таких витрат вони ніяк не могли зазнати. І головне... витрат не було взагалі.

— Як то?.. — здивувався я.

— Усе взяло на себе Товариство броварів. Мало хто про це знав. Але Томашевич був у курсі всіх справ.

— І ніхто нічого не помітив?

— Це було не так легко помітити. Для цього потрібні були три незалежні одна від одної інформації. Перша — чорновий звіт Товариства шинкарів, який бачив лише голова. Друга — річний звіт, який було надіслано реєстратору товариств, і бачив його лише реєстратор, бо Товариство броварів було зареєстроване. І третя — угода про злиття. Таким чином не було нікого, хто міг би бачити усі ці документи вкупі. Кожен з них бачили різні люди.

— Але ти бачив?

— Лише після того, як у мене закралася підозра щодо махінацій Томашевича. А в кого такої підозри не виникло, тому, природно, й на гадку не спало звіряти всі ці документи. Тим більше, що тут був ще один гачок, — промовив він із таємничою міною. — Товариство Томашевича втрачало щороку окремих членів. Не багато, але все ж йому членства убувало. Це й було однією з причин, чому вони запрагнули злитися з броварами. Друга причина — львівське пиво піднімалося в ціні, вигідніше було завозити його з-поза Львова, міська скарбниця на цьому програвала. Отже, в інтересах міста було приспішити злиття товариств, щоб шинкарі могли отримувати пільги. Але ж більшість шинкарів перебувала поза Товариством, а інтереси міста й інтереси окремих шинкарів не збігалися. Шинкарі не мали жодних патріотичних зацікавлень наповнювати бюджет міста. Їм простіше було возити пиво з інших міст або продавати, скажімо, самбірське пиво під виглядом чеського. Тому, коли ідея злиття стала відома, шинкарі втратили ще ряд членів. А що це означає? А те, що той рік міг і не принести стільки прибутку.

— Тобто могло й не бути прибутку в 8 тисяч?

— Так.

Мій ентузіазм починав маліти. Виходить, все те, що було кілька хвилин тому поставлене з ніг на голову, тепер знову набрало природного вигляду.

— Словом, — зітхнув я, — ти попав пальцем в небо.

— Не зовсім.

— Ти ж не будеш перечити, що коли одна сторона вирішить покрити всі витрати якоїсь трансакції, то це не означає, що в другої сторони витрат не буде взагалі. Томашевич міг мати безліч проблем. Може, мусив їздити по різних містах, де були філії Товариства? От тобі й витрати.

— Схожих версій можна накопати ще з десяток. Але я з’ясував ще дещо. Томашевич за кілька місяців перед злиттям мало не постав перед судом через борг перед банком. А борг складав якраз 30 тисяч.

— І куди пішли ці кошти?

— Можливо, на купівлю вілли в Брюховичах. Цього я вже не знаю.

Я свиснув від несподіванки, хоча мене не покидало відчуття, що Мартинюк зараз внесе якісь уточнення, і справа знову перестане бути кримінальною. Але він мовчав.

— Чому ти не договорюєш?

Він знизав плечима:

— Це все.

— Як все? — не повірив я.

— А так. Я свою місію виконав, моїх послуг більше не потребували.

— Ти ж казав, що тебе найняв голова шинкарів.

— Так, але після злиття управа Товариства змінилася. Головою було обрано іншого чоловіка.

Я відчув, що він втрачає інтерес до розмови і волів би мене позбутися. Та тільки все це мало було схоже на Мартинюка, якого я завше знав, як фанатика.

— І ти так просто відійшов від справи? — запитав я.

— А що мені залишалося?

— Якби я тебе не знав стільки літ, я б, може, й повірив.

— Гадаєш, я й далі продовжував копатися в цьому?

— Звичайно. Інакше це був би не ти. Мусиш договорити правду. Так просто мене не позбудешся.

— Аякже, вам, писакам, тільки що скажи...

— Даю слово, що нічого з того, що скажеш далі, не виплине, якщо ти на цьому наполягатимеш.

— Ти даремно так пожвавлюєшся. Моя діяльність в зв’язку з цією справою дійсно на цьому припинилася. Просто одного разу я прийшов до своєї канцелярії і застав неймовірний розгардіяш. Все було потрощене — стіл, крісла, шафа. Одні папери порвані, інші розкидані, а ті, що стосувалися обох товариств, взагалі щезли. Потім увечері мене підстерегли в темному місці і накопали в своє задоволення.

Це було щось нове і запахло смаленим. Я відчув, що влізаю туди, куди лізти, мабуть, не надто безпечно. Але чи таке зі мною вперше?

— Отже, треба починати з нуля, — зітхнув я. — Знайти усі три документи, потім з’ясувати, скільки членів втратило Товариство за звітний період, і врешті, чи мав Томашевич витрати, пов’язані зі злиттям, і які.

— Один документ є, копію я тобі дам. Він був у мене вдома, коли вчинили напад на канцелярію. Він стосується того боргу, який виплатив Томашевич якраз перед злиттям.

— І де цей документ?

Він потер долонею підборіддя.

— Треба згадати. Зателефонуй пізніше. Тобі доведеться багато чого відкопати самому. Тільки це не така легка справа. Томашевич зараз фігура набагато значніша, ніж тоді, коли ним займався я. А все ж і тоді знайшов можливість мені зашкодити. А тепер... Я не буду тебе відмовляти, але, як на мене, це справа безнадійна. Що з того, що ти роздобудеш його махінації шестирічної давності? Це геть не пояснить ні генези його злету, ні теперішнього фінансового становища. За його спиною завше хтось стояв, це було мені давно зрозуміло. Хтось із верхів і досі чи то від нього залежний, чи то має перед ним зобов’язання. Вони не дадуть тобі ходу.

— А що було з Томашевичем після злиття?

— Він пішов звідти і став працювати у фірмі, яка торгувала солодом і хмелем. А незабаром став її головним директором, а відтак ендеком. Приєднався до партії народної демократії... Ну і потрапив до міської ради, бо завдяки йому партія набрала на десяток крісел більше. Його цінять. І хтозна, чи незабаром він не стане президентом міста.

— До того начеб і йдеться. І це все, що ти про нього знаєш?

— Кажу ж: я більше ним не цікавився. Лише одного разу, років два тому, до мене звернулися в справі оболоні на Замарстинові. Там було пасовисько. І Томашевич купив його чотири роки тому для випасу худоби, бо начебто збирався розводити кіз альпійської породи. Так і було записано в актах. Та раптом на оболоні розпочалося будівництво. Жодних альпійських кіз там ніколи ніхто не бачив. Люди, які мали хати по обидва боки оболоні, почали скаржитися, я їм оформив ті скарги, але суд вони програли.

— А будівництво розпочав Томашевич?

— Ні. Він перепродав пасовисько вже як місце під забудову, заробивши в десять разів більше.

Я поклав перед ним папку.

— Ось, поглянь.

Він здивовано розгорнув папку і з зацікавленням став роздивлятися знимки. Я оповів йому про зустріч в парку. Висновок його був такий самий, як і мій: Томашевич шантажував, очевидно, своїх політичних опонентів. Як йому вдалося організувати ці знимки з борделю — невідомо, але ось вони у всій красі.

— Тепер ти бачиш, що я тим більше повинен зробити все, аби він не став президентом міста? — запитав я, згортаючи папку.

— Твоя справа. Товкти головою в стіну теж приносить свою користь. Стаєш твердолобим. Щодо зубів, то я вже не певен.

Я підвівся і хотів іти, коли він мовби опам’ятався і пригадав собі щось, при цьому вагаючись, чи варто мені те оповідати.

— Стривай, — сказав замислено. — Щоб мене совість не мучила, підкажу тобі ще дещо. Ти мене запитував про членів, а нічого про акціонерів.

— А акціонери не були водночас членами? — здивувався я.

— Були. Всього було п’ять акціонерів. За умовами угоди, акції померлого акціонера переходили у власність живих. Пів року тому померло троє. Нагло. Один за другим.

— Отже, зосталося двоє... І всі акції перейшли були їм?

— Так.

— І хто вони?

— Одного ти знаєш.

— Та йди! Невже Томашевич?

— Він.

— Хто другий?

— Це невідомо. Імена акціонерів тримали в секреті. Відомими вони ставали щойно в день смерті.

— Як же ти довідався ім’я Томашевича?

— Справа виглядала так. Судово-медична експертиза попри деякі підозри поліції не побачила в тих наглих смертях жодного криміналу. Просто людська необережність, збіг випадковосте й і т. д. Вітольд Поґоржельський розбився на авті — злетів з мосту в Дністер. Роман Корда послизнувся під час ожеледі і вдарився потилицею об бровку. А Ян Фурса звернувся до мене і просив поради. Він підозрював, що тут щось не чисто. Ним опанував страх. Але з такими підозрами йти на поліцію було смішно. Я порадив йому поки що взагалі не виходити з дому і нікого не приймати в себе. На запитання, кого він підозрює, він так промовисто на мене поглянув, що я здогадався і запитав: «Томашевич?» І побачив, як він сіпнувся. «Він теж акціонер?» — запитав я. Він кивнув. Того другого не хотів назвати. А за два місяці він вчадів — комин забило сажею. Усі ці два місяці він сидів удома.

— Тобто всі смерті трагічні.

— Розгорни будь-яку газету, — недбало промовив Мартинюк, — це такі буденні випадки, на які мало хто увагу звертає. О, будь ласка: лише цієї ночі вчаділа ціла родина — батько, його донька і дві її колєжанки. Запалили грубку вуглем, а шуберт відкрити забули.

— То чекай... — роздумував я. — Двоє акціонерів усе ще живі. А їхні акції викупило Товариство броварів?

— Акції так. Але акціонери володіли ще чотирма кам’яницями, які давали стабільний прибуток, і трьома рестораціями. Члени Товариства нічого про це не знали. Хоча все це було придбане за час існування Товариства.

— Тобі про те розповів той Фурса?

— Так.

— Отже, хтось і далі перебуває під загрозою...

— Якщо ти думаєш, що хтось із цих двох організував їхні вбивства, то це дуже сміливо. Поліцію в цьому не переконаєш.

— Ким були ті, що загинули?

— Ці люди не мали нічого спільного з шинкарями, як і сам Томашевич, хоча він і вважався скромним секретарем. Всі інші були службовцями банку, військовими, підприємцями. Вони створили Товариство з єдиною метою — нажитися. Товариство було легальним, а от акціонери — засекречені. Нічого подібного зараз у нас неможливо, а за Австрії такі казуси траплялися. Тим більше, що один із акціонерів, пан Корда, належав до цісарської родини. По війні ніхто на це уваги не звернув, і все залишилося, як було.

3

На вулиці було далі мокро й похмуро, сіялася дрібна мжичка, але така несмілива, що рідко хто відкривав парасолю, воліючи використовувати її як паличку. Перехожі увихалися на хідниках від авт, коли з-під коліс вилітали рясні бризки. Неподалік брами, з якої я вийшов, стояв високий чоловік в сірому плащі і сірому капелюсі, насунутому ледь не на очі. Він дивився з-під лоба на мене так, мовби збирався щось сказати. Щось у ньому було знайомим. Чи не той самий, що передав мені папку зі знимками? Він стояв до мене правим боком, не видно було, де його ліва рука. Я вдав, що нічого не помітив, хвильку зачекав, доки відважиться підійти, закурив, але він і не зрушив з місця, лише час від часу повертав голову в мій бік, але якось так знічев’я, мовби ненароком.

Я кинув недопалок до смітника, перейшов дорогу, перетнув Легіонів, і пішов догори Сиктуською[8]. Щось мене муляло, щось не давало спокою. Я озирнувся і знову побачив його — він ішов згорбившись, з руками в кишенях, наче весь заглибився в себе і свої проблеми. Але, вочевидь, стежив за мною.

Зранку я випив лише каву і нічого не їв, коли зателефонував невідомий. Тепер я вирішив зайти до сніданкового покою Мусяловича. Повісив плаща і парасолю на крісло за вільним столиком та підійшов до буфету. Переді мною стояли дві молодички, які жваво щебетали про забаву, на яку їх було запрошено, але вони ще не визначилися зі своїми сукнями. Вони взяли заливні язики, салатки і пампухи до чаю. Я добряче зголоднів, тому вибрав помідорову зупу, котлєт[9] з тушкованою капустою і бурячки, розрахувався на касі й отетерів: за столом, який я зайняв, уже сидів той самий чоловік, хоча вільних столів було кілька. Я поставив тацю на стіл, сів і подивився на нього. Його обличчя було таким сірим, як і його плащ, очі тривожно бігали, але в рухах була впевненість і рішучість. Його тривога породжувалася не страхом, а звичним станом хижака, який завше мусить бути на сторожі.

— Я знаю, ви помітили, що я стежив за вами, — промовив він хрипким голосом. — Але на вулиці я не хотів розмовляти.

— Ви розмовляли зі мною в парку, — відказав я, зауваживши, що ліву руку він тримає в кишені, виставивши великий палець. — Маєте ще якусь до мене справу?

Він закашлявся, прикриваючи рота хустинкою. Потім відповів:

— М-м... скорше навпаки. Це я вам потрібен.

— Звідки така певність?

— Нюх, пане Крилович. Нюх... а він мене нігди не підводить.

— Хто ж ви такий?

— Я член організації, яка пильнує дотримання справедливості. Ми обстоюємо права робітників.

Я бачив, що він кпить і геть не скидається на робітника.

— О! Щось я ніколи не чув про таку організацію.

Мені стало нудно і я почав їсти. Він якусь хвилю стежив за рухом моєї ложки, врешті знову заговорив:

— Ми зовсім недавно розпочали нашу діяльність.

— Добре, — кивнув я. — Поясніть — оті знимки з борделю, якими Томашевич шантажує, хто там зображений?

— Цього я вам не скажу. Він шантажує не одну особу, а кількох.

— Чого ви домагаєтесь?

— Справедливості. Його треба зупинити.

— А звідки я можу бути певен, що ви саме той, за кого себе видаєте? Може, ви якраз людина Томашевича?

— Ще сьогодні будете мати можливість переконатися. Я дам вам одну адресу в Станиславові. Чоловік, до якого ви звернетеся, допоможе у збиранні матеріалів.

— Виходить, мене позбавили будь-якої ініціативи. Гадаєте, я самостійно не доберуся до суті?

— Доберетеся, але це займе далеко більше часу. Ми просто хочемо вам допомогти. Самому вам доведеться порпатися надто довго. А вибори не за горами. Уявляєте, що буде з державою, коли усілякі томашевичі займуть відповідальні пости?

— Ого! То ви ще й політикою займаєтеся.

— Не без цього. Ми не були певні, що вас зацікавить ця справа.

— Ви й зараз не можете бути певні.

— Ваш візит до Мартинюка говорить сам за себе. А ще ви сьогодні ж таки поїдете до Станиславова.

Його нахабство мене нервувало, але я вже сидів на гачку, я вже попався, і протестувати було б марно та й не в моїх інтересах.

— Щось ваші методи стеження мало схожі на поведінку робітничої організації, — закпив я.

— Гадаю, ви пробачите нас за цю маленьку сваволю. Часи міняються, міняються й методи, все прогресує.

Помітивши, що він збирається йти, я запитав:

— Де мені вас шукати?

— Ми вас самі знайдемо.

Він встав і знову закашлявся, йдучи до дверей, при цьому я чув якесь дивне хрупання, здавалося, що то похрупують його мешти, а на столі, там, де перед тим лежав лікоть його правої руки, залишився папірець. Я сягнув мовби за кошичком з нарізаним хлібом і, підхопивши записку, сховав її до кишені. Робив це якомога непомітно, хоча гаразд і не усвідомлював, навіщо така обережність. Але якщо незнайомець не подав мені записку просто в руку, то, мабуть, на це були якісь причини. Обидві молодички, завершивши ласування пампухами, виходили з кнайпи і далі щебетали, я зостався в залі сам. При буфеті молода вродлива касирка поправляла на голові зачіску, приглядаючись у дзеркало та надуваючи і без того повні вуста. Кого тут було остерігатися?

Я закінчив їсти, розгорнув записку і прочитав: «Станиславів. Вовчинецька, 38. Пан Дутчак». Відтак попросив дозволу зателефонувати. Касирка підняла брови:

— То не телефонна станція, — але тут же вибачливо засміялася і підсунула телефон.

Далі вона не зводила з мене очей, але мій дзвінок був геть не цікавим, бо я телефонував на двірець, щоб довідатися, коли вирушає потяг до Станиславова. Коли я поклав слухавку, касирка сказала:

— В таку погоду? — похитала вона головою. — Передавали — там сильна злива. Навіть блискало.

— То нічого. Справи є справи.

— І Бистриця вийшла з берегів. Так що дороги позаливало.

Таке враження, що касирка намагалася мене зупинити й переконати нікуди не їхати. Може, й вона належить до таємної організації?

— На кого ви працюєте? — запитав я.

— На кого? Та ж на Мусяловича! Хіба не знаєте? З восьмої ранку до десятої нас тут троє, бо заля вже повна. З десятої до першої я одна, а відтак нас знову троє. Але ще тільки одинадцята, а вже порожньо. І то ся називає сніданковий покій?

Вона зітхнула. Мала пишне каштанове волосся з бронзовим відливом й великі очі, рівний носик і верхня губка були злегка задерті. Не може бути, щоб така краса не мала кавалерів.

— А коли зачиняєтеся? — запитав я.

Касирка зацікавлено поглянула на мене:

— А що? Хочете мене запросити на каву? О восьмій вечора.

— Ви вгадали. Як вас звати?

— Яся... е-е... тобто Ярина. Ясею мене тут колєжанки прозвали.

Я перейшов з польської на українську:

— Ну, бачите, ім’я таки свідчить, ким ви є насправді. А то вже думав, що прикидаєтеся полькою.

— Нє, де там! Чого би мала прикидатися? Я їх тутка теж називаю скорочено: Гася, Нуся, Віся...

Вона розсміялася, демонструючи свої гарні білі зуби.

— Добре, Ясю, забіжу ще до вас і запрошу на каву. Як будете мати такий гарний настрій, як зараз.

— У мене завше гарний настрій.

4

Мої спогади про сьогоднішній ранок перебив вигук провідника:

— Станція Станиславів!

Усі заметушилися, затраскали двері в переділах, перон зустрів гучною музикою і калюжами, прибиральники змітали воду на колію. Злива давно вже ущухла, але сліди її були повсюдно, хмари розступилися, і сонце ласо випивало калюжі, земля парувала. Вийшовши з двірця, я запитав у перехожого, поважного пана з наваксованими вусиками:

— Перепрошую, як мені потрапити на Вовчинецьку?

— А, то є, прошу вас, відразу за мостом. Йдіть попри двірець, відтак звертаєте праворуч попід міст і — просто. І то є Вовчинецька.

Вулиця виявилася довгою, забудованою переважно невеликими хатинками, які потопали в садах, а деколи в хащах. Біля корчми стояло кілька возів, коні неквапно жували овес із торбин, що були прив’язані їм до ший, і відганяли хвостами мух. Я йшов не поспішаючи, насолоджуючись сонячною дниною. Незабаром спинився біля хати, яка нічим не відрізнялася від інших.

— Чи тут мешкає пан Дутчак? — запитав я стару жінку, що поралася в городчику.

Вона спочатку уважно мене роздивилася, потім гукнула кудись в небо:

— Міську! Злазєй! Хтось до тебе прийшов!

З віконця на стриху висунулася кудлата голова.

— До мене? А хто то?

— Я зі Львова.

— А-а, то ви... Заходьте. Я зараз.

Я зайшов на подвір’я. З дверей визирнув чоловік років за шістдесят і запросив до хати.

— Вас Марком звати?

— Так. Ви знали, що я приїду?

— Ага... Прошу сюди, — він завів мене на кухню і посадив за стіл. — То ви займаєтеся, як я чув, паном Томашевичем...

— Мене цікавить той час, коли він був секретарем Товариства.

— Я робив там і кілька разів навіть провадив ревізію.

— А тоді, коли ваше Товариство мало злитися з броварами, того року ви робили ревізію?

— Лиш на початку року, а вже потім тісно перед самим злиттям ревізія ся не робила, бо мусили-сьмо готувати купу ріжного паперу, залагоджувати свої справи. Так, жи ми всьо лишили на Томашевича.

— Які ви страти тоді понесли?

— Та шось коло 20 тисяч золотих. Зачекайте, я ту маю кілька документів.

Він вийшов на хвильку і повернувся зі старою, потертою папкою. У папці лежали всі три документи, про які говорив Мартинюк. Я ошелешено поглянув на господаря.

— Дивуєтеся, звідки я то маю? Я їх сам визбирав. Бачите, сесі копії навіть в нотаріуса завірені.

— Ви що — підозрювали Томашевича в махінаціях?

— Не тіко підозрював. Я знав, що він махлює. Але не мав доказів. Він забив нам баки, що Товариство має понести страти при тому злитті. А я потім, вже коли ся злили, дізнався, що всі страти покрило Товариство броварів. Тоді я почав нишпорити за доказами. Але заки-м їх знайшов, вже було пізно. Томашевич зара став велике цабе. А я пішов на емеритуру та й перебрався до Станиславова. Чув-єм, жи тим ділом займаєся нотар Мартинюк ві Львові. Ну, тай махнув рукою. Мене Томашевич обходив, коли робив у нас. А потім нашо він мені ся здав?

— А як то було з втратами членів Товариства шинкарів? Багато їх відходило?

— Та трохи відсіювалося, але того року більше прийшло, як пішло.

— Чим це пояснити?

— Ну, видите, коли ми стояли на слизькім, що не відали, чи маємо щезнути, чи ні, то й члени відходили. Але як постала така можливість злитися з більшою і міцнішою спілкою, то тоді й членства побільшало.

— Як вважаєте — злиття було вам вигідне? — запитав я.

— Та нє, — похитав він головою. — Вигідним воно було тільки формально. Нам треба було зміцнювати власну спілку, але ніц з того не виходило. Вона розповзалася по швах.

— Це Томашевич подав ідею про злиття?

— Так. Але коли нам ту ідею підсунув, то вже щось там з’ясував і підготував ґрунт. Так що до нас почали заходити ріжні добродії і намовляти, аби хутше вирішувати.

— А на тих ваших зборах голосували тільки чоловіки. Хоча новий закон змінив цю умову. Повинні були голосувати всі члени, з жінками включно.

— Всю законність мав стерегти нотар Мартинюк. Але він не приїхав на збори.

— Ви йому послали повідомлення?

— Послали. Тіко він чомусь його не отримав.

— А хто саме посилав?

— Правду кажучи, мав то зробити голова, але він доручив мені. Він якраз тоді захворів і на роботу не ходив. Ми жили по сусідству, от він і звернувся до мене. Але адреси на пам’ять не знав. Тоді я пішов до Томашевича запитати адресу нотаріальної контори. Томашевич сказав, жи якраз має відсилати якісь папери Мартинюкові, то заодно пішле й те запрошення.

— Може таке бути, що він його взагалі не відсилав?

— Тепер я си гадаю, що так воно й було.

— Чому голова доручив це вам, а не відразу Томашевичу? Адже ділове листування — обов’язок секретаря. Може, не довіряв Томашевичу?

— Хтозна. Тоді він нічого такого не говорив.

— Отже, у його відсутність усі справи вів секретар?

— Так.

— І збори готував він?

— Голова вийшов на роботу за два дні до зборів. Так що і він там щось готував.

— Ви можете точно сказати: Товариство броварів покрило всі витрати до гроша? Чи, може, все ж таки й вам довелося витратитися?

— Чи так всьо до гроша, то я не знаю. Але що Томашевич не тратився ні на правників, ні на рахівників, то знаю достеменно.

— Але ж він напевно їздив до Варшави й назад. Це було необхідно.

— Він їздив, але чи се було необхідно? Товариство броварів не лише покривало витрати, а й взагалі робило все, що треба. Томашевич мав тільки підготувати документацію на місці. Але ми тоді про те не знали і думали, що він дійсно ганяє туди-сюди у справах. Навіть якщо й довелося зазнати витрат, то не таких. Найбільше двісті золотих, ну гора — триста. Там якийсь папір купити, папки, те, се... Але то дріб’язок.

— А що ви чули про акціонерів Товариства?

— Того я вам не скажу. Знав я лиш одного Фурсу. Були й інші, себто ті, що Товариство заклали. Але що то за люди, я не знав. Від них лише надходили вказівки чи циркуляри через Томашевича, він з ними контактував.

— Ну, добре, дякую вам, пане Дубчак. Хочу ще встигнути на потяг до Львова.

— То ви таки нині хочете їхати? Я вас проведу.

Він вручив мені папку і провів до мосту.

5

Просто з двірця я знову завітав до Мартинюка. Відразу було видно, що мій новий візит жодної приємності для нього не справляє.

— Я прийшов за тим документом.

Він подивився на мене якось насмішкувато і розвів руками:

— На жаль, нічим тобі не допоможу.

— Як то? — сторопів я. — Ти ж казав, що маєш його.

— Мав, — буркнув він невдоволено.

— І вже нема?

— Нема.

— А де ж він?

— Звідки я знаю? Нема і все, — він відвів очі набік, вдаючи, що дуже зайнятий чимсь іншим.

— Ти знову щось від мене приховуєш.

— Дурниці. Шість літ минуло. Вдумайся. Був у мене той папірчик. Але коли? А зараз нема.

— Ти хоч шукав його?

— Ну, шукав.

— Він що — вивітрився?

— Може, й так. Просто зараз його в мене нема.

— А в кого є?

— В банку.

— Але ж я не нотар і не адвокат, не маю жодних повноважень перевіряти банківські рахунки.

— Я тебе попереджав — це справа безнадійна, — він промовисто зиркнув на мене. — Подумай: навіть якщо виявиться, що Томашевич дійсно привласнив ті гроші, то коли ти їх повернеш, ощасливиш кожного робітника знаєш скількома золотими? У спілці броварів понад тисячу членів. В результаті кожен з них отримає по кільканадцять золотих. Чи варто це такої бучі, щоб якийсь Ковальський повернув собі таку мізерну суму?

Мені не вкладалося до голови, що це говорить той самий Мартинюк.

— Дивно, як різко помінялися твої наміри, — похитав я головою.

— Помиляєшся. Все, як було. А ти ж, до речі, ще нічого не довів, — провадив він, усміхаючись. — Може виявитися, що Томашевич чистий, як сніг. І що тоді? Чи так, чи сяк — шкура не варта вичинки.

— Ти говориш не своїми словами. Чому ти зранку про це мовчав?

— Хіба я не казав, що справа безнадійна?

— Казав. Але не намагався мене переконати. Тебе купили? Коли вони встигли?

— Ти звар’ював. Твій напір заведе тебе колись на лаву підсудних. Чого ти добиваєшся? — Він уже почав гарячкувати і нервово перебирав пальцями по столу. — Нічого з цього не вийде! Нічого! Зрозумів? Не дадуть тобі ходу. І ти ж погориш.

Він уже втрачав рівновагу, бо не вдалося йому приховати своїх нервів, а можливо, й страху.

— Не прикидайся, що ти так переймаєшся мною, — промовив я глузливо. — Насправді тремтиш за свою шкуру. А такі томашевичі тим часом...

— Ти кипиш тільки тому, що переконався, що заліз у сліпу вулицю. Чи багато вдалося винюхати в Станиславові?

— Уяви собі. Маю всі три копії документів. Завірених нотаріусом.

Це прозвучало, як удар грому. Мартинюк раптом поник, мов базилік, який тиждень не поливали. Він кліпав очима і червонів усе густіше й густіше.

— Як... як це тобі вдалося?

— Що — фахова заздрість? Тобі довелося порпатися стільки часу, а я за кілька годин отримав майже всі докази.

— Ти сам розумієш, що цього замало, — голос його був надтріснутий. Я таки його добряче покатував.

— Решту я дістану і без твоєї допомоги. Але той документ про сплату боргу ти мені таки даси. Або дістанеш нову копію з банку.

— Це фантастика. Щоб добути нову копію, треба мати санкцію. Хто мені її дасть? Що поясню? Знову почав займатися давно забутою справою? І саме зараз, коли він йде на президенти міста? Це не смішно.

— Тоді дай стару копію.

— Але ж я сказав — не маю.

— А зранку мав?

— Думав, що мав.

— А тепер передумав?

Він уже втрачав терпець.

— Слухай, я хочу спокійно дожити відпущений мені вік, — промовив крізь зуби. — Це безглуздо — лізти на рожен. Я вже не маю запалу, що колись. І перестав бути романтиком. Розумієш?

— Ні.

— Ти авантюрист! — Мартинюк закричав, наче його шпигонув хтось ззаду шилом. — Ти сам лізеш у багно і тягнеш за собою мене! Вони мене зживуть зо світу! Я вже мав з ними... — Він затнувся і тремтячими руками витягнув папіросу та закурив. — А тепер не хочу.

— Хто вони? Люди Томашевича? Вони стежили за мною. А тобі зателефонували? — Я схопив його за обшлаги маринарки і струснув ним з люттю, яка самого мене вивела з рівноваги. — Говори! Це було після того, як я пішов? — Мартинюк кивнув. — Вони тебе попередили, що для тебе погано закінчиться, якщо допоможеш мені? Так?

Знову кивнув.

Я опустив руки, і він охляп упав у крісло. Його жалюгідний вигляд мене трохи остудив.

— Звідки ж їм стало відомо, що я зайнявся Томашевичем?

— Мабуть, вони чекали цього. Можливо, довідалися плани своїх ворогів.

— Ворогів? Маєш на увазі тут організацію з дотримання справедливості?

Мартинюк здивовано зиркнув на мене, якусь мить вивчав мене з такою уважністю, наче хотів переконатися, чи я остаточно не з’їхав з глузду, потім розреготався спазматичним сміхом, аж йому сльози виступили.

— Що тут смішного? — сторопів я.

— То це вони підіслали тобі інформатора?

— Вони.

— І вони допомогли тобі знайти ті документи?

— Так. А що?

— Та нічого. Просто такої організації не існує.

— Вона недавно створена.

— Її ніколи не було і нема. Хто, як не я, мав би про те знати? Ти попався на гачок, як дурний карась.

— Але ж вони мені дійсно помогли.

— Тільки невідомо, з якою метою. В Томашевича є не тільки впливові друзі, а й впливові вороги. І теж з верхів. Ось тобі й організація.

— Дідько з ними. Я цим зайнявся і не збираюся відступати.

— Тільки не вплутуй мене. З мене досить.

— Мені потрібен лише той документ. І я клянуся, що залишу тебе в спокої. Розумію, що ти його не тримаєш ні тут, ні вдома. Скажи де, і я сам поїду за ним.

— Ну, гаразд. В мого брата на селі, — видушив Мартинюк ледь не з полегкістю.

Його брат був священиком.

— В нього та сама парафія?

— Так, в Рудно. Він тебе не забув. Можеш сміливо до нього їхати. Але пильнуйся. За тобою обов’язково буде хвіст. Я б не хотів, щоб і мій брат мав клопоти.

— Я тебе не підведу.

— Між іншим, хто тобі дав ті матеріали?

— Колишній працівник Товариства пан Дутчак.

— Дутчак? Звідки вони в нього? Це неймовірно. Тут щось не те. Йому, мабуть, дали уже готові папери, щоб він їх тобі передав. Сам Дутчак ніколи не міг би їх роздобути.

— Знаєш, мені однаково, хто, як і звідки. Головне, що вони в мене в руках. До речі, з’ясувалося, що за звітний період членів Товариства шинкарів не тільки не поменшало, а навпаки — побільшало.

— Та йди! Оце номер!

— Він мені передав і ці дані. Одні члени покидали спілку, а інші вливалися. Крім того Дутчак впевнений, що Томашевич не зазнав жодних витрат. Броварники взяли на себе все. Отже, Томашевичу довелося витратитися хіба на канцелярські приладдя.

— Тобі повезло. Але саме це й викликає в мене підозру, чи не розставлені для тебе полапки. А це цілком можливо. Мені всі ці відомості так легко не давалися. Хтось тобі помагає. Але хто? Це можуть виявитися не дуже порядні особи. І хтозна, чи, скориставшись твоїми послугами, вони потім не спрямують свого удару проти тебе самого?

6

Ми колись не раз їздили з Мартинюком до його брата в Рудно, особливо на свята. Все ж таки Різдво, Великдень і Трійця мають особливу атмосферу саме десь на селі, аніж у великому місті. Але перш ніж піти на автобус, я довго петляв різними вуличками, щоб виявити, чи нема за мною хвоста. Правда, не хотів при цьому й зрадити себе, що дуже прагну відірватися, а вдавав, наче роблю закупи. В одній крамниці купив пляшку вина, в другій родзинки, бо отець їх дуже любить, у третій, четвертій і п’ятій запитав зеландського сиру. У шостій купив голландський. Часто озирався за вродливими панночками, хоча й не за надто вродливими теж, а за одно придивлявся до перехожих, що прямували у моєму напрямку. За якийсь час я почав уже вирізняти чоловіків, які незмінно за мною волочилися, вони вдавали, що захоплені розмовою і навіть не підводили голів, коли я озирався. Один з них був огрядний червонопикий бурмило з великою круглою, як гарбуз, головою і білим волоссям, а другий — худий глистоподібний піцик, який ішов так, ніби пританцьовував.

Було непросто позбутися їх, але львівські брами наче саме для таких випадків створені. Я пройшовся кілька метрів по Легіонів і пірнув у наскрізну браму «Ґранд-готелю», звідки був прямий вихід на паралельну вулицю — пасаж Гаусмана[10], але не побіг туди, а спокійно завернув до буфету. Вони ж, знаючи, що це наскрізна брама, помчали до другого виходу. Я тим часом вийшов з готелю і взяв таксі. За кілька хвилин я вже їхав в автобусі в напрямку Рудна.

Старший Мартинюк, Антін, звісно, мене відразу впізнав. Я виклав на стіл гостинці, він відкоркував вино, і ми мило побесідували, згадуючи старі добрі часи. Потім я розповів йому про своє розслідування, а він без зайвих розпитувань взяв з полиці старий календар «Просвіти» і вийняв з нього потрібного мені папірчика.

— Як гадаєте? Буде війна? — запитав мене опісля, киваючи на свіжу газету «Діло», яка рясніла тривожними новинами. — Ви там, газетярі, певно, більше знаєте.

— Невідомо, отче. Гітлер непередбачуваний, — відказав я.

— Якщо буде, то, можливо, це ще один шанс для нас. Що скажете?

Він перебув усі фронти, воював з 1914-го і до 1921-го, але не втратив віри.

— Ця війна, мабуть, буде страшніша за тамту, — сказав я.

— Так... Дивіться, що пише кореспондент «Діла» з Німеччини: «Буде чи не буде війна? Це є темою всіх розмов каварняних, родинних тощо і в Німеччині, хоча зовнішньо ні на вулиці, ні в крамниці, ні в банках не відчувається передвоєнного специфічно-панічного настрою. Все йде нормальним ходом; одначе німецький організаційний хист вже тепер ясно і всюди помітно. Вже зроблено перепис населення для споживчих карток на випадок війни, розділено функції між мешканцями кожного дому на випадок повітряного нападу; спішно в спеціяльних курсах довчають цивільне населення, як боронитися від бомб та ріжних нещасть, що нестимуть військові літаки; хто не має ще протигазових масок, мусить їх негайно придбати. На курсі оборони протиповітряної атаки, на який ходжу і я, якийсь панок, якого згідно з сучасною совітською термінольоґією треба, мабуть, назвати «висуванцем», питає лєктора-інструктора, чи впускатимуть до підземельних захистів від протиповітряних бомб і жидів. Учитель терпеливо пояснює ріжницю між протижидівською німецькою політикою та елементарною гуманністю, і характеристична річ, що всі слухачі йому спочуваюче притакують». А далі він про те, що ви сказали перед тим: «Ще за тиждень перед аншлюсом Гітлер не знав, що так швидко він буде в силі зреалізувати свою здавна вилеліяну мрію. Тактична і психольогічна помилка Шушніґа, відсутність помочи французького уряду, нетривкі відносини між Парижем і Льондоном спонукали його негайно і твердо прийняти своє рішення (що фактично було б тяжко зробити в демократичній державі з її важким апаратом — парляментом, партіями, групами тощо). Правдоподібно, що і в сучасній кризі німецький канцлер не знає, як він остаточно поступить».

— Ну, власне. Але не тільки Гітлер непередбачуваний, а й Сталін теж. Поки що обоє нарощують сили.

— І на чиєму боці опинимося ми? — сумно зітхнув він. — Знову як зерна під жорнами.

— Ну, певно, що ані на німецькому, ані на совєтському. Якщо ми вже раз боронили Польщу, то будемо боронили і вдруге. Може, того разу вона не відречеться від нас.

— Будемо боронили хіба з розпачу, бо встояти не вдасться.

— Але, прошу я вас, по Австрії — черга на Чехословаччину, — він підняв догори вказівного пальця. — Муссоліні зажадав плебісциту в Чехії не тільки для німців, але і для поляків, мадярів та інших національностей. А ця «інша» національність — українці Закарпаття. Якщо вдасться, то вони могли б проголосити свою самостійність. Що ви на це?

— Непогана нагода, отче. Але що більше я вчитуюся в такі новини, то все більше занурююся в свій невиліковний песимізм.

— А я нє, — похитав він головою, — я нє. Я вірю, що того разу нам вдасться.

Не хотілося його розчаровувати в його мріях і надіях і я перевів розмову на інші теми, а відтак розпрощався. Була друга, коли я вернувся до Львова і ще з двірця зателефонував до редакції.

— Де ти волочишся? — вибухнув пан редактор.

— Я відкопав карколомний матеріал. Лишіть для мене сторінку на завтрашнє число.

— Дідька тобі лисого, а не сторінку! Вже все спляновано.

— За три дні почнуться вибори. Моя стаття повинна з’явитися завтра, інакше все намарне. Послухайте, пане Левку, якщо моя стаття затримається бодай на день, вона вже не буде варта картопляної лушпайки. Уся робота піде коту під хвіст. Зрештою, самі переконаєтесь. Ви ж мене знаєте не віднині. Я не буду робити з мухи слона.

Весь той час, поки я торохтів, він невдоволено бурчав. Врешті видушив:

— Та воно так... але... коли ти її доставиш?

— До десятої вечора привезу в типографію.

— То вона ще не написана? — Він аж захлинувся праведним обуренням, і, доки ще не опам’ятався, я сипонув:

— Майже написана. На чорно. Мушу то все видрукувати на машині. Не переживайте, до десятої привезу.

— Ну, дивись. Рівно о десятій я накажу набирати сторінку з заплянованим матер’ялом.

— Згода.

Пфу-у-у! тепер щодуху додому і за роботу.

7

— А, пане Марку, шо то ви так рано додому? — привітав мене сторож чи то пак шимон, як називали сторожів у Львові.

— Маю роботу, а ніде мені так добре не працюється, як вдома.

— А так-так, по собі знаю. В рідному кубельці тепліше і затишніше, як деінде.

Пан Амброзяк був милим уклінним старушком, інколи я з ним перекидався кількома словами і вгощав чаркою, коли він приходив вітати з Різдвом чи Великоднем. Сторожі не отримували платні, але мали право на службове помешкання в партері і збирали оплату від мешканців за відкривання брами після десятої вечора. Тому за пів години до десятої на вулицях Львова можна було помітити велике пожвавлення: всі намагалися дістатися дому вчасно, хоч і було це лише спортивним завзяттям, а не проявом скупості, бо ті традиційні десять грошів, які отримував шимон за відкривання брами, жодної поважної ролі не грали, але за ці гроші він міг купити на вибір дві булочки, головку капусти або кільо бульби. Ще сторожам перепадало щось від вуличних музиків та мандрованих продавців, яких впускали на подвір’я, але то все були дрібні гроші, більше заробляла пані шимонова пранням та вудженням м’ясива для всієї кам’яниці перед святами.

Вулиця Длуґоша[11] піднімається вгору до вильоту вулиці Святого Марка[12], а потім спадає на діл до Супінського[13], по її лівому боці вишикувалися кам’яниці, а праворуч височить сірий мур, за яким розкинувся університетський ботанічний сад, повний екзотики. З мого вікна видніються в шклярнях пальми, фігові й цитринові дерева, навіть справжній товстелезний баобаб, і якщо уважно приглянутися, то можна помітити, як пурхають барвисті пташки. Біля кожного дерева табличка з латинською назвою рослини. Кажуть, що Карл XII, здобувши Львів, перескочив той мур на коні, але то хіба мусив бути кінь з крилами. Тепер під тим муром мають зупинку усі песики, а як стемніє, то не лише песики. Коли я пізнив до школи, то стрімкість моєї вулички помагала добігти вчасно. В самому низу прилаштувалася маленька крамничка «Масло, цвяхи, мило, мастило, шварц». Пан Покізяк, як нема покупців, сидить перед входом на ослінчику і вітається з кожним, хто його минає. Моя кам’яниця виросла на розі Длуґоша і, мабуть, найстрімкішої у Львові вулиці Святого Марка, де розмістилася старовинна студня зі смачною водою, яка не раз рятувала львів’ян під час облог, коли місто було відтяте від добростанських водотягів.

Я так захоплено клацав на машині, що й не помітив, як почало сутеніти, отож, зробив перерву, щоб очі відпочили, і, не запалюючи світла, підійшов до вікна, поклавши до вуст папіроску. Сутінки витікали з хащів ботанічного саду і заполонювали вулицю. Проторохтів фіякр і зупинився в самому низу на початку Святого Миколая[14] під ліхтарем, дорожкар[15] розгорнув газету, користаючи снопиком світла, і захопився читанням новин. Я черкнув сірником та відразу ж його погасив, коли мою увагу привернула чиясь тінь попід муром: хтось чаївся за акацією. Я завмер, катуляючи папіросу у вустах, і став уважніше вдивлятися. З горішнього краю вулиці хтось спускався швидким кроком. Тінь з-за акації вигулькнула йому назустріч. Здається, це той червонопикий бурмило, що стежив за мною. Він нетерпляче зиркав то на браму мого будинку, то на годинник. Коли той, що спускався згори, наблизився, я впізнав у ньому мого другого переслідувача. Порівнявшись, вони перекинулися кількома словами, зиркнули в мій бік і почали прогулюватися туди й назад. Цікаво, хто їх підіслав? Томашевич чи та дивна організація?

Стаття вже майже готова. Ще година — і я її завершу. Потім вичитаю, а відтак буду мати ще з пів години на дорогу до типографії на Зеленій. Я зашторив вікна, запалив світло і сів за стіл. О пів на десяту я склав машинопис учетверо і сховав під сорочкою за спиною. Зверху одягнув вітрівку, а до внутрішньої кишені поклав машинопис минулорічної статті, яка мала напрочуд вдалу назву «З життя одного афериста».

Моя брама не мала вильоту на рівнобіжну вулицю. Вийти я мусив просто на моїх переслідувачів. Я мав знайомого комісара поліції Романа Обуха і думав, чи не варто йому зателефонувати, щоб прислав кого-небудь захистити мене. Однак ця спасенна думка навідала мене запізно, бо його не виявилося ані в комендатурі, ані вдома, а ні до кого іншого я з такою просьбою звернутися не міг. Ще можна було б зателефонувати пожежникам і зголосити на вулиці пожежу, але така забава робиться тільки з телефонної буди, а не з помешкання. Задорого мені вийде.

Я вимкнув світло і подивився у вікно. Ті двоє вже не прогулювалися, а помітивши, що світло згасло, стали проти моєї брами і навіть не вдавали, що зайняті розмовою. Правда, я не вчорашній і вже потрапляв у подібні ситуації. Але не скажу, що це було приємно. Моя вуличка фактично рідко бувала людною, цим вона й подобалася — своїм затишком і меланхолійним настроєм. Але в цій ситуації нічого привабливого не було. Тепер затишок став моїм ворогом. Ніхто мені не прийде на допомогу. Я болісно роздумував, що маю чинити. Годинник показував за двадцять п’ять десяту. Ну, що ж, зволікати нема як.

Я відчинив на кухні шафку, де зберігалися крупи, і всипав собі до кишені дві жмені гороху. Потім спустився, тихенько підійшов до брами, щоб не почув сторож, і визирнув крізь вузеньку щілину. Переслідувачі стирчали непорушно. Раптом мені здалося, що вони мене вже бачать, бо бурмило вийняв руки з кишень. В правій руці щось було. Щось невелике. Револьвер? Я зволікав. Глянув на годинник — за двадцять десята. Час летить, як скажений.

З помешкання шимона долинав брязкіт начиння і запах смаженої картоплі, шимонова щось чоловікові вичитувала, а він ліниво боронився. Ні, їх я не маю бажання вплутувати в це — від тих бузувірів на вулиці можна очікувати всього.

Першою думкою було рвучко розчахнути браму й кулею вилетіти на вулицю. Але я пересилив себе і вийшов з брами цілком спокійно, навіть не зиркнувши на них. Я йшов, краєм ока стежачи за переслідувачами. Вони рушили водночас зі мною, якийсь час ішли протилежним хідником, та ось почали переходити вулицю, і я втратив їх з поля зору, лише чув їхні кроки — одні важкі, слонячі, другі — дріботливі. Я наддав ходи. Та кроки позаду мене усе ближчали й ближчали. Вони йшли швидше за мене. Як це їм вдавалося? А на вулиці й далі жодної живої душі. Пан Покізяк зачинив свою крамничку і погасив світло.

Я вже чув за плечима їхній надривний сап і шморгання носом. Мабуть, нас розділяло зо два метри, не більше. Я відчув жар на своїх плечах. Ну, що ж — либонь пора... І я рвонув, як жеребець на перегонах. Я мчав щодуху, вкладаючи у цей біг всі свої сили, я біг, а мої очі дивилися на рятівне світло ліхтаря, де закінчувалася моя вуличка, і хоч фіякр уже поїхав, але там таки мусить бути людно, і я вже навіть розрізняв окремі постаті, освітлені вітринами.

Чути було, як важко хекають мої переслідувачі, не далеко ж я від них одірвався. Тоді я сипонув позад себе горохом, хтось із них поїхав ногами і гепнувся, але притьма зірвався на ноги й, сиплючи прокльони, далі біг. Зненацька хтось вискочив мені навперейми, я зробив карколомне сальто, перечепившись за його ногу і, охнувши, важко впав на брук. Удар забив мені подих. А за мить мене вже шарпали з усіх боків чиїсь руки, і, хоча я ще не зовсім отямився, але відчайдушно намагався захистити внутрішню кишеню вітрівки. Цим спровокував нападників, і після короткого борюкання вони врешті добралися до кишені й забрали папери.

— Ось воно! — вигукнув хтось із них, кинувши оком на заголовок.

— Ну, чого став! — кинув другий, і той, до кого звернулися, розмахнувся — в його руці був той невеличкий предмет, який я уже зауважив, — металева рурка.

Зараз він опустить її на мою бідолашну голову і до самого ранку я дивитимуся захоплюючий сон, який складатиметься з мерехтіння зірок і спалахів падаючих метеоритів. Я викинув руки вперед — це все, що я міг встигнути, але удар забарився. Раптом пролунав чийсь приглушений скрик, клекотливий хрип, щось чвакнуло, на ноги мені впало чиєсь тіло. Я відповз назад і не повірив очам: кілька чоловіків немилосердно гамселили один одного. Той, що впав мені на ноги, худий, довготелесий, звівся навкарачки і, заточуючись та спльовуючи кров, побіг у темряву. Бурмило з зусиллям відірвався від тієї недружелюбної компанії і теж кинувся навтьоки. Троє задиханих незнайомців залишилося біля мене. Один з них запитав:

— Стаття при вас?

— Так.

Я впізнав голос того, що дав мені адресу Дутчака.

— Слава богу, — він допоміг мені підвестися. — Здається, ми вчасно наспіли. Вас не дуже потовкли?

— Та ні, — промовив я, обтріпуючи одяг. — Я лише боляче вдарився об брук.

— Але ж вони щось витягли у вас із кишені.

— То стара стаття. Я навмисне її сховав у куртці. А ця ось, — я поплескав себе по спині.

— Ви в типографію?

Я глянув на годинник — за вісім десята.

— Якщо встигну.

— Ми вас підкинемо на авті.

Авто стояло за рогом.

— Як вам вдалося так вчасно? — запитав я.

— А ми тут прогулювалися неподалік. Бачимо — комусь хочуть завдати хвилеву клямру[16]. Ну ми й підбігли.

— Ви мені так і не скажете, звідки ви?

— Я ж вам уже сказав.

— Такої організації не існує.

— А ви уявіть собі, що існує, і все стане на свої місця. Так простіше.

Водій, видно, був неабияким зухом, гнав мов шалений, аж гальма вищали на закрутах.

— А ті, що напали на мене, — люди Томашевича? — поцікавився я.

— Напевно.

— Уявляю їхні писки, коли вони принесуть шефові ту статтю. Як ви гадаєте — яким буде його наступний крок?

— Вирядить своїх хлопчиків до типографії, — відповів мій рятівник цілком буденно.

— Що? — я отерп. — Томашевич піде й на це?

— Чом би й ні? Цього разу вони можуть прихопити пукавки. Що ви їм зробите голіруч?

— Там є охоронець.

— Той старигань? Не смішіть мене.

— Ч-чорт... я викличу поліцію.

— І що? Приїде два набурмосених вуйка, покрутяться з годину, пояснять, що у вас, видно, не всі вдома, та й заберуться.

— Який же вихід?

— Допишіть в кінці своєї статті ще кілька слів.

— Кілька слів? Яких?

— Зовсім невинних. А я з хлопцями чергуватиму біля типографії аж до ранку. Ми маємо чим привітати гостей.

— То що я повинен дописати?

Він продиктував, я занотував і здивувався:

— Тільки й усього?

— Звичайно. А ви думали казна-що?

— Ці слова для вас мають якесь значення?

— Хочемо, щоб було ясно — Томашевич зійшов назавжди з арени. Щоб ні в кого не закралися сумніви, що на нього чекатиме суд. Ну, ось ми й на місці. Щасливо.

— Дякую за все, — сказав я, вилазячи з авта. — Ми більше не побачимося?

— Хтозна. Львів тісний.

Редактор вже на мене чекав і поспіхом вихопив з моїх рук статтю та почав читати, час від часу гмикаючи, шлякаючи та огокаючи, а в міру прочитання чергової сторінки відразу передавав набірникам. Коли закінчив, подивився на мене зі співчуттям і зітхнув:

— Ну, не знаю... Не знаю, чим це закінчиться. Але якщо Томашевич подасть до суду, то цього разу підеш до цюпи ти.

Так він натякав на ті трафунки, коли доводилося йому відсиджувати, бо редакція не могла собі дозволити заплатити штраф.

Я пробув у типографії всю ніч. Невідомо, чи хтось намагався нам перешкодити, бо друкарські машини так гучно джеркотіли, що до наших вух не долинуло нічого підозрілого.

На світанку з’явилися газетоноші, і я нарешті полегшено зітхнув — все вже позаду. Я пішов до вмивальника, кілька разів хлюпнув холодною водою в обличчя, потім витерся чистим газетним папером і відчув, що просто валюся з ніг.

— Бувайте, хлопці! — гукнув я. — Передайте шефові, щоб до обіду мене не рухав.

Світанок зустрів мене голосним пташиним щебетом, вулиці щойно почали прокидатися, двірники якраз припинили шурхати мітлами і розходилися по своїх закамарках. Я йшов з почуттям виконаного обов’язку, з задоволенням уявляючи, як читають мою статтю ті, хто стояв за Томашевичем, та й сам Томашевич. Але це ще був не кінець. Я й не здогадувався, що до кінця ще дуже далеко і що нинішній день — це тільки початок справжніх клопотів.

День другий. П’ятниця. 23 вересня 1938 року

1

Мене розбудив дзвінок. Прокляття! Таки не дадуть відіспатися, але, глянувши на годинник, я заспокоївся — перша! Шість годин сну — це навіть більше, ніж я розраховував проспати. Тому я одразу прокинувся невимовною симпатією до того невідомого, хто мене цілком вчасно розбудив. Дзвонив редактор. Голос його був похмурий і захриплий. Таке враження, що це не я, а він усю ніч провів у типографії. Перші ж його слова змусили мене охляп впасти у крісло і відчути, як усередині все захололо. Я спазматично ковтнув липку слину і прохрипів:

— По-повторіть...

— Повторюю: годину тому Томашевича знайдено мертвим. Він застрелився.

— Зачекайте, я зараз...

Я вискочив у лазничку, запхав голову під кран, потрусив нею і відчув, як там усе знову стає на місця. Тоді повернувся і знову приклав слухавку до вуха:

— Де його знайшли?

— В Брюховичах. Там у нього вілла. Зараз до тебе їде твій кумпель — комісар Обух. Я сказав йому, що ти вдома відсипаєшся. Я зле зробив? — у його голосі вчувалися кпини.

— Та ні. Рано чи пізно він однаково б мене знайшов.

— Марку, — тепер це було сказано з теплотою і батьківською турботою.

— Ну?

— Ти герой! Чуєш? Тисну тобі ґраби[17].

Татусьо! Він знав, коли мене варто підбадьорити, а коли й по шиї дати. В цю мить я б його розцілував.

— Дякую. Я не знав, що так вийде.

— Нічого. Було б гірше, якби такий жевжик прорвався нагору. Кінцівка тобі вдалась — як у воду дивився. Ну, файно. Завтра будеш?

— Умгу.

— Честь.

Я поставив чайник на вогонь і закурив. Як він сказав? «Кінцівка тобі вдалась?» Я повторив це вголос і тоді зрозумів: це тих кілька слів! Он воно що! Мартинюк правду казав: я потрапив у спритно нарихтовану пастку. Я просто підказав Томашевичу вихід зі становища — застрелитися. Бо тих кілька слів не мали жодної двозначності, вони звучали цілком ясно: «Що ж, для пана Томашевича залишається тепер лише одна перспектива. Невмолима, невідворотна і правдива... Там — у шухляді стола причаївся рішенець».

Авжеж! Я ж бо думав, що мова про в’язницю! І натяк на те, що в шухляді стола лежать затверджені документи кандидата на посаду президента міста. Які він тепер мусить знищити і відмовитися від виборів. Так я собі думав. А однак це не було про в’язницю.

Я налив собі кави і сів біля вікна. За вікном моросив дощ.

За кілька хвилин ввалився Обух, мокрий як хлющ.

— Я просто звідти, — пояснив. — Поки обнишпорив усе довкола тієї вілли, вимок до рубця. Дай мені халат, нехай те все підсохне. У нас буде довга розмова. Тож зроби і мені кави. І канапку не пошкодуй.

Я заварив йому каву, намастив хліб маслом, зверху поклав сир. Він перевдягся в мій халат і закутався, як лялька.

— Я змерз, як пес. Дай мені ще чогось міцнішого.

— «Stock» від Бачевського[18]?

— Те, що треба. Шеф тобі телефонував?

— Аякже.

— Ти що — спав?

— Я всю ніч був у типографії.

— Якого чорта? Без тебе не могли, чи що?

— Зараз тобі все розповім.

— Але спочатку я. — Він перехилив келишок, закусив канапкою, запив кавою і промовив: — Спочатку мушу тобі сказати, що ти свинтус вищої марки. Стільки літ знатися, а ти ні пари з вуст. Якби ти бодай учора передав мені назбирані матеріали, я б йому не дав так просто вислизнути з рук. Це, зрештою, й не по-товариськи. Чи я тобі мало помагав? Здається, вже давно було між нами домовлено ділитися інформацією. Я щось не так кажу?

— Та так, але на носі були вибори, і я квапився. Газета потребувала скандалу.

— Це не виправдання. Ти, бачу, й далі граєш такого собі фільмового супера. Воно, звичайно, приємно відчути себе героєм дня, але все має свої межі. Якби тобі ще одну клепку до голови, то з тебе, може, люди й були б, а так... Словом, ти фраєр і більше ніц. Але що вже тут пережовувати... Виливай мені все за порядком. Я уважно слухаю.

— Там усе в статті є.

— Е-е, не роби з тата вар’ята. Знаємо, що є, а чого нема. Розкажи, як ти цією справою зайнявся, де знайшов документи і так далі.

— Почалося з того, що зателефонував мені невідомий і запропонував зустрітися в Єзуїтському парку. Там він передав мені оцю папку і підказав, у кого я можу довідатися більше про минуле Томашевича.

Обух узяв папку і з цікавістю переглянув знимки.

— Ти його бачив? — запитав.

— Він стояв за спиною. Правда, я трохи роздивився його відображення в калюжі. Але пізніше він до мене вже відкрито підійшов, очевидно, коли переконався, що я клюнув. Решту інформації я довідався в Мартинюка.

Я розповів Обуху все, не приховуючи і вчорашнього інциденту. Він слухав не перебиваючи, він завше умів слухати. Колись ми з ним були не розлий вода, юнаками приєдналися до Шостої стрілецької дивізії армії УНР під командою полковника Марка Безручка. Скільки ж нам тоді було? По п’ятнадцять. Але вже голоси погрубшали, заросилися вуса, й ми збрехали, що нам по вісімнадцять. Пережили ми разом облогу Замостя в 1920 році, разом і вискоки уночі робили, забиваючи сонних будьонівців. За оборону Замостя ми отримали медалі, але до українського університету вступити не змогли, бо його не було. Ми змушені були навчатися в Таємному українському університеті. Ромко вчився на юридичному, а я на філософському факультеті. Коли університет розігнали, ми довчалися в Празі. А повернувшись до Львова, кожен пішов своєю дорогою — я на роботу в газету, а Ромко, завдяки своїм фронтовим заслугам, зміг дослужитися до комісара поліції. Комісаром поліції він, мабуть, і на емеритуру піде, бо ранг інспектора йому не світить, хіба би в католицизм перейшов. Що й казати — то колєґа на амінь[19], не раз мене з тарапатів[20] витягав, не раз і життя рятував, бо якась сила постійно мене пхала туди, де можна ґудза набити, а фіґу з маком заробити.

— Ага, таки попікся! — радісно вигукнув він, дослухавши мою історію. — А я казав не раз, що твоя самодіяльність до добра не приведе. Ну-ну, сів ти з ними до авта, і що далі?

— Дорогою питаю, що тепер буде чинити Томашевич, а той каже: пошле своїх хлопців у типографію. Це мені, звісно, не сподобалося. Але він запропонував, що буде зі своїми хлопцями чергувати всю ніч. А за це я маю дописати кілька слів.

— Ага! Це часом не про те, що «в шухляді причаївся рішенець»? — Я винувато кивнув. — Тепер здогадуєшся, який рішенець причаївся у його шухляді?

— Тепер здогадуюся — там був револьвер. Комусь було відомо, що тримає він його саме там.

— Хе! Тут не треба великого розуму. Більшість саме там і тримають зброю, щоб була напохваті. — Обух підвівся і став міряти кімнату. Мусив притримувати халат руками, бо його атлетична фігура ледве в ньому вміщалася. — То тебе, Марку, взули капіта-а-ально. А бач, Мартинюк відразу розкусив. То мудрий хлоп. Не такий, як ти, беньо[21]. Шляк трафить! — Він спинився переді мною. — Дав би я тобі зараз доброго лупня! Але ти ще мені потрібен. Навіть без тої останньої клепки. Подумати тільки! І тобі навіть на думку не спало зі мною зв’язатись!

— Чому ні? Спало, коли побачив з вікна, що мене пантрують. Навіть телефонував тобі.

Обух налив собі ще коньяку і сів на канапу.

— Та-ак, поставмо все на свої місця. Комусь треба було, щоб Томашевич врізав дуба. Але делікатно і без зайвого галасу. Вбити — складно, клопоту не оберешся. Тоді вирішують інсценізувати самогубство. Для цього нацьковують тебе. А ти, як хорт, зачувши запах скандалу, кинувся в атаку. І ось ти публікуєш свою бомбову статтю. Томашевич читає, гарячково шукає вихід. Біда! Мріям про президентство кінець! Життя йде під укіс! Але кінцівка, як і кожна кінцівка, особливо врізається в пам’ять. Вихід є. Він у шухляді. Томашевич їде на віллу, бере револьвер і стріляє собі до рота.

— До рота?

— А я тобі не казав? Але тут, мій любий, не все купи тримається. На місці Томашевича ти б застрелився?

— М-м... — замислився я. — Не знаю.

— Уяви собі — ти Томашевич. Твоя політична кар’єра полетіла шкереберть. Тебе чекає суд. Але суд це тільки формальність. Ти всього лише втратиш яких двадцять чи там тридцять тисяч золотих. А що тепер такі гроші для нього? Це тоді, коли він тільки починав свою кар’єру, були великі гроші і багато для нього важили. Зараз це при його маєтках — крапля в морі. Ну, а кар’єра... При його грошах! Дідько з нею. Поїде куди захоче і почне все з початку.

— До чого ти ведеш?

— До того, що ти йолоп царя небесного. Тих кілька слів, про які думаєш, що вони зіграли вирішальну ролю, — пса варті. Ті хлопці так чи інак все одно чекали б на тебе цілу ніч. Їм треба було, щоб твоя стаття за будь-яку ціну з’явилася. І знаєш чому? Бо Томашевича було наперед заплановано вбити. Ясно тепер? Твоя стаття мала пояснити причину самогубства. До речі, дуже майстерно нарихтованого. Пояснити всім, але не мені. Мені якраз тої клепки не бракує.

— А де докази?

— Доказів нема.

— Тоді це просто твоя фантазія.

— Криміналіст без фантазії, як піп без кадила. Там, на віллі, я нічого не знайшов. Але я бачив саму віллу. Не може чоловік, який має таке багатство, застрелитися з-за дурниці. Були скандали куди гірші, а ніхто не стрілявся.

— Тобто думаєш, що його було вбито? Але за що?

— Якби я це знав, то здогадався б і хто. Взагалі це, сам розумієш, тільки підозра. Доказів ні на гріш. Просто здоровий глузд не може прийняти версії самогубства.

— Займешся розслідуванням?

— Хе-хе! Ко-лє-ґо! Я йно тільки простий собі комісар Обух з платнею 335 золотих і роблю те, що мені накаже пан інспектор з платнею 700 золотих, який пильно слухає, що йому скаже пан надінспектор з такою самою платнею або ж сам пан головний комендант поліції з платнею 1000 золотих. Мені наказали сьогодні ж здати рапорт про факт самогубства. Тож я не маю змоги виглуплюватися. Бо завтра мене вже чекають важливіші справи. Наприклад, пограбування церкви у Винниках.

— А ти що — вже поділився з кимось своїми підозрами?

— Не треба було й ділитися. Наш комендант інспектор Владислав Ґождзєвскі і шеф штабу контррозвідки Конарський застали мене на віллі у той момент, як я нишпорив довкола будівлі. Якщо перед тобою самогубство, очевидне самогубство, то який дурень буде шукати чиїсь сліди в саду?

— Але стій... — насторожився я, — шеф штабу контррозвідки?

— Уяви собі?

— Який дідько його туди приніс?

— От і я над цим задумався. Стіл, за яким сидів Томашевич, хтось обшукав. В шухлядах був розгардіяш. На підлозі лежали розкидані папки з паперами. В стелажі всі книжки перекинуті. Хтось там щось шукав. В підвалі теж сліди шпирання[22]. Мабуть, шукали щось, що цікавить контррозвідку. З того, що я знаю, Томашевич мав часті контакти з Німеччиною.

— Ну, добре, і що комендант?

— Підкликав мене і питає: «Чим це ви, голубе, займаєтеся?» Я й кажу: «Шукаю сліди». — «Чиї?» — «Ще не знаю». Він переглянувся з шефом контррозвідки і каже: «До семої прошу, аби рапорт лежав у мене на столі. Про самогубство». Він, як з’ясувалося, уже перебалакав з медиками і з фахівцем з балістики. Всі вони однієї думки: Томашевич застрелився. Але, як я зрозумів, не лише з ними переговорив, інакше б не почувався так упинено.

— А ти так нічого й не знайшов для своєї версії?

— Дещо знайшов. Газети по установах розносять перед восьмою. О восьмій Томашевич приходить до контори, сідає за бюрко, переглядає пресу. Так він робить щодня. Важко сказати, коли він добирається до твоєї статті. Скорше за все відразу, бо початок її вже на титульній сторінці. Огляд преси в нього триває переважно лише півгодини. Отже, він читає про себе, і що? Гадаєш, відразу запалюється бажанням застрелитися? Зривається з місця, кидається до авта і мчить на віллу? Ні. З кабінету він виходить квадранс по дев’ятій. Що він робив стільки часу? Обдумував своє становище? Телефонував комусь? Знищував якісь папери? В кабінеті є грубка, але попелу по паперах там не було, тільки жужель... Але... — Обух випростався і подивився на мене так, мовби на моєму чолі була якась підказка. — Але він це все міг зробити й раніше! Адже про твою статтю він уже знав. І йому не обов’язково було аж в конторі запанікувати. Він же ж начебто знав, про що йдеться в статті. Якого дідька взагалі було пертися в контору? Міг з самого ранку, коли йому доповіли, що не вдалося перешкодити виходу номера, поїхати до себе на віллу... Можна, звісно, думати, що він ще вагався, що якраз та кінцівка й добила його. Але це смішно. Словом, о пів на десяту він виходить з контори. На дворі дощ. Але такий — дрібненький. Багато людей на таку мжичку взагалі уваги не звертають. А що робить наш самогубець? Він заходить до крамниці й купує парасолю. І не будь-яку, найдешевшу, а таку, знаєш, з різьбленою ручкою, з позолоченими шприхами. І йде далі під парасолею до свого авта, щоб не дай боже не застудитися перед смертю. Далі... Дорогою у квітникарки купує китицю хризантем, прибрану заячим холодком і букшпаном.

— Собі на смерть?

— Авжеж, смішно. Дорога до вілли займає півгодини. Смерть настала о пів на одинадцяту.

— Звідки знаєш про парасолю?

— Бо вона була мокра, а одяг його сухий. І він не відліпив з неї ціни. На столі у вітальні я застав порожню пляшку шампана, чотири помаранчі, лушпайки по інших чотирьох і порожнє пуделко дорогих чоколядових цукерок фірми «Нова фортуна». Також там було два келихи. Але пили тільки з одного. На комоді лежала цупка паперова торбина фірми «Аякс», з якої він виклав те вгощення. Отже, він його привіз із собою. Для чого? Чекав гостей? Як гадаєш, кого можна вгощати шампаном, помаранчами і цукерками?

— Якусь кралю.

— І я так гадаю. В креденсі в нього чудовий набір алкоголю, але якраз ані шампану, ані легкого лікеру нема. Якби мав завітати чоловік, то господар його вгощав би тим, що є, а не віз би шампана... Тепер питання: хто випив шампан і з’їв цукерки? Томашевич чи його гостя? Далі. В лазничці я знайшов ще вологу зубну щітку. Отже, він перед смертю ще й зуби почистив. Тямиш? Все вказувало на те, що він готувався до візиту якоїсь кралі.

— Щітка могла бути вологою ще зранку.

— Ні, бо він не ночував на віллі, в нього є помешкання в центрі міста. Він почистив зуби ще раз. Може, вона не любить запаху тютюну. Крім того, він ще й підрівняв собі вусики! На дзеркалі я помітив обтинки волосинок. На пляшечці одеколону і на пляшечці з відсвіжувачем для рота залишилися сліди недавнього використання. Нє-нє, тут без кралі не могло обійтися.

— Гадаєш, його застрелила жінка?

— Можливо. Таке теж трапляється.

— Отже, ти цим вирішив усе ж зайнятися?

— Офіційно ні. А неофіційно трошки собі буду длубатися. Тільки тут мені потрібна твоя допомога. Я ж не зможу так, як ти, гасати з кінця міста в кінець й шукати докази. Здуріти можна: в комендатурі вивісили список ста сорока кнайп, куди поліція повинна заходити лише з причини якоїсь авантури, а так просто зайти й пива випити — не можна. А перш ніж одружитися, офіцер поліції повинен представити свою наречену начальству разом зі свідоцтвом моральності.

— Ага! От чому ти досі не одружився! — засміявся я. — Проблема з не надто моральними паннами?

— Ай де! Бідному женитися, то й ніч мала. Нема коли дупу почухати. То як — поможеш?

— Ну, я теж не без роботи.

— Поясни редактору, що готуєш ще одну бомбу. Ти сьогодні герой, і слово за тобою.

Він підвівся і пішов до лазнички перевдягатися. Я сидів і думав. Може, й варто зайнятися цим ділом. А що, як Обух не помиляється?

Повернувся він бадьорий і жвавий. Виглянув у вікно — дощ перестав.

— Ну, й чудово, — сказав, навіть не чекаючи на мою згоду. — Тільки сам знаєш, будь обережний. Не ділися ні з ким своїми здогадами. Коли що — телефонуй. На ось ключі від мого авта. Це тобі зекономить чимало часу.

— А ти?

— Мені й поліцейського досить.

— Ти мені не сказав, як стало відомо про самогубство.

— Зателефонував такий пан Ціховський. Старший пан. Він проходив попри віллу, побачив авто Томашевича і вирішив запитати, чи той часом не збирається до Львова, щоб і його підхопив. Бо так вже було не раз. Цей Ціховський теж різні послуги робив для Томашевича. От він натиснув на дверях дзвінок, зачекав, ніхто не вийшов. Тут він помітив, що двері відхилені, і зайшов досередини. Побачив мертвого Томашевича і зателефонував з його телефону. То було десять по одинадцятій. Потім зачекав на поліцію.

— То він живе неподалік?

— Так, але з його вікон вілли не видно, вона оточена соснами. Взагалі ні з чиїх вікон тієї вілли не видно.

— З чого я маю почати?

— Проїдься до Брюхович. Шампан, помаранчі й цукерки він купив дорогою. Але, по-перше, помаранчі у вересні велика рідкість, а по-друге — вони без наліпок. А це означає, що контрабандні. Знаєш ту кнайпу з крамничкою колоніальних товарів на Голоско перед костелом?

— Пана Губського?

— Так. В нього завше є щось особливе. Власне, переважно контрабанда. В нього також можна випити кави і щось перекусити. Колись я там щось купував, і він мені те все теж запакував у торбинку фірми «Аякс».

— Котрої вже не існує.

— Власне. Фірму ліквідували, а їхні вироби розтягнули всі, кому не ліньки. Однак таких торбинок я більше ніде не бачив.

2

В редакції «Wieku Nowego» було гамірно, кожен мене намагався ляснути по плечах, потиснути руку. Я шукав Гєня Збєжховського, але він ще сьогодні не з’являвся.

— Певно, в «Атлясі» на піянні грає.

— Ще зарано, нє? — здивувався я.

— Ну, то щось нам пише. Бо до семої мав би принести.

Я пішов до «Атляса». Незважаючи на те що було далеко до вечора, ресторація гуділа, але не звичними голосами богеми, яка з’являлася пізно, а джерґотом купчиків та біржовиків, а гучний голос господаря, пана Едзя Тарлєрського, горував над усіма. Гєньо й справді щось базґрав на серветках.

— Гєню, сервус. Знову пишеш якогось вершика?

— А-а, Марку! Сервус. Сідай, бахуре. Власне, думаю, з ким би то кропнути, бо, як бачиш, наші ще не припхалися. Аж ту Бозя мені тебе послав.

— Йо, бо я шукав тебе.

Я сів за столик і кивнув кельнерові та замовив полинівку.

— Ну, старий, ти дав прикурити! — сказав Гєньо, піднімаючи чарку. — Наш редактор нині аж бзіка дістав на тім пункті, що ти не в нього працюєш.

— Нагадай йому, що свого часу він мене копнув в дупу.

— Думаєш, він не пам’ятає? Пам’ятає — ще й як! Навіть казав, аби я підкотився до тебе і спробував прозондувати, чи не перейшов би до нас.

— Звісно, це заманливо, бо ви більше платите. Але було б підло щодо «Нового Часу»[23], який мене підібрав.

— Та то так, маєш рацію. Мене завше дзядзьо повчав: тримайсі грубшого кінця. Але жи ти довів хлопа до смерті!.. — він похитав головою. — То випадок особливий. Хоч і жорстокий.

— Ти кажеш так, ніби я того хтів.

— А не хтів? Кінцівка статті свідчить про протилежне. Але нє, я тебе не осуджую, Боже борони. Ти ощадив державі купу форси[24]. Бо би ся мусила стратити на суд, на в’язницю, на харчі для него. А так — куля до писка замість пігулки, і фертик.

— Та кінцівка, аби ти знав, мені не належить, — боронився я, не розуміючи — глузує він з мене чи говорить поважно.

— Що ти не кажеш? — щиро здивувався він. — Не тобі? Що — пан редактор дописали? Чи типографісти?

Здається, він і далі лаха дер.

— Ні. Мені її надиктували, як умову, що впродовж ночі, заки друкуватиметься газета, нас будуть охороняти. Якщо чесно, то мене дуже хитро використали. Тепер я шкодую, що в це вплутався. І, якщо ти не будеш про це патякати, скажу тобі більше.

— Ти ж мене знаєш — я муровий[25]. Слухаю уважно.

Він нахилився до мене і примружив очі.

— Є підозра, що Томашевича було вбито. Стаття жодним чином не могла схилити його до самогубства, вона лише руйнувала його амбіції. Але життя могло продовжуватися й далі.

Я не мав сумніву, що Гєньо рознесе мої слова всюди, де треба й не треба. Але чутка про вбивство, а не самогубство, була б корисна для розслідування Обуха. Людська опінія інколи впливала на такі речі доволі позитивно.

— Що ти не кажеш! — дивувався Гєньо. — Жиби аж так? Але я нікому ні мур-мур. А чого ти мене шукав?

— Хотів дещо про Томашевича випитати.

— Та йди! Невже він тебе не перестає цікавити, навіть ставши покійником?

— Та так, є дещо підозріле. Ти колись бував на його віллі, коли він влаштовував прийняття. Пригадую, віршика йому присвятив.

— А-а, та як добре платять, то я можу хоч мопсові віршика присвятити. А в нього така дружина, що іно пальчики оближеш.

— Вже вдовиця... бідачка.

— Яке бідачка? Вони останнім часом не жили разом.

— А що таке?

— Томашевич завів коханку. Дурний пень. Мати таку кралю і стрибати в гречку? Його дружина з багатої родини, зробила з тої вілли ляльку. Ірена за свої кошти все обладнала, обставила шикарними меблями, килимами, сад впорядкувала. Тепер любо поглянути.

— Стривай... То не він купив віллу, а дружина?

— Кажу ж тобі, тумане, що вона. Коли вони оженилися, Томашевич міг купити собі хіба стару стодолу. То вже потім доробився.

Я відчув, як уся піраміда моїх звинувачень на адресу Томашевича починає потиху осипатися. Можливо, якби дійшло до суду, то й не вдалося б довести, що він якісь гроші приховав. Обух може мати рацію — тут не було підстав для самогубства.

— А далі що? — пробурмотів я, геть занепавши духом.

— Далі Ірена запідозрила, що він має коханку, і пішла від нього, а віллу вимагала назад. Він не віддавав. Тоді вона найняла приватного нишпорку. Той вистежив його з коханкою. Навіть якісь фотки були. Ірена подала до суду, щоб їх розлучили і повернули віллу. Але суд програла.

— А ти знаєш, що то за нишпорка?

— Та чо нє? Бодьо Кварцяний. Як не п’є, то мож з ним балакати. Може, тобі що більше вповість. Якщо заплатиш, звісно. Ти ж його знаєш?

— Знаю, в школі вчилися, але давно вже з ним не спілкувався. Де його шукати?

— Він тепер має бюро на Коперника. Якщо підеш зараз, то ще застанеш його тверезим.

Я не став зволікати. Бодьо свої бюра міняв у залежності від фінансового стану. Теперішнє, хоч і в центрі, містилося в сутерині[26] і виглядало дуже сумно. Вів до нього облуплений, побазґраний коридор і дерев’яна з витертою фарбою підлога. Видно, справи в Бодя йшли не надто блискуче. Хоча ще на оплату секретарки, хоч і страшненької, кошти були, бо двері мені заступила худа руда середнього віку жінка в великих окулярах. Її довгий ніс і зціплені вуста свідчили про невиліковний характер мегери і материнський інстинкт в стосунках до шефа.

— Ви до-о-о... — почала вона, наскрізь пронизуючи мене суворим поглядом, усім своїм виглядом даючи знати, що я щось порушив у злагодженому механізмі цієї поважної установи, але я її перебив:

— Так... я до Кварцяного.

Не додавши «пана», я вивів її з рівноваги, з потаємних глибин її єства починала підніматися гаряча лава обурення.

— Але він зайнятий. На дверях, прошу пана, написано, коли, — тут вона наголосила: — пан (!!!) Кварцяний приймає. Хіба ви...

Але я вже протиснувся повз її знудьговане за коханням тіло і попрямував до дверей, що вели у кабінет. Вона заторохтіла навздогін:

— Але прошу пана! Я собі випрошую!

Я не звертав уваги на її лопотіння. Господаря я застав за столом, що був завалений газетами і папками, а на вільній поверхні він розкладав світлини і придивлявся, озброївшись великою лупою. Маленький, кругленький, з випнутим животиком і хитрими очима, він зараз скидався на хижака, який вполював омріяну здобич і приміряється, з якого краю ласувати.

— О, пан репортер! — буркнув він геть не дружелюбно, спритно накриваючи світлини газетами. — А що тебе до мене запровадило? Давно ти мене не нудив.

Я сів навпроти нього і зацікавлено роззирнувся по кабінету, заставленому шафками з папками, більшість із яких, думаю, були порожніми і мали на меті справляти враження на клієнтів. На стіні висів календар, а поруч в рамочці під склом — ліцензія приватного детектива. Над ними височів портрет Юзефа Пілсудського у виконанні якогось провінційного маляра, який замість пензлика використав квач.

— Томашевич, — промовив я під нетерплячим поглядом господаря.

— Га-га-га! — не втримався він. — То тобі ще мало? Довів до могили і копаєш далі?

Він потер рукою тлусте підборіддя і зо хвилю вивчав мене маленькими пронизливими очима. Йому, видно, просто бракувало слів, щоб висловити обурення моїм нахабством, та оскільки всі потрібні слова кудись розлетілися, то йому не залишалося нічого іншого, як обдумати те, що я йому щойно сказав.

— Ким ти себе уявив? — нарешті видушив він. — Хто ти такий, щоб я отак ні сіло ні впало ділився з тобою якимись відомостями? Що — вже Бога за бороду вхопив? Е-е, голубе, тобі ще вчитися і вчитися. Тому... — він нервово затарабанив пальцями по столу.

— Я твій потенційний клієнт — ось хто я, — перебив я його тираду і мило усміхнувся.

Він витріщив баньки.

— Ти хочеш мене найняти?

— Ні. Але я тобі заплачу за те, що ти вже давно зробив. Уявляєш, як це вигідно — отримати гонорар за щось несподіване?

Він виразно пожвавився і засовгався на кріслі.

— Ну-ну, і що ж то має бути?

— Мене цікавить його коханка.

— Ага! І скільки мені даси?

— Залежно від того, що отримаю.

— А це залежить від того, скільки заплатиш, — засміявся він, потираючи задоволено руки.

— Добре, назви ціну.

— Двадцять золотих.

Таки справді йому не надто добре ведеться, якщо попросив так мало. Я був готовий на більше.

— Добре, — сказав я. — Згода. Ну, то розповідай.

— Що тебе цікавить?

— Коли до тебе звернулася дружина Томашевича?

— Зо два місяці тому. Дала мені їхні фотки, розповіла, де знайти. Та вони й не дуже крилися. Попервах скидалися на закоханих. Сиділи в кнайпах, ходили на прохід до парку, їздили на віллу. Така собі, знаєш, солодка парочка. Емілія її звати. Вона ж іще дуже молода. Сімнадцять чи вісімнадцять. Гарна, як лялька, а батьки бідні. От вона й прикипіла серцем до багача. Грала свою ролю перфектно.

— В тебе склалося враження, що вона не була закохана в нього?

— Не враження, а переконання. Не раз помічав, як вона зиркала на пристойних молодих фацетів. Інколи навіть усміхалася до них, коли вони їй моргали чи показували знаками, що, мовляв, здибаймося... Один такий тицяв пальцем на дзиґарок, потім пальцем на те саме місце, де вони сиділи, а тоді — вісім пальців. Тобто чекав би її о восьмій. А вона замість того, щоби надутися і відвернутися, усміхнулася і намагалася щось пояснити, ворушачи беззвучно губами, і теж все на мигах. Що то було, я не міг зі свого пункту роздивитися, але той фацет, бачу, киває. Видно, домовилися. Обоє ще поусміхалися, а тоді вернувся з кльозету Томашевич, і вона вже до него з чарівною усмішкою. О-о, я ті скажу, то ще та шельма!

— Де то було?

— У «Carlton»-і біля Промислового музею. Там вони найчастіше здибалися, ще ходили до «Вікторії» і до «Віденської».

— То ти не знаєш, чим той флірт скінчився?

— Де там! Сама вона мене не цікавила.

— І скільки часу ти фіксував їхні контакти?

— Два тижні.

— А що його дружина?

— Ірена теж, між іншим, ляля, я тобі скажу. Тридцять з гаком, висока, струнка, з великим бюстом. Вона розраховувала відвоювати віллу і розлучитися. Я що міг — поміг. Не розумію, чого він поволочився за тією селючкою.

— А вона селючка?

— Ну та з Кривчиць! В дитинстві корови і гуси пасла.

— То де вона живе?

— Він винайняв їй хату на Сиктуській, число шесте, помешкання число штири. Але вона там довго не поживе, бо хто то буде далі оплачувати? Хіба що займеться тим, чим займаються всі колишні коханки, коли їх кидають, — найметься до якоїсь родини покоївкою, далі віддасться господареві, а потім її викинуть зі скандалом на вулицю. А на вулиці — відомо, що буває...

— То ти маєш на них досьє?

— Аякже. В мене все детально зафіксоване. Копії завше залишаю для себе, бо хтозна, як там далі буде.

Він підвівся, підійшов до шафи, вийняв папку і поклав її переді мною. Я розгорнув. Там були записи, де й коли Томашевич зустрічався з коханкою. Також були світлини. Багато світлин. Емілія і справді була незвичайно вродлива, обличчя робило враження такого собі невинного янголятка з ямочками на щоках і закопиленими губками. Коли сиділа за столиком, її фігура при вузькій талії нагадувала піщаний годинник.

— Я візьму це з собою, — сказав я.

— Еге! Ще чого, — він хотів забрати папку, але я спритно згріб її собі на коліна.

— Я роздивлюся уважно і поверну. Не переживай.

— Знаєш, якби я так кожному довіряв, я б не сидів тут.

— Я не кожний. І ти це знаєш. Ось гонорар. За два дні папку поверну.

Він скривився, але гроші взяв.

— Знаєш, — сказав мені вдоволено, — в мене справи пішли вгору. Я подумую найняти помічника. Ти б мені підійшов.

Я вийшов з його кабінету з задоволеною міною, натомість секретарка провела мене поглядом левиці, в якої щойно поцупили шмат антилопи.

3

Я заніс папку до хати, а тоді вирушив на Сиктуську. Браму відчинив старий шимон і зміряв мене вивчаючим поглядом:

— Ви до кого?

— До панни Емілії.

— О! — Він був неабияк здивований і навіть поправив окуляри, аби краще роздивитися. — Ви з поліції?

— Приватний детектив, — відповів я і показав посвідчення, яке мені організував Обух.

Приватний детектив переважно викликає більшу повагу, ніж журналіст чи навіть поліцейський.

— Ага, то ви, певно, в справі Томашевича? — здогадався він.

— А ви вже чули?

— Радійо передавало.

— Ви його добре знали?

— Знав?! То гучно сказано. Навідувався сюди час від часу. Такий ґречний добродій, все мені десять грошів клав у руку, хоч і приходив ще за дня. Така біда, така біда. Певно, в карти програвся? Що скажете? — він з надією поглянув на мене, чекаючи якоїсь цікавинки.

— Невідомо, — відказав я. — Слідство ще триває. Але як завершиться, то все буде в газетах, не сумнівайтеся.

— Та де би я сумнівався! Але, знаєте, кортить все довідатися, як то кажуть, з перших рук. Бо я, коли чесно, голосував би за него. Бо я так міркую: якщо хтось є щедрий щодо окремого чоловіка, то буде щедрим і для всіх. Як кажете?

— Оригінальна думка. Як буде щось свіже, обов’язково вам повідомлю.

З тими сторожами варто завше перебувати у ввічливих стосунках, бо вони зазвичай знають багато цікавого. Я піднявся на поверх і натиснув дзвінок. З-за дверей пролунав ніжний жіночий голос:

— Хто?

— Поліція.

Двері відчинилися, і я відразу, перш ніж вони затраснулися, поставив ногу через поріг. Красуня з розпатланим каштановим волоссям окинула мене холодним поглядом і спробувала двері зачинити, зрозумівши, що я не поліцейський, але я вже ввалився всередину.

— І це краще для вас. Я приватний детектив, співпрацюю з поліцією.

Вона покрутила посвідчення перед очима й повернула.

— І що то має означати?

— Ви ж розумієте, що приватні детективи мають такі ж можливості, як і поліцейські. Але у ваших інтересах погомоніти зі мною, а не в комісаріаті.

Вона без жодного ентузіазму відступила і пішла вперед, поправляючи халат з вабливими китайськими краєвидами — кучеряві сосни, хатинки з вигинистими дашками, гори в тумані. Була висока і гарна. Фотографії не перебільшували. Я йшов за нею і милувався її формами, завдяки яким усі ті краєвиди мовби оживали — сосни гойдалися, тумани пропливали, гори диміли, а хатинки підстрибували. У вітальні вона сіла на канапу і показала мені рукою на фотель. На столику стояла надпита пляшка коньяку, велике пуделко цукерок і одна чарка. Відчувалося, що вона вже під гумором. Очі мала червоні від сліз.

— Що вам треба? — запитала вона. — Ви той, хто нас вистежував?

— Ні, не той. Але світлини бачив. Мене цікавить інше: ви були сьогодні зранку на віллі?

— Чого я там мала бути?

— А коли ви там були востаннє?

— Минулого тижня. Я взагалі там дуже рідко бувала.

— А коли востаннє бачили Томашевича?

— Позавчора о сьомій ми пішли на вечерю до «Ґранд-готелю», з годинку посиділи, потім у нього була якась справа, і ми попрощалися.

— Як ви довідалися про його смерть?

— З радія... Не можу повірити, що Янусь застрелився... То та сука його довела... І ще така брехлива стаття. Нащо він то зробив? Він же ж мав таких адвокатів, що вони б ту газету роздерли разом з тим, хто то написав.

По тих словах вона залилася спазматичними слізьми. А я подумав: як добре, що не признався, хто я насправді. Я почекав, коли вона заспокоїться, і налив їй коньяку. Вона похитала головою.

— Мені вже досить... хоча... — таки взяла келишок, надпила і знову захлипала. — То вона! Вона його вбила... Тими своїми судами, скандалами...

— Ви маєте на увазі дружину?

— А кого ж іще!

— Отже, ви Томашевичу сьогодні не телефонували?

— Чого б то я мала йому телефонувати, як ми домовилися на післязавтра. Малисьмо поїхати до Стрия.

— Чому до Стрия?

— В нього там була якась справа. А я для компанії.

— Чи в Томашевича була ще якась колєжанка така, як ви?

— Не знаю.

— Хтось йому зранку зателефонував на роботу, і він відразу поїхав на віллу. Купив помаранчі, шампан і чоколядові цукерки. Розклав усе це на столі. І чекав.

— Мене? Та що ви таке кажете? Я терпіти не можу шампан. Мене від нього... від нього... — вона зам’ялася. — Ну, та ви знаєте.

— Дує?

Вона засоромилася і кивнула. Отже, то не вона викликала Томашевича?

— Якщо то були не ви, то кого ж він чекав на віллі?

Вона стенула плечима. Вуста її затремтіли.

— Не знаю. Може, Ірену. Може, вона йому щось запропонувала.

— Наприклад?

— Наприклад, мирову угоду.

— Як ви собі це уявляєте? Томашевич купує вгощення, чекає на візит дружини чи якоїсь іншої жінки і раптом стріляється, не дочекавшись? Ні. Він когось таки дочекався. Хтось випив шампан, згелемзав ті чоколядки. Чи ви, може, скажете, що це Томашевич зробив?

Вона щось приховувала, помітно було, як нервує, пальці її поправляли складки на халаті.

— Я не знаю... — промовила сумно. — Поліція заявила, що було самогубство. — Вона подивилася на мене, примружившись: — А ви не вірите?

— Не дуже. Ви читали статтю?

— Ні. В радію сказали, що, можливо, саме вона вплинула на нього. Але я її не збираюся читати. Чому ви не вірите в самогубство?

— Бо він там був не сам. Хтось ще був, хтось щось шукав. Що любив пити Томашевич?

— Та все...

— А що найчастіше?

— Коньяк, але пив і вино, і шампан, хоч і рідко.

— І трощив цукерки?

Вона усміхнулася:

— Ні, цього я за ним не помічала. Зате Ірена любить цукерки.

— Звідки знаєте?

— Бо Янусь якось пригощав мене і сказав, що то улюблені Іренині цукерки. Що вона тільки ними й закусує вино.

— А шампан?

— І шампан. Вона любить шампан.

— І могла випити цілу пляшку?

Вона знизала плечима.

— Якщо я можу випити півпляшки коньяку, то чому б їй не випити пляшку шампана? І я ж не п’яна. — Вона уважно поглянула на мене. — Чи п’яна?

— Ніби ні. Що то були за цукерки... Ті Іренині улюблені...

Вона кивнула на столик, на якому лежало пуделко з зображенням картини Архипа Куїнджі і написом «Місячна ніч». Я взяв одну овальну цукерку завбільшки зі сливку, розкусив, і на зубах захрумтіли горішки та родзинки.

— Правда, смачно? — запитала Емілія.

— Я не пропадаю за цукерками, але справді це смачно. Отже, ви легко і невимушено перейняли смак Ірени?

— Таке скажете? То що — я мала б і хліба не їсти, бо Ірена їсть? Просто я їх раніше не пробувала... Лише коли з Янусем познайомилася.

— Розкажіть мені ще про своїх кавалерів. Бо мені так здається, що такій вродливій дівчині хочеться чогось більшого, аніж залицяння і грошей старшого пана.

Вона зблиснула розгніваними очима:

— Яких ще кавалерів? Нікого в мене не було. Я Януся любила. Що я тепер пораджу зі собою? — вона знову захлипала, розмазуючи сльози по личку. — Тепер мені тільки в покоївки...

— Детектив, який вас вистежував, казав, що не раз бачив, як ви переморгувалися з молодими хлопцями, а з одним навіть на мигах умовилися на здибанку. То було в «Carlton»-і.

— О господи! Той ваш детектив просто має бурхливу уяву. Я собі переморгувалася жартома. Мене це бавило. То й що? А з тим у «Carlton»-і я лише жартувала. Він показав мигами, що, мовляв, здибаємося там о восьмій, а я у відповідь вдавала, що щось йому кажу, і ворушила губами... Мовби справді щось говорила. Мені було смішно, як він намагається зрозуміти, що я йому хочу сказати, а я іно так кпила з нього. То кивала, то заперечувала, врешті я його геть заплутала. Мені було дуже весело з того.

Говорила доволі переконливо, і я не мав підстав не вірити. Навіщо їй ризикувати і здибатися з молодиками, якщо могла через це втратити опікуна?

— А приватно ви здибалися з Томашевичем на віллі і тут?

Вона почервоніла і кивнула покірно головою, мовби каючись.

— А що буде зі мною? — запитала, рясно кліпаючи довгими віями. Поли халата розхилилися, демонструючи налиті повні стегна в шовкових панчохах. Вона мовби цього не помічала, закривши обличчя руками.

— Мусите шукати іншого опікуна, — промовив я, не зводячи очей з її звабливих ніг, і навіть подумав, чи не варто мені претендувати на цю роль. Але стримався. Не з моєю форсою.

— Він не міг мене залишити просто так... не міг... — вона опустила руки й поправила халат.

— Сумніваюся, що він встиг написати заповіт.

— То все та курва забере, — зітхнула вона. — Вона йому стільки крові попила.

— Розкажіть про неї.

— Якось, коли ми були на віллі, вона приперлася зі своїм шофером. То такий грубий збуй. Я ледве встигла сховатися в шафу і підглядала в шпарку. Вона прийшла вимагати розлучення. А ще аби він випровадився з вілли, бо то все її.

— А не її?

— Ну, та, як по правді, то таки її, бо то її батьки купили. Але Янусь потім теж приклався. Одне слово, вони сперечалися, а той збуй стояв збоку. Але чи то вона дала йому знак, чи він сам так вирішив — підійшов до Януся і вхопив його за шию. Янусь смикнувся і вихопив з-під столу пістолет. Збуй відступив. Янусь гримнув на них, аби забиралися, і вони пішли. Якщо його вбили, то хіба на її замовлення. Якби не той пістолет, збуй би го задушив.

— Ну, добре, — сказав я, підводячись. — Якщо не маєте більше нічого додати, я піду.

Вона подивилася на мене якось дивно, мовби ще справді щось хотіла сказати, але, мабуть, передумала і провела до дверей. На порозі я озирнувся і запитав:

— Ви не палите?

— Ні.

— Але Томашевич палив.

— То й що?

— Вам то не заважало?

— Коли когось любиш, то нічого не заважає, — вона це промовила зі смутком і зиркнула на мене зі сльозами в очах. Мені хотілося її пригорнути до себе, відчути на своїх грудях ці великі пружні перса. Вона, мабуть, відчула цей мій порив і навіть зробила крок назустріч, дивлячись мені пильно в очі. Я натиснув клямку і вийшов.

4

За кілька хвилин я вже їхав автом до Брюхович. Дощ знову моросив і сік по шибі, а дорогою стелився туман. Мрячний день проймав дрижаками і псував настрій. Авто гецкало на вибоїнах, ковзало в болоті і чмихало, розкидаючи навсібіч клапті болота і бризки. Я зиркнув у люстерко — на мене дивилося втомлене обличчя газетяра, якому вдалося зробити собі ім’я завдяки скандальним репортажам про нічне життя Львова. Удень і вночі гасаючи містом, уриваючи коли-не-коли кілька годин для сну, і то лише через контузію на фронті, яка відібрала в мене можливість спати стільки, скільки й усі нормальні люди, я так і не зміг створити сім’ю і живу сам. Дівчата, з якими зводила мене доля, дуже швидко розчаровувалися в стилі мого життя. Бачили, що зірок з неба не хапаю, грубих грошей нема й не буде, а постійна відсутність чоловіка вдома змусить хоч кого завити з нудьги. І вони розпачливо вили та відходили.

Кнайпа і крамниця колоніальних товарів пана Губського манила мальовничою вітриною: посередині сиділа зваблива чоколядова муринка в купальнику, виплетеному зі штучних орхідей, а над нею звисали з декоративних дерев розмаїті овочі, довкола ніг були розсипані горішки, родзинки, цукати й льодяники.

— О-о, то шось в лісі здохло, жи пан редактор до нас завітали! І то ж треба — в такий день, коли пан редактор знову вибухнув яскравою зіркою на нашому гівняному обрії! — привітав мене зливою слів крамар, який усім додавав респекту, називаючи звичайного рахівника «паном директором», а колійовця «паном інджінєром». Отак і я став «паном редактором». — Певно вип’єте кави? Маю сьвіжу з Ємену. І маю фест лікер «Амалія». Пальчики обсмокчете.

— Вашому смакові довіряю, як власному.

— То люкс. Прошу, сідайте, зараз принесу.

В крамниці було чотири столики і жодного відвідувача. Крамар приніс каву й лікер.

— Куди намірилися, пане редакторе?

— Маю справу в Брюховичах.

— О, то, певно, знову якусь сенсацію знайшли. Я си коло вас сяду, — він відразу пожвавився, сідаючи до столика. — Колись-то я вашу статтю прочитав про того шелихвоста, жи заманював дівчат на роботу до Америки, а продавав у борделі. Дали ви тоді перцю. Нема що казати. А нині то ви знову вшпарили! Читав, читав. Стривайте... До Брюхович? Ов! То, певно, в справі Тимошевича? Але хіба справа не закрита? Що там ще винюхувати?

— Та так... хочу переїхатися та й подивитися, де саме розігралася та трагедія.

— Ая, ая, таки трагедія. Такий зацний добродій — тіко жити і жити і Бога хвалити. Нашо такому пурицю ся стрілєти? А я іно скінчив читати вашу статтю, коли радійо: застрелився! Бігме я не повірив. А ви?

— Так однозначно я сказати не можу. Треба ще багацько чого довідатися. А як вам тут діло йде? Бачу, поки що безлюдно.

— Е, то через той дощ. Але ввечері будуть люди. В гарну погоду то і за дня є. Дітиська на льоди забігають.

— То я нині, може, перший відвідувач?

— Нє, було вже двоє. Десь так біля десятої. Спочатку під’їхав на авті такий пристойний пан з акуратними вусиками. Недарма я його прозвав «пристойнячком». Він до мене не раз заходив щось купити, переважно цукерки. У мене, знаєте, можна дістати різний цимес. Адіт-во — маємо банани, фіґи, цитрини, дактилі[27]. Ото він зайшов нинька і попросив шампан, помаранчі і цукерки. Але каже: найліпші, які є. Ну, в мене поганих не буває. Я ще пожартував: «Виджу, вам мої цукерки засмакували?», а він: «Нє, якби я їх так трощив, то вже б у двері не вліз». Так жи то він не собі брав. Отже, я йому то всьо файно спакував та й питаю: може, кави, бо маю ґлянц-каву. Він глянув на дзиґарок і каже: добре. Сів отут за цей самий столик і закурив. Я роблю каву. Розумієте?

— Чекайте, то ви не знали хто то?

— Е, не кваптеся так. Тоді не знав. Іно як він поїхав, я став читати газету і бачу — його знимка. Томашевич! Тоді лиш довідався, хто то в мене був. Але слухайте далі. Тіко він закурив, а я йому каву подав, як під’їхало друге авто. Темно-синій «паккард». І став оно там на моріжку. Було там четверо панів і одна жінка. Троє і та жінка лишилося в авті, а один пішов сюди.

— Ви могли б її упізнати? — перебив я його.

— Та де! Дощ, мряка... Довге темне волосся, плащик з піднятим коміром, темний... Не розбереш... А я що маю до роботи: сиджу та й дивлюся. От заходить той з білим бадиллєм[28], глипнув на пана «пристойнячка», що той каву п’є, і каже: прошу кави. Зготував я йому каву. Тільки він її до писка, а той свою каву допиває і підводиться, жиби йти. Цей бачить, що кава гаряча і махом не вип’є, лишає її і йде до авта. Той поїхав, а ті за ним. Кумедія. Нащо було каву замовляти?.. Ну, і, власне, потому я розгорнув газету і довідався, хто в мене був. І я си так міркую... Тіко то межи нами. Що вони за Томашевичем пантрували. Минуло зо дві години, а ту — шур їдне авто поліцейське до Брюхович, шур друге. Я думаю: «Ов! То шось мусило сі стати!» За якийсь час ті поліцейські авта назад повернулися. А трохи згодом бачу — їде той темно-синій «паккард». І сидять в ньому ті самі добродії. Проїхали трохи і стали. Подивилися в мій бік, ніби роздумували — зайти чи не зайти. А я вдаю, ніби й не помітив їх. Але вони не зайшли. Проїхали ще далі, отуди, де старий млин. І там постояли хвильку і поїхали до міста... От таке. Але, пане редакторе, попрошу, жиби то, що я вам вповів, трималисьте стисло при собі. Не хочу мати з поліційов ніц а ніц. Нє, нашо мені того клопоту на мою лису голову? Я від них ніц доброго для себе не чекаю. То чо би мав їм добре робити, нє? Та й те сказати: ще ті три збуї можуть сюди повернутися...

— Не бійтеся. Ніхто про те писати в газетах не буде. Але їх будуть шукати. Для вашої ж безпеки. — Вже в дверях я спинився: — А дайте-но мені таке саме пуделко, яке купив Томашевич.

— І не пошкодуєте! — втішився Губський. — Якщо йдете до кралі, то нема ліпшого подарунку.

За мить він мені вручив пуделко цукерок, на якому було золотими літерами витиснено «Місячна ніч».

5

Я подумав, що пора б уже поглянути на ту віллу. Брюховичі почали занурюватися в сутінки. Перехожих не було видно, спитати дорогу до вілли не було в кого. Але в мене була мапа, адресу я записав від Обуха. Вулиця Лісова — дуже оригінально. Але я знав, що вілла розмістилася на узбіччі серед сосон, і, їдучи Лісовою, треба уважно роздивлятися. Будинки і вілли тут тягнулися лише з одного боку — з боку лісу, на протилежному боці розляглися поля. Я стишив хід і ледве повз. По шибах застукотів дощ, довкола зависла густа мряка, і став клубочитися туман.

Я міг його й не помітити, якби їхав швидше. Він стояв навколішки при дорозі, в самому рівчаку, обхопивши руками живота, і кивався вперед-назад, наче порцеляновий китайчук. Я зупинив авто і підійшов до нього.

Молодий хлопець важко стогнав, а між його пальців сочилася кров і розтікалася калюжею довкола його колін. Я скочив назад в машину й витяг рушника, хоч і не дуже чистого, і, як умів, перев’язав йому туго живіт та витягнув з мокрого рівчака. Не знаю, чи я добре зробив. Я запитував його, що з ним, але він не відповідав, лише підвивав, хоча інколи проривалося одне слово: «Білий... білий...» Тоді я кинувся до найближчого будинку, то виявився маленький сліпучо-білий готелик з гіпсовими балюстрадами на мурованому ґанку, і задзвонив у двері.

Пролунали важкі неквапні кроки, двері відчинила старша пані, видно було, що тут нікого не чекали. Я попросив дозволу викликати лікарів і поліцію.

— Поліцію? Що сталося? — озвався з-за її спини чоловік.

— Там біля дороги поранений хлопець.

— То, може, поліцію не варто? — чоловік кивнув жінці, щоб відійшла, і змовницьки запитав: — Ви його сильно потовкли?

Жінка здивовано глянула на нього, але не відійшла.

— То не я, — відповів я. — У нього рана в животі від ножа або від кулі. Стікає кров’ю.

— О! — сполошилася жінка. — Зараз зателефоную.

Вона зникла. Я чув, як вона схвильованим голосом намагається докричатися до телефоністки. Чоловік узяв з полички ліхтарика і зміряв мене уважним поглядом.

— Ви хто?

— Репортер.

— Ну, ясно, — буркнув він. — Ви свого носа всюди встромите. Де, ви кажете, він?

— Он там, біля мого авта.

Він пішов, присвічуючи, бо сумерковий туман уже заволік усе довкола, а я чекав, слухаючи, як жінка телефонує в поліцію, по кілька разів намагається пояснити, що сталося, а потім так само, вже втрачаючи терпець, викликає «швидку». Чоловік повернувся.

— Здається вже по всьому, — сказав сухо.

— Він ще жив, коли я його зауважив.

— Ви його щось розпитали?

— Пробував, але він тільки стогнав.

— Ну, що ж... вам доведеться зачекати, заки приїде поліція. Заходьте.

Я пішов за ним до невеличкого передпокою з фотелями. В кутку був коминок, в якому тліли дрова, блимаючи іскрами. Над вогнем на залізних прутах стояв кавник. Я сів у фотель.

— Скоро приїдуть, — повідомила жінка, сідаючи навпроти. — Мені теж каву зроби, — звернулася до чоловіка, а до мене усміхнулася, розводячи руками: — Оце наш готель.

— В якому жодної живої душі, окрім нас, — втрутився чоловік.

— Поки що не сезон, — зітхнула жінка. — Але, як випаде сніг, сюди з’їдуться на нарти. Відколи збудували скочню[29] для лижварів, у нас тут повно відпочивальників. То ж бо одна з найбільших скочень у Польщі.

— Вам теж каву? — запитав мене чоловік.

— Так, дякую. Трохи мене ця подія знервувала.

— Я навіть не хотіла йти дивитися, — сказала жінка. — Я так усім переймаюся...

Чоловік приніс горнятка з кавою і приєднався до нас.

— Ви роздивилися того хлопця? — запитав я.

— Роздивився.

— І впізнали?

— Може, й упізнав. Але не хочу в це діло встрявати. Поліція, як треба буде, сама довідається.

— Ви так собі жартуєте чи й справді його знаєте?

Він незадоволено сопів, сьорбаючи каву.

— Славку, так не жартуй, — промовила його дружина. — Якщо ти його знаєш, чого юра крутити?

— Та добре, все одно з мене витягнуть. То такий хлопчина, що працював на Томашевича. Старший, куди пішлють. Скопував грядки, садив кущі й дерева, фарбував, що треба. Фелєком звали.

— То ви чули, що трапилося з Томашевичем? — запитав я.

— Чого ж не чув. Вже й вечірня газета подала.

— Він десь недалеко від вас жив?

— Трохи далі, метрів сто.

— Що ви подумали, коли почули про його самогубство?

— Що?.. — тут він приглянувся до мене. — Чи то не ви часом описали його аферу? — Я кивнув. Він похитав головою. — Ну, не знаю, не знаю... чи я б через таке стрілявся. А тепер цей хлопець...

— Тобто ви не повірили в самогубство?

— Та я що? Я маленька людина. Якщо поліція каже, що самогубство, я теж кажу: самогубство. Я лише про себе можу сказати, що при таких грошах і маєтку я б з-за такої дурниці не стрілявся. Але то я.

— Я нині просто сама не своя... — промовила жінка. — Щойно почула про ту трагедію, не могла спам’ятатися. Не те щоб я його добре знала, але часом бачилися, віталися... Він у нас не раз нарти брав... дві пари...

— А хто з ним був?

— Якась дівчина. Вона до нас не заходила. Чекала на нього під лісом. Він заносив ті нарти до неї, а потім вони їхали собі туди — на скочню. Вперше я небіжчика Томашевича побачила, коли відбулося те страшне вбивство у нас по сусідству. Коли то було, Славку? В тридцять другому?

— От не маєш ти про що язиком молоти, — буркнув чоловік. — В тридцять першому, вночі з 30 на 31 грудня. Ніколи не забуду той жахливий крик серед ночі...

Вони згадали про таємничу справу Ґорґонової, коли на віллі архітектора Генрика Заремби було виявлено серед ночі труп його сімнадцятирічної доньки Люсі з розтрощеною головою. Підозри впали на гувернантку і водночас коханку господаря Ріту Ґорґонову, що походила з Хорватії. Спочатку їй винесли смертний вирок, хоч і не було жодних прямих доказів, але оскільки вона виявилася вагітною, її помилували і засудили на вісім років.

— Томашевич був знайомий з Зарембою, — пояснила жінка, — власне, в нього він купив віллу, яку той збудував на продаж. І, коли вже відбувався процес над Ґорґоновою, сталося ще одне вбивство в нашій околиці, і знову жертвою впала юна дівчина. Адвокати Ґорґонової відразу заявили про це на суді, але суд до уваги цього факту не взяв. Хоча був свідок, який бачив вірогідного вбивцю.

— Справді? — здивувався я, бо про такого свідка жодна газета не писала. — І хто ж цей свідок?

Жінка тріумфуюче поглянула на мене і промовила по складах:

— То-ма-ше-вич... — і, задоволена ефектом, який викликало в мене це прізвище, продовжила: — Він бачив когось, хто був схожий на садівника Зарембів! Він бачив, як той тікав з місця злочину!

Садівник і справді викликав тоді підозри, але обшук у нього зробили щойно на десятий день після вбивства Люсі. Пригадую, як Обух намагався в тій справі діяти рішучіше, але його не допускали так само, як і тепер.

— Це цікаво, — промовив я. — Отже, Томашевича на суді не заслухали. А що було з садівником?

— Після того другого вбивства, і теж зі слідами зґвалтування, він зник.

— А тим часом слідство було переконане, що то сама Ґорґонова позбавила дівчину цноти пальцем, імітуючи ґвалт.

— Так і було. Наш син товаришував зі Стасем, сином Заремби. Він чув, як Томашевич розповів Генрику, що бачив когось, схожого на садівника. Але той не повірив.

— А ви того садівника бачили?

— Чому ні? Бачили й не раз. Його не було кілька років, а десь років два тому об’явився. Але працює вже не садівником, а водієм... в кого б ви думали?

— Даруйте, не можу вгадати.

— Та в кого, як не пані Ірени Томашевич!

— Ого! — вирвалося в мене. — Отже, вона своєму чоловікові не повірила.

— Та й ніхто не повірив. Мало хто на кого схожий. Томашевич не міг заприсягтися, що бачив саме його.

— А Заремба садівником був задоволений?

— Так, він все дуже швидко робив. Все в його руках аж горіло. Хоча я б такого відлюдька не найняла. Ніколи ні з ким не вітався і не спілкувався, жив сам, на жодні забави не ходив. Хіба до корчми. Дуже підозрілий і гидкий тип. Зиркав на мою доньку, як кіт на сало. Ще й озирався і слину пускав. Я навіть була Генрику пожалілася...

Почувся гуркіт мотору, світло фар пробігло по передпокою. Чоловік встав і визирнув у вікно.

— Приїхали.

Я духом допив каву, обпікаючи ясна, й вийшов на подвір’я. На дорозі стояли карета «швидкої допомоги» і поліцейське авто. Двоє санітарів заносили тіло до машини. Молодий поліцейський з хвацькими вусиками освітив мене ліхтариком.

— Капрал Радомський, — назвався він. — То ви знайшли його?

— Так.

— То ваше авто?

— Моє.

— Як ви його збили?

— Що ви таке говорите? Хіба не бачили, що в нього рана на животі? Посвітіть туди — він сидів у фосі[30]. Там повно крові набігло.

Він підійшов до того місця, присвітив, але похитав головою.

— То й що? Ви його все одно могли збити. От його туди й відкинуло. Поїдете з нами. Маєте якісь папери?

Я дав посвідчення. Він узяв картку без ентузіазму, прочитав, перевернув і так само уважно прочитав те, що було на звороті. Правда, на звороті не було нічого. Він повернув мені документ і промовив знудьгованим тоном:

— Ре-пор-тер... Ви знали того хлопця?

— Ні.

— Я знав, — втрутився нарешті готеляр, бачачи, що поліцейський вже мене доколупав. — То садівник, який працював на Томашевича. Звали його Фелєк.

— Того самого, що застрелився? — аж захлинувся повітрям поліцейський.

— Того самого.

— А на — маєш тобі!

Він витяг папіроси й закурив. Підійшов один з санітарів.

— Ну, що там з ним? — запитав поліцейський. — Жити буде?

— Нє. Запізно. В нього рана в животі від кулі. То ви його перев’язали? — звернувся до мене.

— Я.

— Стік все одно кров’ю.

— Ого! Пахне смаленим, — хитав головою поліцейський. — Коли зробите розтин і витягнете кулю, дайте знати. А ви, — звернувся до мене, — револьвер маєте?

— Ні, — збрехав я.

— Хочете, щоб я повірив? Нічний репортер, і без револьвера? Лазите по мордовнях і спелюнках?

— Можете обшукати.

— Все у свій час.

Чоловік з жінкою повернулися до готелю, санітари від’їхали, натомість прибула ще одна поліцейська машина, з якої вийшов Обух.

— О, власне тебе я і сподівався тут застати, — звернувся він до мене. — Ну, розказуйте, що тут сталося.

Поліцейський пояснив усе, що знав.

— Не може бути, аби він весь час у тій фосі сидів, — сказав Обух. — Його б за дня помітили. Ви оглянули місцевість? — запитав у поліцейського.

— Не встиг.

— Ну, то ходімо подивимося.

Вони освітили ліхтариками рівчак, потім рушили в бік лісу, присвічуючи крок за кроком. Я знічев’я пішов за ними. Всюди виднілися сліди крові. За кілька хвилин з-за кущів пролунало:

— Є!

Я підійшов ближче. Там була прим’ята скривавлена трава.

— Тут він лежав якийсь час, а потім поповз до дороги, — сказав Обух. — Нічого ми зараз не вишпортаємо. Треба чекати світанку. А тоді уважніше оглянути місцину. Поїхали.

— А що з ним? — кивнув на мене поліцейський.

— А що з ним не так?

— Він поза підозрою?

— Поза.

Поліцейський з невдоволеною міною пішов до авта. Обух запитав мене тихо:

— На віллі вже був?

— Ще ні. Саме їхав туди, коли натрапив на хлопця.

Я розповів йому про крамаря, про приватного детектива і Емілію, про садівника Зарембів, а також про те, що вдалося почути від вмираючого хлопця: «Білий... білий».

— Мабуть, він мав на увазі того збуя з білим волоссям, — сказав я.

— Він, очевидно, був свідком убивства. Цікаво, ким були ті четверо з «паккарда»? — задумався Обух. — Про двох ми знаємо, що вони переслідували тебе. Як виглядають, знаємо. Хто ще двоє? Та ще й кобіта з ними! Хто вона? Ірена? Емілія? Чи третя невідома? Можливо, Томашевич мав ще одну коханку, про яку Емілія нічого не підозрювала... І хто з них викликав Томашевича з бюра на віллу? А може, Емілія бреше?

— Переконує, що ніколи б шампан не замовила, бо її дує від нього.

Обух розсміявся.

— Не варто її залишати без нагляду. Але поки що найбільшу підозру викликає дружина Томашевича. Може, то вона була в авті.

— Принаймні вона мала поважний мотив.

— Отже, якась дівчина, хоча я не відкидаю, що це могла бути Емілія, телефонує до Томашевича і виманює його на віллу. Це місце завдяки своєму безлюддю просто ідеальне. День і час вибрано теж заздалегідь: ранок того дня, коли має бути опублікована твоя стаття. Але хто крім Емілії міг його виманити з бюра? Нова якась пасія, до якої він залицявся? Але нова пасія... гадаю, потребувала б розкішнішого вгощення. Наприклад, кав’яру, вустриць, дактилів... Ні, то хтось, кого він добре знав. І знав смаки, бо замовив конкретні цукерки. — Він замислився на хвилю і додав: — Але та зубна щітка!

— То була панна, яка не любить запаху тютюну.

— Авжеж, панна, яку він чекав. Емілія каже, що виманити його на віллу могла й дружина. Наприклад, погодившись на мирову угоду.

— Все може бути. Але на місці його могла чекати якась інша жінка. Не конче та, що його виманила. І якщо це була та, яка була в авті з убивцями, то це означає, що вона з ними в змові... І знаєш, що я си думаю? Ті, що тебе переслідували і ті, що захищали, то одна гебра[31]. Напад на тебе було теж інсценізовано. Та й Мартинюка страхали лише для того, аби підігріти твій інтерес і щоб ти, як хорт, відразу взяв слід. Бо вся та історія зі злиттям товариств хоч і скандальна, але не смертельна.

— Але Мартинюка побили були бозна-коли і викрали документи про злиття товариств.

— Це було на злеті кар’єри Томашевича. Йому тоді розходилося про репутацію. Скажу тобі ще одну цікавинку: твій пан Дутчак помер за два роки до того, як ти з ним бачився.

Я отетерів.

— Як то?

— Він у тій хаті й не жив ніколи. То була хата, яку найняли тільки на один день. Хтось видав себе за Дутчака і вручив тобі документи.

— Ти їздив туди?

— Ні, зателефонував до приятеля в тамтешній комендатурі. Дутчаки мешкали за іншою адресою, але обоє вже покійні.

— Якщо підозрювати дружину Томашевича, то я собі не уявляю, як вона могла організувати таку велику команду. Тут хтось мусив потужніший втрутитися. А ще й вбивство цього хлопця. Може, бодай тепер тобі дадуть цю справу?

— Ні. Не про пса ковбаса. Справу Томашевича закрили. На амінь. Самогубство, і фертик. Тому вся надія на тебе. Мусиш мені помогти. А щодо когось потужнішого... То ми випустили з уваги батька Ірени. Це дуже потужна й заможна персона. Як треба, то цілу армію збере... — Він потиснув мені руку. — Ну, я поїхав. А ти будь обережний. Револьвера маєш?

— Звісно...

6

Я проїхав метрів п’ятдесят, вийшов з авта і далі пішов пішки. З опису, який мені подав Обух, я упізнав віллу. Вона й справді була схована поміж сосон — двоповерхова будівля з червоної цегли, закутана диким виноградом. Вікна внизу заґратовані. До ґанку вела доріжка, висипана дрібним гравієм, обабіч неї розкинулися клумби з останніми осінніми квітами. Срібляста мряка сочилася межи гілками, було тихо і порожньо, з лісу долинав каркіт ворон. В одному вікні внизу світилося, а на подвір’ї стояв сірий «вартбурґ». Авта, вочевидь, в’їжджали на подвір’я окремою брамою.

Я піднявся на ґанок з запакованим пуделком цукерок під пахвою і натиснув дзвінок. З будинку пролунав гучний гавкіт здорового собаки. Потім хтось відтулив очко і обстежив мене. Чоловічий голос запитав:

— Хто?

— Я приватний детектив. Хочу з пані Томашевич перебалакати.

— Вона не має про що з вами балакати.

— Краще зі мною, як з поліцією.

— Не смішіть. Поліція справу закрила. Хто ви насправді?

— Одну справу закрили, а другу відкриють.

— А то ж яку?

— В ста метрах звідси знайдено мертвого Фелєка. Його застрелили.

Настала пауза. Хтось, мабуть, лакей, пішов в глиб будинку, а за хвилю вернувся. Заскреготав ключ в замку, двері відчинив бугай, про якого оповідали Емілія, а потім готелярка. Він зміряв мене таким поглядом, ніби вибирав м’ясо для відбивної. За його спиною гарчав поважний вівчур.

— Тихо, Валюсь! Місце!

Пес слухняно почалапав уздовж коридору і зник за закрутом.

Я увійшов до вітальні, яскраво освітленої жирандолями, і побачив жінку моєї мрії, оздоблену золотими брязкальцями, як різдвяна ялинка. Мала витончену талію, високо підняті перса, а під халатом вгадувалися повні стегна і випнута сідничка. Довге темно-каштанове волосся було зібране в хвіст і спадало на груди. Вона мовчки простягнула білу ручку, нанизану перснями, кивнула на канапу і промовила шовковим голосом:

— Прошу.

Сама вмостилася на фотелі, підігнувши ноги під себе. За моєю спиною сопів бугай.

— Це мій водій, — пояснила. — І охоронець. Можеш іти, — сказала йому.

Я сів, пуделко поклав на столик. За хвилю почув, як водій спускається в підвал. Мабуть, там у нього робочий кабінет. Не думаю, що він виконував ще якісь функції, окрім водія і охоронця, бо дуже вже був потворний.

— О, як мило з вашого боку! — промовила господиня. — Ви вже все про мене знаєте, пане нічний репортер, якщо принесли мої улюблені цукерки? Ну, розповідайте, що вас до мене привело.

Я здивувався.

— Ви мене впізнали?

— Аякже. Я ж бачила вас в магістраті. Мене зацікавило, хто ж то такі гострі статі пише. І мені вас показали. А тепер ви підшиваєтеся під приватного детектива? Думали, що я буду розпачати, що ви мого чоловіка довели до самогубства?

Вона розсміялася, розпакувала пуделко, розгорнула цукерку й поклала до рота. Її вуста чуттєво заворушилися.

— Ні, я знаю, що не будете розпачати, пані Ірено, — відповів я, відводячи погляд від її вуст. — Але ж ви не така наївна, аби думати, що моя стаття могла його до цього довести.

— Звісно ні. Він був твердий, як граніт, — вона знову розсміялася. — Точніше, часом — як граніт, а часом — як шмата. — Вона підійшла до креденса, вийняла пляшку віскі і два шкалика. — Ви ж не відмовитеся зі мною випити? Ні? От і добре. Між іншим, можете запалити. Я люблю запах тютюну.

Я здивовано глипнув на неї. Навіщо вона мені це сказала? Але вийняв папіроси, запалив і промовив:

— Отже, ви ніколи не змушували чоловіка чистити зуби перед поцілунками?

— Я? Що за дивацтво! Я ніколи не була вибредною.

— А Емілія?

— Ой, звідки мені знати, як цілується Емілія?

— Ваш чоловік почистив ще раз зуби, чекаючи на візит невідомої нам панни. В той день, коли його було вбито. Чи у Томашевича була ще одна коханка?

Вона таємничо усміхнулася, відвела погляд кудись набік і промовила:

— Була. Та... колишня. Але він з нею час від часу теж здибався.

— І що то за панєнка?

— Ой, ще мені панєнка! Вона панєнка хіба на лікті. Аґнєшка. Кельнеркою працювала.

Аґнєшка? Була в мене знайома з таким іменем. І теж кельнеркою працювала. Та чимало тих Аґнєшок?

— Вже не працює? — запитав я.

— То було давніше, тоді, коли я ще цікавилася його коханками. Зараз не знаю... А між іншим, — вона раптом поміняла тему, — я давно хотіла з вами познайомитися. — Вона розлила віскі, і ми цокнулися. — Я не приховую, що тішуся з того, що сталося з моїм чоловіком. Та ви, мабуть, уже й так усе вишпортали. Правда? — Я кивнув. — І розмовляли з Емілією?

— Розмовляв... Бідна дівчина.

— Не така вже й бідна. Я їй добре заплатила.

— Ви?

— Аякже! — Вона з насолодою смакувала цукерками, граційно перебираючи вустами. — Я підіслала її до Янека, бо ніяк не могла його спекатися. Він і до неї мав коханку. Але Аґнєшку я не могла контролювати. Тому вибрала цю. Завше краще мати когось під оком. Дівочка виконала своє завдання, і я їй вдячна.

— То це вона викликала Томашевича сьогодні вранці на віллу?

— Оцього я не знаю. У нас такої умови не було. Все, що вона повинна була зробити, — це волочитися з ним і повідомляти, де вони будуть, аби детектив мав, що фоткати. І з цим я збиралася виграти суд.

— Але не виграли. І що далі?

— Далі я мала інші плани.

— Інсценізацію самогубства?

— Боже борони. Я б не брала такий гріх на душу. Я наївно покладалася на справедливий суд, а Янек, не маючи таких ілюзій, просто підкупив суддю. То і я вирішила піти цим шляхом. Подати до суду, але вже у Варшаві, і теж підкупити. І навіть вже домовилася. Коли... Але все склалося, як склалося. Однак цей хлопець... Хто ж його і чому застрелив?

— Ті, що вбили вашого чоловіка. Він їх бачив. Вони це помітили і кинулися його переслідувати.

— Бідолаха. А ви переконані, що то була інсценізація самогубства, а не справжнє самогубство? Поліція має іншу думку.

— Поки що. Ви часом не знайомі з білоголовим червонопиким бурмилом і його напарником — худим доволі гидотним типом?

— Ні. Хто вони?

— Їх бачили, як вони стежили за Томашевичем сьогодні зранку. З ними в авті була ще якась жінка.

— Чого то ви так пильно подивилися на мене? — насупилася вона. — Мене там не було.

— То могла бути особа, яка заманила Тимошевича на віллу.

— Гадаєте, Емілія?

— Не знаю. Вона сказала, що востаннє на віллі була ще минулого тижня.

— Отже, Емілія вже знає новину і знає, що залишилася без опіки.

— Вам її шкода?

— З якого дива? — пхикнула вона. — Ми в розрахунку. Але... з вдячності, можливо, я їй підшукаю іншого опікуна. Вона ж вродлива? Правда?

— Вродлива. І по-своєму нещасна. Мені якраз її шкода.

— Охо-хо! Невже ви на неї запали? — вона втішено розсміялася. — То візьміть під своє крило. Панна вільна, як пташка.

— Як казав мій кумпель, не про пса ковбаса.

— А то чого ж? Такий пристійний фацет, як ви...

— Пристійність тут ні до чого. Не з моїми прибутками утримувати таку кралю.

— Ось у чім справа! Ну, так... коли дівочка звикла до розкоші, їй нелегко знову опинитися в... — вона задумалася, підбираючи слова.

— Ви хотіли сказати «в злиднях»? — підказав я.

— О, ні-ні, не думаю, що ваші справи аж такі погані. Але підозрюю, що живете скромно. У мене є знайомі серед богеми. Отже, я суджу по них.

— Коли ви сьогодні приїхали на віллу? — перебив я її роздуми про мій майновий стан.

— Ополудні. Тут вже були поліцейські. Власне, вони мене й викликали.

— Ви їм сказали, що не вірите в самогубство?

— Чи я виглядаю на таку дурепу? І з чого вам прийшло, що я не вірю? Ловите мене на слові? Господи! Та мені камінь з плечей щойно звалився, а ви хочете звалити на мене ще один? Я з вами так вільно собі розмовляю, бо мені хочеться виговоритися. Але я вам забороняю будь-що з нашої розмови публікувати, бо від усього відмовлюся і подам до суду. Ви зрозуміли?

Голос її вже перестав бути шовковим.

— Ні, я не збираюся про це писати, заки нічого до кінця невідомо.

— От і добре. Бо, по-перше, я не стверджую, що він не міг застрелитися, а по-друге — що його застрелили. Правда, убивство Фелєка... Це вже занадто. Хоча то міг бути і збіг обставин.

— Після того, як ви отримали підтвердження чоловікової невірності, ви вже Емілії не платили?

— Ні. Вона повинна була його покинути. Але залишилася. Ну, то вже її справа. Більше вона мене не цікавила.

— Її викликали до суду?

— Звісно.

— І вона все підтвердила?

— Підтвердила, що «товаришувала з паном Томашевичем». Але заперечила інтимний зв’язок. Та світлини говорили самі за себе. Вдалося їх зазнимкувати через вікно, де вони були в самій білизні або й голі. Присутні навіть розсміялися з тих її слів.

— У вас не виникала думка, що можуть з’явитися підозри, ніби ви замішані в смерті Томашевича?

Її довгі вії спочатку опустилися, потім повільно піднялися, вона пронзила мене здивованим поглядом.

— Ні, не виникала. Совість моя чиста. Я мала всі шанси перемогти законно... тобто не зовсім законно, але через суд.

Я розповів їй, як мене хитро підвели до того, щоб я зацікавився Томашевичем і написав статтю. Вона уважно слухала й не перебивала, її обличчя то похмурніло, то світлішало, а халат на ногах розхилявся так само, як і в Емілії, оголюючи не менш прекрасні ноги в шовкових панчохах, може, навіть однакової фірми. Я не проти був би вмоститися біля неї і продовжити розмову з рукою на її повних стегнах. Коли я закінчив, вона підвелася, підійшла до бюрка, вийняла папку і поклала переді мною.

— Це все дуже цікаво, що ви оповіли. Але тут моє алібі.

— Що це?

— Листи з погрозами на адресу мого чоловіка. Його залякували, щоб не брав участі у виборах на посаду президента Львова. Погрожували вбити. Якщо все ж таки вирішать відкрити справу про вбивство, то я не маю нічого проти.

Я розгорнув папку. То не були ані писані, ані друковані анонімки — букви були вирізані з газет. Одна з анонімок була дивна: Томашевича попереджали, щоб був напоготові виконати певне завдання, інакше його дружина отримає пікантні світлини.

— Про які світлини мова? Про ті, які були зроблені на ваше замовлення?

— Не знаю.

— А він бачив їх?

— Так. Одного разу я йому кинула кілька в писок.

— Тоді ця погроза просто смішна. Він знав, що ви знаєте про коханку.

— Звісно знав. Але той, хто погрожував, міг і не знати.

Вона мала рацію.

— Коли ви знайшли ці анонімки?

— Кілька днів тому. Я маю свій ключ. Приїхала, коли його не було. Завше в таких випадках я пильнувала, щоб не сполохати закохану парочку. Лише одного разу я зайшла, коли коханка, мабуть, десь ховалася. Я це відчула за запахом парфумів. Іншого разу я знову приїхала і вирішила попорпатися в паперах, може, щось згодиться для судового процесу. І знайшла ці листи. Конверти він викидав, лише три останні залишив. Та вони й так без зворотної адреси.

— Це треба передати поліції.

— Як вважаєте. Мені однаково, — промовила вона недбалим тоном.

— Ви когось підозрюєте?

— Ні. Останнім часом я не мала стосунків з його колом знайомих.

— А ви знали, що ваш чоловік теж когось шантажував?

Вона здивувалася.

— Янек? Вперше чую. Кого він міг шантажувати?

— Мені один невідомий вручив папку зі світлинами з борделю, де можна побачити старшого пана в оточенні напівголих повій. Є підозра, начебто надіслав їх Томашевич.

— А що за пан? — Вона намагалася, чи мені здавалося, що намагається, вдавати байдужість.

— Його обличчя зішкрябане.

Вона випила і примружила очі.

— Мабуть, я щось пропустила в стосунках з ним. Зрештою, ми останнім часом і не жили разом. Якщо це пов’язане з його кандидуванням у президенти міста, то не бачу сенсу в такому шантажі. Він далеко обігнав усіх інших кандидатів.

— А так по правді, ви ніколи не бажали йому смерті?

Вона усміхнулася з загадковою міною.

— Бажати і замовити — різні речі. Мені фактично йшлося лише про те, аби відібрати віллу і порвати усі стосунки. Майбутній суд у Варшаві давав на це надію. А він, вигравши вибори, був би, мабуть, поступливішим. На посаді президента йому відкривалися неабиякі перспективи та ще й з його спритністю і гострим нюхом... — Вона кивнула мені, щоб я наповнив чарки. — Ні, знаєте, інколи мені виривалося «щоб ти здох», але насправді я б не хотіла бути замішана в чомусь такому. Ви ж мені вірите?

Вона пустила бісики і закусила звабливо нижню губку.

— Вам важко не повірити, — признався я. — Але це не вилучає вас зі списку підозрюваних.

— Слідство замкнене. Хіба ні? — усміхнулась вона з іронією.

— Так, маєте рацію. Але це щодо вбивства Томашевича. А от вбивство хлопця не вдасться зам’яти... І ще одна річ... Не підкажете, що могло зацікавити контррозвідку? Томашевич займався ще якимись темними справами?

— Він часто їздив до Німеччини, зустрічався з німецьким послом. Мав якісь із ними ґешефти. Але деталі мені невідомі. Я теж подивляла, що тут робить начальник штабу?

— Скажіть, що вас спонукало взяти собі садівника Зарембів на водія?

Вона смикнула плечима:

— А що тут дивного? Мені треба було когось такого, щоб мене оборонив.

— Як тоді, коли він ледь шию вашому чоловікові не скрутив?

— Ага! Так я і думала! — мовби зраділа Ірена. — Отже, Емілія десь тут таки ховалася.

— Отже, ви чоловікові не повірили, що він бачив вашого водія, коли той тікав з місця злочину?

— Був вечір, моросив дощ. Він побачив з машини якусь постать під лісом. Роздивитися обличчя не міг. Тому ніхто й не взяв до уваги його свідчень. Генрик теж відмахнувся... — Вона зробила паузу, пригублюючи чарку. Потім поглянула на мене не надто дружелюбно і запитала: — А скажіть, з якою метою ви мене так докладно випитуєте? Ми ж домовилися, що ви про розмову зі мною писати не будете!

— Ні, я вас вплутувати не буду. Я лише допомагаю слідству. Поки що приватно. Буду вдячний, якщо зможете мене ще раз прийняти.

Вона раптом змінила насторожений вираз обличчя на приязний:

— О, такого ґречного гостя, який приходить з моїми улюбленими цукерками, залюбки.

Вона провела мене до дверей, я знову поцілував їй руку. Рука була зимна.

— Зате у вас, мабуть, серце гаряче? — промовив я на прощання і, не чекаючи відповіді, вийшов.

День третій. Субота. 24 вересня 1938 року

1

Я передав Обухові папку з анонімками і переказав розмову з Іреною. — А що там з обстеженням того місця, де знайдено хлопця? — поцікавився.

— Ось, читай, — він простягнув мені звіт.

«Чотири відбитки протекторів, які добре збереглися на вологій землі, дали змогу зробити чіткі гіпсові відливки. В кущах було знайдено розбитий ровер, на рамі виявлено лак з крила авта. Авто «паккард» не старше п’яти-шести років. Темно-синього кольору. Стан шин свідчить про те, що авто наїздило до п’ятнадцяти тисяч кілометрів. На лівому крилі пошкоджено лак, і мусить бути вм’ятина. Зібрано також осколки скла з розбитої фари.

Убитий їхав на ровері. Зі слідів авта видно, що його підстерігали і збили навмисне, а потім всадили кулю в живіт і заволокли в кущі. Там він якийсь час лежав, знепритомнівши. Коли очуняв, виповз на дорогу».

— Хлопець, якого було вбито, біля одинадцятої привозив Томашевичу кущі, які той замовив, аби висадити, — пояснив Обух. — А що це означає? А те, що він міг бачити тих, хто приїхав до Томашевича і вбив його. З тієї хвилини він був приречений.

— Що він робив стільки часу від одинадцятої, доки смеркло?

— Ховався від убивць. Побачивши, що Томашевича вбито, він скочив на ровера і помчав простовіч. Ті за ним. Але він завернув до лісу і відірвався від них лісовими стежками. Вони, очевидно, викликали ще когось і пантрували шляхи з лісу. Врешті, коли він втратив бачність і виїхав з лісу, вони його збили. Але перед тим сталося ще щось. Хлопець дістався з південного боку лісу до санаторію, де стоїть будка зі сторожем, і попросив зателефонувати. Сторож дозволив, але нічого з тої розмови не второпав і не зрозумів, кому він телефонував. Зрештою, він глухуватий. Фелєк ще поліцію набирав, але побачив, що наближаються переслідувачі, знову скочив на ровера і зник у лісі. Сторож переказав їм те саме, що й мені...

— Цікаво, кому він телефонував першому?

— Так... Уся ця історія не дуже клеїться... Ті, що шантажували Тимошевича, очевидно, є й тими, хто його вбив. На шантаж він не зреагував, кандидатури своєї не зняв, тоді вони вдалися до хитрішого плану, залучивши тебе. Але є в мене тиха підозра, що не вибори тут грали головну ролю. Щось іще... Те, що вони в його кабінеті шукали. Цікаво, що б то могло бути?

— Мабуть, розгадку знає шеф контррозвідки, — сказав я.

— Маєш рацію. Але він нам про це не скаже. Секретарка Томашевича повідомила, що вранці він не отримував дзвінків. Тобто в бюрі. На комутаторі ствердили, що було два дзвінки до нього в помешкання о сьомій десять і сьомій тридцять ранку. Жіночі голоси. Різні. Один з будки, а другий з кнайпи на розі Клепарівської і Янівської[32].

— Тої легендарної, оспіваної батярами? Вона так рано вже відкрилася?

— Ні, вона просто не зачинялася. Телефонувала молода жінка з довгим темним волоссям.

— Чудово, в Емілії та Ірени таке ж волосся. Якщо телефонували не вони, то маємо ще одну кралю.

— Обличчя бармен не роздивився. Зрештою, був добряче підпилий. Так виглядає, що варто тобі ще з Емілією перебалакати, чи не чула вона ще про якусь коханку Томашевича і про невідоме нам помешкання? Але ще забіжи до Кварцяного — чи не зустрічався йому той «паккард». Вистежуючи Томашевича, міг десь і його помітити. І про помешкання теж його запитай. Десь же ж він повинен ховати те, за чим прийшли невідомі нам убивці.

— А те помешкання в центрі, де він переважно жив, обшукали?

— Так, але без мене. Від мене всю інформацію приховують. Проте мені дещо вдалося довідатися: те, чого вони шукали, там не було. Тому я й подумав, що десь може бути ще якесь таємне житло.

2

Кварцяного я застав з компресом на голові і нещасним виразом обличчя. Секретарка цього разу не ставала на заваді, бо була зайнята приготуванням кави.

— Що сі стрєсло? — здивувався я з його вигляду.

— О-о, курва! Ше тебе тут не вистачало. І чого прителіпався?

— Ти забув, що я твій клієнт? Ану розповідай, що за пригоду мав.

— А маєш ще двадцять золотих?

— Бачу, в тебе стала такса. А що? Ще щось маєш на продаж?

— Ге-ге, в мене завше знайдеться щось цікаве. То є?

— Є.

— Клади на стіл.

— За кота в мішку?

— Нє-нє, не кота, а цілого вовка. Бачиш мою голову? Клади і не сумнівайся. Зараз почуєш дещо цікаве.

Я вийняв гроші і поклав на стіл. Він їх акуратно згорнув і сховав.

— Ну, то сідай.

Я сів. Він вийняв з-під столу пляшку коньяку і налив у два келишка. При цьому грайливо шкірився, мовби даючи мені знати, що почую зараз якусь неймовірну новину. Але виявилося, що так воно й було насправді.

— Я слухаю, — отямив я його з того солодкого стану ейфорії.

— Ти ж мене знаєш, я не люблю зосереджуватися лише на якійсь одній справі. Коли мені пливе ще якесь замовлення, я без роздумів беруся за нього. І так сталося, що — хе-хе — буквально вчора звернувся до мене... скажемо так, невідомий... тобто звернувся телефонічно. Не назвався. — Я відчув, що він бреше, але змовчав. — Він знав, що я займався Томашевичем. Попросив мене проникнути на віллу, коли там нікого не буде, і пошукати папку з цінними паперами і записник.

— Ого! — не стримався я. Новина була неабияка. — І що? Ти проникнув?

Він знову задоволено усміхнувся і закурив.

— Ти слухай. Я ж не пальцем роблений. Добре, кажу, але прошу гроші наперед. За дві години отримую листа. В листі завдаток — сто золотих і записка: ще двісті отримаю, як вручу ті папери і записник. Ну, нехай буде. Вистежуючи коханців, я вже знав, що бувають такі вечори й ночі, коли на віллі нікого нема. Щоб не відкладати справи надовго, я прихопив відмикалки, під’їхав на авті, але авто залишив далі, за закрутом. Підходжу до вілли і бачу, що світиться. Під будинком стоїть «вартбурґ», на якому їздить пані Томашевичева. У вікні якісь силуети. Добре. Чекаю. Стою собі в кущах, курю. Коли дивлюся: відчиняються двері, і виходиш ти. Хотів я тебе спинити і перепитати, що ти там забув, але, думаю, не знати ще, як моя місія завершиться. Ти пішов, а я далі стою, чекаю, прогулююся. Години за дві вийшла з хати господиня з шофером, сіли до авта і від’їхали. Ну, а тоді я проник всередину, присвічуючи ліхтариком. Спочатку я запорпався в його бюрко, але ніц. Переді мною це вже мусила зробити його жінка, але вона не має такого досвіду, як я. Отже, зверху лежала папка зі світлинами, яку я їй віддав, ще купа паперів з судового процесу, різні клопотання, апеляції. Одне слово, нічого для мене цікавого. Тоді я почав уважніше обстежувати бюрко і дійшов висновку, що там мусить бути тайник. Але де? Обмацав усі ніжки, і одна так трохи холіталася. Я її крутнув раз, другий і врешті акуратно викрутив, а всередині виявив маленьку книжечку в червоній палітурці. Завбільшки як два сірникові пуделка вкупі. В записнику були прізвища... А проти кожного стояли цифри з датами. Я так зрозумів, що Томашевич когось шантажував. І цифри означали кошти, які вони йому платили.

Я тут не стримався і вже сам собі налив коньяку.

— Цей записник в тебе?

— Го-го! Не жени поперед батька. Не встиг я як належиться проглянути того записника, а по вікнах вдарило світло фар. Під’їхало авто. Той самий «вартбурґ». З авта вийшли Ірена і водій. Я записник сховав собі за шкарпетку і думаю: що мені робити? Вибіг сходами на поверх, а звідти на стрих. Сів, чекаю. Вони увійшли, засвітили світло, і я чую: «А, ось він! Як же я могла забути мій улюблений капелюшок? Добре, що ми за ним вернулися». А шофер: «Більше нічого не забули? Щоб не вертатися по десять разів, як то ми вміємо». А вона: «А я тобі за що плачу? Не переживай, ні за чим іншим я б уже не вернулася». І вони пішли. Чую — авто від’їхало. Ще виглянув у вікно на стриху — нема. Я спускаюся, підходжу в партері до вікна і бачу, що авто від’їхало, але не аж так далеко, бо стало біля дороги. Ого, думаю, щось тут не те. І то була остання моя мудра думка. Бо потім я дістав по голові, а очуняв уже в кущах між соснами. Ти коли-небудь спав під соснами? Незабутнє враження. Повітря казкове. Ціле щастя, що дощ не лив.

Секретарка принесла нам каву. Бодьо зачекав, поки вона вийде, і продовжив:

— Знаєш, на чому я спалився?

— Ти не зачинив за собою двері на замок.

— О, курча! Як ти здогадався?

— Ну, бо бавитися відмикалкою зайвий раз тобі не хотілося. Ти ж був певен, що вони поїхали.

— А вони, холера, вернулися і розіграли ту сцену. Вона на авті від’їхала, а той збуй лишився і дав мені по макітрі.

— І записника вже в тебе не було?

— Хе! Вони його не знайшли. Хоча обшукали мене. Але не знали, чому я проник на віллу і що шукав. І до шкарпетки не добралися.

— Цікаво, чому вони не видали тебе поліції?

— Е-хе-хе, не так відразу! Вони, звісно ж, мене впізнали. Коли я отримав удар, то впав грудьми на бюрко, а сповзаючи, потягнув купу папок. Це ще мені в голові зафіксувалося. Потім фільм урвався. Я так гадаю, що вони вирішили, ніби я за якоюсь папкою проник.

— І які ти бачив прізвища в записнику?

Він подивився на мене доволі задумливо:

— Там не було прізвищ. Тобто очевидно, що йдеться про прізвища, але насправді там самі ініціали: YR, TM, LH і т. д. Тобто «т. д.» в значенні «так далі», а не «ТД». Але після того, як я дістав по голові, мені геть не хочеться про це згадувати.

— Але записник в тебе? І ти тепер віддаси його замовникові?

— О ні! Не такий я дурний. За тих кількасот золотих? Коли я побачив, які там суми, — я його нікому не віддам. Я ще зачекаю. Мій час ще не настав.

— А замовник тобі вже телефонував?

— Звісно. Я сказав, що нічого не знайшов і гроші поверну.

— Ти ж брешеш, що не знаєш замовника. Хто це?

— Не жени так. Може, навіть дуже скоро довідаєшся. А чого ти прийшов?

— Чи зустрічався тобі темно-синій «паккард» впродовж того часу, коли ти стежив за коханцями?

— Нє, тоді нє. Але двічі або тричі бачив останнім часом неподалік офісу Томашевича. Я думав, що то якась охорона, яку він найняв, коли йому почали погрожувати.

— Звідки знаєш про погрози?

— Маю таку невиліковну звичку пхати носа туди, куди не просять. Тому кілька разів перевіряв поштову скриньку в його офісі. Брав листа, приходив сюди, над паром відкривав, проглядав, заклеював і повертав на місце. Я в тій справі акуратний.

— А деякі листи не повернув і віддав дружині Томашевича?

Бодьо зиркнув на мене з підозрою.

— Ну-у... зайвий гріш ніколи не завадить.

— Вона тебе не видала. Сказала, що сама їх знайшла.

— Пурєдна кобіта. Мати таку за щастя.

— Але ти граєш з вогнем. Краще б записник віддав мені, а я — поліції.

— Ще чого! Я бідний, як щурик. Мушу на хліб заробити.

— Можеш не встигнути заробити. Коли зустрінешся із замовником?

— Ще має зателефонувати. Може, й не зустрінуся, бо скаже, куди переслати конверт з грішми.

— Чи ти чув щось про ще одне помешкання Томашевича?

— Я ж тобі казав, мене поодинці ані він, ані Емілія не цікавили. Тільки в парі. А вони бували або на віллі, або на Сиктуській, до себе на Легіонів він не водив її.

— І останнє: чому ти мені не розповів про ще одну коханку Тимошевича?

Він розреготався:

— А ти хіба питав?

— Тепер питаю.

— Е-е, то вже за інші гроші! Добре, та біня[33] багато не вартує — дай ще десять золотих, і все розповім.

Я поклав гроші на стіл, він знову згріб і поклав переді мною тоненьку папочку. Там було всього кілька світлин, де Томашевич з дорідною дівицею спацерує містом.

— Що за одна?

— Та то його давня кобітка. Їй до Емілії, як мені до Папи Римського, але, видно, щось вміє таке, з чим нелегко розлучитися, бо він з нею здибався частіше, ніж з Емілією.

— А куди її водив?

— До себе на Легіонів.

— Де її знайти?

— Працювала кельнеркою в «Баґателі», але тепер у «Варшаві». Аґнєшкя ся називає.

— Що ти про неї знаєш?

— То ще та пройда! Вміла голови не одному крутити. Видиш, Ірена про неї знала, але не знала, де її з чоловіком можна злапати. А я не міг за ними всюди поспіти, бо вони на авті, а я на двох. Тоді Ірена підсунула йому Емілію. Ну і Емілія повідомляла її, де вони будуть, а я тоді вже там пантрував.

— Емілія не знала про Аґнєшку?

— Не думаю, що знала. Томашевич з тою не дуже волочився, під’їде на авті, забере, і гайда. То вже з Емілією ходив на спацер.

— Отже, Аґнєшка мусила про це знати? Могла їх десь і побачити.

— Могла. Але він їй добре платив. Бачиш, з Емілією він бавився в закоханого, гроші давав лише кишенькові, на вбрання, на їжу, оплачував помешкання. А тій просто платив за кожен раз. Вона й не мала жодних претензій, а надто не будувала жодних планів. На відміну від Емілії.

— А Емілія збиралася за нього вийти заміж? — здивувався я.

— Збиралася. Чом би й ні? Тільки ж він ніяк не хотів розлучатися. Тоді вона впадала в нерви. Я не раз бачив, як вони сварилися. Вона щось йому доводила, він відмахувався. Мабуть, роль коханки її не дуже задовольняла. Я так міркую, їхній роман йшов до завершення. Хоч і дуже поволі.

— Коли ти зрозумів, що їхній роман йде до завершення?

— Недавно, — бовкнув він і відразу спохопився, бо, мабуть, не мав наміру в цьому звірятися.

— Що означає недавно? — насів я на нього. — Ти не припинив за ним стежити?

Бодьо насупився, опустив голову і зашморгав носом.

— Мене голова болить, а ти мене тут напастуєш... — пробурчав він.

— Бодю, ти вже проговорився, що «останнім часом» бачив «паккард» біля бюра. Тепер ще це... Ти продовжив за ним стежити? Тепер на чиє замовлення?

— Я не знаю, — він важко зітхнув. — Мені зателефонували і запропонували. Чи я мусив відмовитися?

— Хто зателефонував? Той самий, хто попросив проникнути на віллу?

— Ні, то був інший голос.

— Що саме Тимошевича цікавило?

— Його контакти. Ну, і потім те таємне помешкання. Вони вважають, що він там щось ховає. Але що саме — мені не повідомили. Тільки скажу я тобі... — він скрушно похитав головою. — Я вталяпався по самі вуха. Хтозна, чим це для мене закінчиться.

— Чому так гадаєш?

— Ну, бо за Тимошевичем ще хтось стежив. Не тільки ті, що сиділи в «паккарді»: альбінос і глист, як я їх прозвав. А ще були типові нишпорки, які розмовляли німецькою. Тут я задумався... і захвилювався...

— Ти їх фоткав?

— Та де! — аж сполошився він. — То не та бранжа[34]! Відразу видно стиль і підхід до справи. Нє-е, з такими я б не став бавитися в цюцю-бабки.

— Тепер мені, любий друже, розкажи, що саме свідчило про те, що їхній роман йшов до завершення.

— О-ой, як ти мене забембав! І за що я мучуся й караюся?..

— Не забувай: я все ще твій клієнт.

— Марку, я ж знаю, що ти теж не Крез. І для тебе ті золоті не падають зі стелі. Мене совість починає мучити, коли я тебе дою.

— Не переживай. Я ці гроші в іншому місці відіб’ю. Вали далі.

— Було кілька разів, що вони тривалий час не бачилися. Він їй заборонив провідувати його в бюрі й телефонувати туди. Зрештою, секретарка була попереджена і жодних дзвінків у приватних справах не пропускала далі свого кабінету. Отже, Емілії залишалося телефонувати лише йому на помешкання. Але й тут він або не відбирав слухавку, або відразу її кидав.

— Звідки ти про це так детально знаєш?

Кварцяний задоволено усміхнувся:

— Та з її ж листів.

— А-а, то ти ще й любовну кореспонденцію перевіряв?

— Більше того, я підкупив поштарку, і вона мені повідомляла, коли певні листи повинні були надійти до бюра. А я вже їх чекав у брамі.

— Стривай, чому лише до бюра? Вона не писала йому додому?

— Писала, відповіді не отримувала, тоді атакувала в бюрі. Часом навіть стояла перед входом і пильнувала його.

— А він що?

— Він проходив повз неї з писком на ґвінт[35].

— А потім як?

— Потім вони мирилися. Але чекай... Доклади ще десять золотих... Бо то вже понад мої звички. Я відчуваю, як втрачаю кваліфікацію. Знаєш, ми маємо свої дитячі роки і таке інше. Але любімося, як брати, а рахуймося, як жиди.

Довелося викласти ще десятку.

— Добре. Розповідай далі.

— В тих листах вона все, власне, й описала. І ті свої намагання йому зателефонувати, і підстерігання під бюром, і розпачливі листи. Причиною їхніх сварок була його нехіть розлучитися з Іреною. Він від цього цілком справедливого рішенця всіляко відмовлявся. А вона кипіла і скипала і перетворювалася на фурію. Але минало трохи часу, і то знову була пара голубоньків. Тільки ж так довго це не могло тривати. Я бачив, що він уже втрачає терпець, коли вона стала його вистежувати. Він мусив ховатися перед нею в дні, коли здибався з Аґнєшкою. Але що — він собі сяде до авта і чкурне від неї, потім десь підбере ту Аґнєшку і шлюс[36], Параню, по коханю. І так в кулко[37], розумієш? То помиряться, то посваряться.

— А вона в ті дні, коли не могла з ним бачитися, не здибалася ні з ким?

— Я ж тобі казав... е-е... тобто трішки збрехав, коли казав, що вони мене цікавили лише в парі. І так справді було до певного часу, поки я працював на Ірену. Але коли я став працювати на невідомого пана Ікса, то цікавив мене лише Томашевич, а вже інтимне життя Емілії минало поза моїм пильним оком.

— То ти мусив би знати і про таємне помешкання Томашевича?

— Нічого такого я не помітив. Власне, тих, що мене найняли, теж воно цікавить.

3

В брамі на Сиктуській знову мене зустрів шимон.

— Ви до панни Емілії? Її нема.

— А де поділася?

— Виїхала. На світанку. Викликала таксі. Спакувалася і поїхала.

— Не казала куди?

— Я питав, а вона лише розсміялася і сказала: «Завойовувати світ». Може, в кіні буде ся знімала. Така сьлічнютка де хоч собі місце загріє. А шо там нового чути про пана Томашевича?

— Нового мало, — відповів я, — поки що тупцяємо на місці. — Скажіть, а позавчора зранку Емілія була вдома?

— В п’ятницю? Ні, вона раненько кудись звіялася.

— Коли саме?

— Десь так о сьомій. Я ще здивувався, бо ніколи так рано вона не виходила. Приходила — так, але не виходила. А що скажете: буде война? Бо вже, читаю, Спілка Шльонських Повстанців розпочала запис до Шльонського Лєґіону. Щось то мусить значити, нє?

— То й не дивно, прикордоння мусить в першу чергу бути насторожі.

— А нам, сторожам, уже дали інструкції, як поводитися під час бомбардування, — промовив він пошепки. — Тілько не пишіть ше того в газеті.

— Добре. А коли Емілія повернулася?

— А отого я вам не скажу. Вона зайшла так, що я не бачив.

Я подякував, відтак зайшов до каварні «Президент» на розі Сиктуської і Костюшка й заплатив за телефон. Бодьо взяв слухавку і невдоволено прохрипів:

— Гальо!

— То я, Марко. Скажи мені адресу Емілиних батьків.

— А що? Випурхнула пташка? Ну, файно, нині я добрий, — він назвав адресу в Кривчицях. — Сідай на двійку, гуляй на Личаків, а там пару метрів.

— Я авто маю.

— О! Доробився? Ну, не курва маць засрана? А мені ще гарувати і гарувати!..

На горішньому Личакові пахло праженими крупами, кінськими кислуватими яблуками і паленим картоплинням. Батьки Емілії направляли похилений, а місцями й розвалений паркан.

— Що трапилося? — запитав я. — Авто в’їхало?

— А бодай би їм кулка покрутило і в авті, і в голові! — сказав старий. — Адіт-во, заїхав аж на город, все потолочив — квіти, кущі... розвернувся і поїхав. А ми в святу неділеньку мусимо так грішити...

— Може, п’яний був?

— Нє, ще й сміявся!

— Чи нема у вас часом Емілії?

Вони здивовано поглянули на мене і зміряли поглядами з ніг до голови, може, гадаючи, що я її кавалер.

— Емілії? Тої вітрогонки? Нема. Провідала нас на минулому тижні. Забігла на хвильку, якісь цукерки лишила і звіялася. А що — вдома її нема?

— Вона сьогодні звідти виїхала. Куди могла поїхати?

— А ви хто їй будете? — втрутилася стара і прижмурила очі.

Я завагався. Врешті випалив:

— Я з газети. Ось моя легітимація[38].

Вони з недовірою збадали посвідчення.

— З газети... — зраділа жінка. — То напишіть, шо ті авта виробляют! Адіт, ту росли лілії, ту айстри, ту жоржини... все понищене... а я би з того яку копійку мала.

— Але нашо вам Емілія? — втрутився старий. — Шось будуте писали за нашу Емілію?

— Має бути конкурс «Краля міста Львова». Хочемо її запросити. У неї всі шанси його виграти.

— А шо їй з того?

— Грошова винагорода — тисяча золотих.

Вони аж роти пороззявляли.

— У неї є колєжанка, — відразу пожвавішала матуся. — Вона не раз в неї гостювала. Живе на Замарстинові. На самому початку Садової[39]. Такий старий будинок з великим каштаном. Наша Емілія! Хто б подумав!

Я подякував і попрощався. Брехати я вмію.

Їхати через Замарстинів — саме задоволення: повзеш, як тарган, бо всюди страґани[40], ятки, купи народу, всі щось хочуть тобі продати, зазирають у шиби, галайкають. Не вулиця, а суцільний базар. Таке враження, що замарстинівці ніколи не перебувають під дахом, тільки на вибоїстих хідниках і заболочених їзднях. По обидва боки розмістилися шинки, які гордо називаються рестораціями, з великими заїзними подвір’ями, посеред яких пишаються цимбровані криниці з «журавлями» і коритами для напування коней, бо тут усі залишають свої вози з кіньми, а самі йдуть пішки до міста, щоб не платити на рогачці «копиткового» за те, що користають з бруківки. Ті вози відразу оточують гендлярі й перекупники, наповнюючи повітря неймовірним галасом, а придбавши щось, відразу, мов мурашки з подушечками, розлітаються по своїх подвір’ях, де на всіх ґанках і балконах розвіваються випрані лахи та простирадла й гучно лопотять на вітрі.

Авто я залишив не доїжджаючи до Садової і далі йшов пішки попри шинки, за шибами яких виднілися юрби людей, що найчастіше сварилися, рвали на собі одяг, волосся і катулялися склубоченими масами з кута до кута. На вулиці перед вікнами збиралися підозрілі типи, заходили до шинків, виходили, шепотілися — то львівські злодії планували свої нічні екскурсії. Час від часу відчинялися двері котрогось шинку, і з криком та вереском вивалювалася громада пияків, які молотили одне одного кулаками. Вражаючий вереск наповнював повітря. Часто блискали ножі, лилася кров, часом і труп залишався на бруківці, але ніхто на те не звертав особливої уваги, то нічого страшного, бо за хвилину все поверталося на свої місця. Не звертали уваги на той рейвах й обидві випудровані й вишмінковані[41] повії, від яких заносило сопухом і безнадійною нудьгою дешевих готелів, вони ліниво цокотіли розбитими мештиками від одного вінкля[42] до другого в чеканні пропозицій. Нараз зупинилися й заслухалися — на горішньому поверсі однієї з кам’яниць з відчиненого вікна полинула мелодія танґа, пристрасного й гарячого, як полудень Андалузії. Ніхто більше, окрім них і того невідомого, що вмикнув на цілу вулицю радіо, не прислухався до чарівної мелодії. Але так тривало недовго, бо за хвилю відчинилося вікно в сутерині і прогримів захриплий голос розлюченої шимонової:

— Замкнеш, ти, батяре один, вікно, чи ні? Цілими днями вилігується у брудній, непраній постелі та ше й на радійо грає! Шкода, що до каварні не пішов. Певно, грошей нема, бо та його ляфіринда[43] собі нову сукню справила, парадує, як пані з великого дому! Знаємо, з якого дому й чим на хліб заробляєш, знаємо! Пан великий мені, а вже за п’ять разів шпирки[44] не заплатив!

Повії хихотіли. Одна з них, заслухана в танґо, гримнула до відьми з сутерин:

— Тихо, шимонова! Гавкаєте, як пес на воробця. Ой, яка гарна музика!

Сторожиха зневажливо оглянула обох, сплюнула і затраснула вікно.

Я подумав, що, коли пройдуся попри вікна, то господарі, зауваживши мене, можуть сказати, що Емілії нема. В стіні, яка виходила на Замарстинівську, вікон якраз не було. Я переліз через паркан, пригнувся, пройшов попід вікнами до дверей і тихо натиснув клямку. Двері відчинилися. Зсередини долинали голоси — обидва були жіночі. Емілин я впізнав відразу. Дитячий голос належав малюку. Я швидкими кроками перетяв сіни і застав їх в повному ошелешенні. Колєжанка саме годувала малюка кашею, Емілія сиділа за столом і гортала дитячу книжку.

— Хто ви такий? Що вам треба? — обурилася господиня.

Емілія мовчала, винувато потупивши очі. Я ввічливо усміхнувся.

— Вибачте, що так невиховано з мого боку прокрався, але я був певен, що ви скажете: її нема. А справа доволі пильна.

— Ти його знаєш? — запитала колєжанка. Емілія кивнула.

— Хто то?

— З газети.

— З газе-ети-и?..

Ні, я їй не став плести про конкурс краси.

— Еміліє, мені треба з вами переговорити. Це в ваших інтересах.

— Я знаю, — сказала вона покірно і підвелася.

— Я її нікуди не пущу! — зірвалася на ноги колєжанка, пригортаючи до грудей дитину.

— А ми нікуди й не підемо, — намагався я її заспокоїти. — Лише в садок. Ненадовго.

— Еміліє, — не вгавала подруга, — якшо шо, кричи!

Емілія з опущеною головою вийшла зі мною до саду. Я запитав:

— Чому ви втекли так зненацька?

— Хтось вчора увечері приходив до мене.

— Хто?

— Я не знаю.

— Це той, хто наказав вам зателефонувати Томашевичу вчора вранці?

Вона сполохано глянула на мене.

— Ви вже знаєте?

— Поліція знає теж. Як то було?

— Я його ніколи раніше не бачила. Мені так страшно. Він напередодні того дня, як Янусь застрелився, зателефонував мені і сказав, щоб я домовилася з Янусем зустрітися на віллі. Тобто наступного дня зранку. Говорив таким страшним голосом. Мовляв, це дуже важливо. Але щоб сама не їхала.

— Коли то було?

— По обіді. Біля третьої. Я сказала, що не збираюся це робити. Він тоді сказав, щоб я зателефонувала своїм батькам і поцікавилася, як там у них справа з парканом. І повісив слухавку. Я зателефонувала і довідалася, що якесь авто розвалило їм паркан, подушило квіти, які мама так любить. Потім він знову зателефонував і сказав, що другим разом авто переїде когось із моїх батьків.

Вона захлипала і притулилася до мене. Я обняв її і посадив біля себе на лаві.

— Що було далі?

— Ну, що далі... Він сказав, що буде мене чекати наступного дня вранці біля брами. Щоб я вийшла. Але я не вийшла.

— І що сталося?

— Нічого не сталося. Я батькам зателефонувала, щоб викликали поліцію. А в тата є знайомий постерунків[45], він до них прийшов і пильнував. Але ніхто їх більше не турбував.

— А вас?

— Ще мені телефонував хтось, я не брала слухавки. А з вікна бачила, що прогулювався вулицею такий худий довгий чоловік, неймовірно гидкий, він весь час сіпався.

— Отже, ви не підходили до телефону. А якщо б це був Томашевич?

— Ми з ним не домовлялися. То не міг бути він.

— Хто ж його викликав на віллу?

— Не знаю. Хтось інший. Можливо, Ірена. Їй найбільше розходилося, щоб його позбутися. Я ніколи не замовляла жодного вгощення. І не уявляю, яким чином я б могла його заманити на віллу.

— Ну, наприклад, сказати, що завагітніли.

Вона сіпнулася.

— Ні, я б ніколи так підло не брехала. Хоча, думаю, він би втішився, бо його жінка не могла мати дітей.

Вона затихла і перебирала пальцями поясок на спідниці.

— Що було далі?

— Я думала, що вже з тим кінець, що не буде мене ніхто турбувати. Але сьогодні з самого ранку він знову телефонує і каже, що я нечемна дівчинка. Але можу виправитися, якщо зустрінуся з ним. Я сказала, що на жодні здибанки не ходжу. За кілька хвилин він уже грюкав мені в двері. Я пригрозила, що викличу поліцію. Тоді він сказав, що знайде мене під землею. Коли він вийшов на вулицю, я визирнула у вікно, а він мовби відчув, що я дивлюся на нього, і різко підняв голову. Я ледве встигла відсахнутися. Не хотіла б його знову зустріти.

— Що будете робити? Ховатися у своєї колєжанки?

— В мене ще є трохи грошей. В Сяньки чоловік загинув на колії, жити є де. Я вмію шити. Якось обоє дамо собі раду. Як ви мене знайшли?

— Приватний детектив, який вас вистежував, повідомив мені адресу ваших батьків. А батьки сказали про колєжанку. Напровсяк попередьте їх, аби більше нікому не казали, де ви. Поки що. Поліція того збуя шукає. Як знайде, то небезпека для вас мине.

— Правда?

Вона горнулася до мене, як дитинча, шукаючи захист, а може, й опіку. Але що міг би запропонувати я такій кралі?

— Чи ви не чули про ще якесь помешкання Томашевича, окрім того, де він жив на Легіонів?

— Чула. Але не знаю, де воно.

— У Томашевича могла бути ще одна коханка?

Її обличчя злегка напружилося.

— О господи! Я з ним не щодня бачилася. Може, й була.

— Ну, ви не помічали, скажімо, на віллі сліди жіночого, не вашого, перебування?

— Помічала, то й що з того? Туди його жінка заїжджала. Звідки я могла знати, хто там ті сліди залишив.

— А які то могли бути сліди?

— Ну, помада на келиху... шпилька до волосся... жіночі пантофлі могли лежати не там, де я їх поклала... Але я ні в чому Януся не підозрювала. І не лізла в його життя.

— Ви мені сказали, що востаннє були на віллі ще минулого тижня.

— Так. А що?

— Що ви робили в п’ятницю зранку?

Вона на хвильку замислилася.

— Зранку?.. Нічого... Вдома сиділа.

— Нікуди не виїжджали?

— Кажу ж: вдома була. А що таке?

— Шимон сказав, що ви вийшли приблизно о сьомій ранку.

Емілія зашарілася.

— А то була п’ятниця? Вчора? Я думала, що п’ятниця була позавчора. Я заплуталася. Отже, нині субота... — Вона похитала головою. — Все мені перемішалося.

— То куди ви ходили в п’ятницю?

— Я... я мала поганий настрій. Вночі мені снилися жахи: від когось тікала, ховалася в лісі. Я прокинулася о шостій, нашвидкуруч поснідала і відчула, що не можу сидіти в хаті. Тому я вийшла і подалася до Єзуїтського парку. Там проблукала зо дві години. Потому пішла на Хорунщину[46] до кіна.

— В «Atlantik»?

— Так. Показували «Чарівницю з Салєм».

— А потім?

— Потім повернулася додому.

— Вчора вранці перед тим і після того, як було вбито Томашевича, до Брюхович і назад їздив «паккард», в якому сиділо четверо чоловіків і одна жінка. То були вбивці.

Емілія поглянула на мене здивовано:

— То його таки справді вбили?

— Так. І не лише його. Вбили ще хлопця, садівника.

— Фелєка? — здивувалася вона.

— Так. Ви його знали?

— Трохи знала.

Вона закрила обличчя долонями і захлипала. Я зачекав, поки заспокоїться, і запитав:

— Еміліє, а які у вас стосунки були з Тимошевичем останнім часом?

— Чому ви питаєте? Хіба я вам не все розповіла?

— Ні, не розповіли про те, що він час від часу вас уникав, а ви його вистежували.

Дівчина зблиснула наїженими очами.

— Хто вам таке наговорив?

— Яка різниця? Томашевич казав, що вам пора розійтися?

— Ні, такого не було. Ми інколи сварилися. Мабуть, я була занадто до нього прив’язана.

— Ви хотіли, щоб він одружився з вами. А він зволікав. Це вас нервувало.

— А хіба це не природне бажання жінки — заснувати сім’ю?

— Природне. Але в декого склалося враження, що ваші стосунки йдуть до завершення.

Тепер Емілія насупилася й зціпила вуста. Очі її блищали від сліз. Мені стало її шкода. Я підвівся. Вона глянула на мене сумним поглядом і запитала:

— Вже йдете?

— Так. Як гадаєте, ким могла бути та жінка в «паккарді»? Очевидно, якраз вона й звабила Томашевича на віллу.

— Не знаю, — шморгнула вона носом. — Я не жила життям Януся. Я не знаю нікого з його кола знайомих. Якби мене хтось змусив виманити його на віллу, я б обов’язково вставила забаганки, які б його насторожили.

— Наприклад?

— Ну, наприклад, замовила б ще кубинські циґари. Він би здогадався, що тут щось не так.

Я не міг не відзначити її хитрості. Але більше я не мав що розпитувати, лише попросив дозволу скористатися телефоном. Цікаво мені було, яким чином Бодьо збирається повертати гроші і чи не турбував його замовник. Але Бодя на місці не було. Секретарка повідомила, що він вже поїхав додому. Дивно. Пополудні додому? Я запитав, чи йому хто телефонував, вона підтвердила.

Він жив на Вульці[47], телефону не мав, тому винаймав бюро.

4

Ресторація «Варшава» розмістилася на площі Смольки[48], 3. Посередині зали, декорованої білим та зеленим мармуром, бив фонтан і плавали рибки. На відміну від інших кнайп, де денна і нічна публіка мінялися місцями, у «Варшаві» і вдень, і вночі товклися переважно ті самі люди, які витрачали деколи за вечір те, що за тим самим столом заробили вдень. І хоч увесь час то були таки ті самі люди, але день від ночі суттєво відрізнявся. Вдень завсідники були занурені в газети або дискутували, не покидаючи своїх столиків, творячи окремі групки, кожна з яких жила власним життям і була зайнята винятково собою. Увечері столики покривалися білими обрусами, газети згортались, дискусії уривались, а групки єднались для спільного товариського життя. І тоді люди, що сиділи ціле пополудне за сусідніми столами й не звертали уваги на сусідів, раптом помічали одне одного, починали обмінюватися усмішками і поклонами, купаючись у теплій атмосфері взаємної зичливості.

Власне я й застав звичну за дня картину — більшість столиків були зайняті зануреними в газети біржовиками, міцних напоїв ще ніхто не замовляв, лише пиво, дехто пив каву з тістечком. Панували тиша і блаженний спокій. За баром нудьгував молодик з вузенькою смужкою вусиків над губою. Моя поява не справила на нього жодного враження, навіть коли я наблизився до бару і вмостився на ослінчику.

— Слухаю пана, — промовив він лінивим голосом.

— Я хотів би побачитися з Аґнєшкою. Вона сьогодні працює?

Він здивовано глипнув на мене, поворушив безгучно губами, мовби пробуючи вимовити слово, яке ще ніколи в житті не вимовляв, і нарешті промимрив:

— М-м-м... е-е-е... а в якій справі?

Ще два тижні тому я міг би запитати в свою чергу: «А що вам до того?», але останнім часом зрозумів, що в таких випадках ввічливість все ж перемагає, хоч я й не надто з цього був задоволений.

— У приватній, — сказав я стишеним голосом.

Він ще більше здивувався і сказав:

— Аґнєшка перевдягається. Я скажу їй, що ви її шукали.

Я подякував, стримавши себе й не запитавши, з якою метою вона перевдягається, бо хотілося прикидатися її знайомим, замовив каву і сів за вільний столик. Бармен на хвильку зник, потім вийшов і знову зайняв своє місце з тією знудьгованою міною, що й при моїй появі.

Я зголоднів, але не мав часу чекати гарячу страву, тому замовив курячий росіл і дві канапки з паштетом. Щойно закінчив їсти, як за кілька хвилин з’явилася зваблива краля в довгій танцювальній сукні з блискітками. Темне волосся хвилями спадало уздовж скронь і на плечі. Аґнєшка, виявляється, зробила кар’єру — вже не кельнерка, а фордансерка[49]. Я милувався нею, поки вона підпливала до мене, тепер у ній впізнати ту саму Аґнєшку, яку знав я, було не просто. Хоча вона й тоді була привабливою, але не такою, як зараз.

Тієї ночі я плентався у звичному своєму хмільному стані через залізничний міст, повертаючись із Левандівки, з того найбільшого львівського задуп’я, де в одній зачучверілій кнайпі я просидів увесь вечір з кількома кумплями після добрячої кампи[50]. Перед тим мені зателефонував Пурцель і сказав, щоб я поміг йому в одній справі. Я не міг відмовити, бо Пурцель теж ніколи мені не відмовляв. То був мій давній знайомий, фаховий батяр, який мав повагу серед злочинної братії і залюбки приєднувався до будь-якої бійки, не питаючи, хто за кого і чому. Коли мені треба було потрапити до такої мордовні, де мене ніхто не знав, я брав його з собою і тоді мав святий спокій.

Здибанку він призначив у шинку на Левандівці. Крім нього я побачив там Прецля, Цєпу, Ґіпса і Швелєра. Усі вони були моцними хлопами. Перші двоє працювали каменярами і клали бруківку. Ґіпс і Швелєр були нерозлучні, вони навіть мали свою маленьку крамничку на Левандівці, на вивісці якої красувалося «Ґіпс і Швелєр». Обоє були муровими, тримали з нами штаму[51] і часто приєднувалися до різних акцій.

Цього разу сталася надзвичайна річ, бо Прецльову сестру Сяньку вхопили на вулиці і силоміць заволочили до борделю Казя Мархевки, поглумилися з неї та ще й побили так, що лежить тепер в лікарні.

— Нє, жиби вуна була дуже пурєдна, — казав Прецль, — але, срака-мутика, спучатку зґвалтувати, а потім писук наніц змаґлювати[52]? Та шо то є?

Вирішено було йти до борделю і влаштувати там рейвах, а за одно натовкти Казьові писок. То була доволі смілива затія, бо Казьо Мархевка був не простий собі хлоп, а мав свою банду, утримував зо три борделі і шинок, і зачепитися з ним було доволі ризиковано. Але такі трафунки, як з Прецльовою сестрою, траплялися раз по раз останнім часом. Поліція ради не давала, то залишалося взятися за те діло нам.

Я бачив, як хлопці ховали в кишені кастети, шкіряні палиці зі свинцем всередині й ножі, мені Пурцель дав рукавицю з залізними зазубреними насадками, і ми рушили, перед тим трохи закропившись.

Була зима, сніг тріщав під ногами. Бордель Казя містився в довгій, як стодола, хатині аж під лісом, куди навіть світло ліхтарів не сягало. Вже здалеку чути було п’яні крики, співи, музику, йшла забава.

— Памнітайте, — сказав Пурцель, — б’єму іну Казя і тогу, хто спаскудив Прецльуву сестру. Решта нас не цікавит. Хіба би хто сі прусив ду причастє.

На дверях стояв грубий Тоньо, який працював різником, а вечорами підробляв у Казя брамником.

— А шо то за кумпанія? — визвірився він. — Хто вас ту просив?

— Вступисі, Тоню, — промовив твердо Пурцель. — Бо...

— А бо шо? — їжився Тоньо.

— Бо дістанеш бобу. Нашу тобі то тре?

— Я? Бобу? — він розреготався. — Від вас?

Тут Пурцель зробив різкий гак лівицею і заїхав Тоньові в носа, ніс хряснув, юшка залила пику Тоня, але він обуритися не встиг, бо правиця Пурцеля вмастила його попід груди, і він зм’як, як лантух, з якого висипали пісок, а за мить уже лежав під порогом. Ми переступили через нього і увійшли всередину. Там крутилося в легкому танґу зо два десятки хлопів і дівчат, а сам Казьо сидів у кутку, закинувши ногу на ногу в чорних лискучих штиблєтах зі срібними пряжками, і курив дороге циґаро. Гіпс і Швелєр перекрили вихід і нікого не випускали, а як хтось дуже рвався на свіже повітря, то спочатку падав охляп на підлогу і витирав кров з писка. Пурцель відразу посунув до Казя, а ми з Прецлем і Цєпою робили йому дорогу, розкидаючи всіх, хто намагався нам перешкодити. Моя рукавиця показала себе якнайкраще, забарвившись юхою з двох писків.

Казьо вхопився рукою за кишеню, добуваючи пістолет, але Пурцель шпурнув кастетом і вибив йому зуба, а тоді зловив за руку. Прецль тим часом забрав пістолет, приклав його до голови Казя і запитав:

— Хто мою сестру нині змасакрував?

Казьо закашлявся, випльовуючи кров, і прохрипів:

— Ну, то вам, хлопаки, не минеться...

Він не встиг розвинути свою глибоку думку, бо Прецль його луснув по макітрі пістолетом.

— Кажи, курва, хто, бо будеш не лиш без зубів, але й без вух.

При цьому він зблиснув лезом бритви перед очима переляканого Казя.

— Його тут нема, — хрипів Казьо.

Цєпа підскочив до цьотки буфетової, вхопив її за кучеряві патли і вдарив писком об ляду з неприхованим задоволенням — аж чвакнуло.

— А ти знаєш, хто то був?

Цьотка заверещала на весь свій широкий писок, зайойкала і вибелькотіла:

— То сьліпий Льоньо!

Льоня називали сліпим, бо носив чорні окуляри, був кишеньковим злодієм і садистом. Жоден його візит до повії не закінчувався без мордобою. Але що він завше справно потім розплачувався, то всі ті його витівки залишалися «в родині». Але не цього разу.

— Де той Льоньо? — запитав Пурцель Казя.

Той хитав головою і булькотів щось невиразне. Прецль хотів його гаратнути ще раз, але Цєпа вже розбалакав цьотку, та сказала, що Льоньо зараз в глибині борделю в останній кімнаті відпочиває з їхньою курвою. Ми залишили Казя на Цєпу і метнулися туди. Застали Льоня якраз, коли він прав навідліг бідолашну дівку обома руками. Пурцель скинув його з ліжка, а Прецль почав мастити кастетом писок Льоня так, що зламав йому спочатку носа, потім вилиці й щелепи, за тим акуратно вибив усі зуби, а бритвою відчикрижив обидва вуха, загорнув їх в газету і сховав до кишені. Після цього Льоньо дуже вчасно втратив свідомість, бо Прецль мав на меті ще щось йому відрізати, хоча вже й так весь був запацьканий кров’ю, як замарстинівський різник. Дівка на ліжку стежила за тим усім не без утіхи і витирали сльози та кров з розбитого носа.

Повернувшись до Казя, Пурцель промовив, нахилившись до його вуха:

— Жиби ти, Казю, запамнітав: ше раз якусь біню смикнеш з вулиці, я тубі пувтинаю все, шо нерівну стирчит. Ти то зрозумів? — Казьо кивнув, а Прецль показав йому Льоньові вуха. — І спалю всі твуї три бурделі.

Казьо витріщив баньки і скривився, бо ті вуха виглядали зовсім неапетитно.

— А чо чекати? — запитав Швелєр і вистрілив у нафтову лямпу, вона розлетілася, а палаюча нафта вилилася на підлогу.

Вогонь швидко почав охоплювати приміщення. Зчинилася паніка, всі кинулися до дверей і вікон. Ніхто не намагався гасити, хоча Казьо верещав як недорізаний: «Воду! Воду!»

Пурцель висадив вікно, і ми вистрибнули на двір. З інших вікон теж вистрибували дівки та відвідувачі цього затишного закладу. Фактично пожежа найбільше бушувала в танцювальному залі, а туди, де були покої, добралася, коли вже всі звідки повтікали. Так що ніхто не загинув, все закінчилося щасливо і делікатно.

Була пізня ніч, коли я нарешті вирвався на волю з клоаки гріха і розпусти, ноги мої часом запліталися і слизькали на снігу, вітер кидав снігом до писка, але я вважав, що це дуже добра нагода витверезіти, й не шукав фіякра. Вдалині на мосту я побачив темну фігурку, вітер розвівав її волосся і шарпав поли плаща. Вона трималася за металеве поруччя і дивилася вниз, де виблискувала проти місяця сталева колія і танцювали осяяні ліхтарями сніжинки. Вдалині загуркотів паротяг, неспішно наближаючись до мосту. Ось фігурка почала спинатися на поруччя і навіть уже перекинула ногу, а паротяг усе гучніше пихкав паром. Я погано усвідомлював, що роблю, я просто побачив перед собою дівчину, яка хоче скочити з мосту під паротяг з вантажними вагонами, і кинувся навперейми. В мить, коли вона перекидала другу ногу, щоб стати на окрайку мосту поза перилами, я вхопив її і з такою силою смикнув на себе, що ми з нею повалилися в сніг, а в цей час потяг прогуркотів попід нами.

Вона виривалася, мов дика кішка, кричала і лаялася, кусала і дряпала, але я тримав її міцно, хоч з роздертої моєї губи стікала кров. Я відпустив її лише тоді, коли потяг зник за закрутом, і знову настала тиша. А ми отако лежали в снігу на мосту, важко дихаючи. Вона перестала шарпатися і лише жалібно квилила, припавши до моїх грудей.

— Нащо? Нащо? — белькотіла вона, а я гладив її волосся і намагався заспокоїти.

— Як тебе звати?

— Аґнєшка... — тихо проказала вона.

Я поміг їй підвестися, вийняв з кишені пляшку горілки і влив їй до вуст. Вона випила й закашлялася, а тоді набрала жменю чистого снігу й закусила ним. Я не пив, з мене вже було досить. Її вродливе обличчя з розкуйовдженим волоссям здавалося мені янгольським. Я взяв її під руку й повів у бік міста. Вона йшла покірно і приречено, а я прикладав хустинку до роздертої губи і говорив:

— Якщо б дівчата кидалися з мосту через кожного негідника, то людство перестало б існувати.

— Звідки ви знаєте, що він негідник? — несміливим голосом запитала вона.

— Бо тільки негідник міг покинути таку красу.

Вона подивилася на мене здивовано і сказала:

— Я ніколи так про себе не думала.

— Тепер час від часу думайте. Де ви живете?

— Вже ніде, — зітхнула вона.

— Як то? Він викинув вас на вулицю без речей?

— Ні. Він просто одного дня зник. А я не маю, чим платити за помешкання. Сьогодні мене виставили за двері. Речі я залишила в сторожа.

— Вам треба влаштуватися на роботу.

— Я нічого не вмію.

Її безпорадність мене зворушувала, вона скидалася на бездомного котика, якого хотілося пожаліти і приголубити.

— Бути кельнеркою нескладно, — сказав я. — Будь-яка ресторація вас візьме. Їм вигідно наймати вродливих дівчат, щоб заманювати клієнтів. А там з кимось познайомитеся...

— І що? — поглянула на мене з посмішкою. — Нова пригода, нові страждання? Всі чоловіки негідники...

— Десь я вже це чув.

— Бо це правда. Що у вас із губою?

— Не впізнали своєї роботи?

— Це я роздерла? — промовила вона так жалібно, що мені захотілося, щоб вона мене ще кудись дряпнула.

— А хто ж?

Вона хутенько мене цьомкнула, облизалася і промовила:

— Пробачте. Я була в розпачі... — Раптом сполошилася: — Куди ви мене ведете?

— Он дрімає дорожкар, сядемо до фіякра і поїдемо до мене.

— Ще чого! — спалахнула вона. — Я не повія.

— А я не сутенер. Завтра познайомлю вас із тим, хто вас влаштує на роботу.

— Але я не буду з вами спати. І з ним не буду.

— Ні, не будете.

Отак ми й познайомилися. Я постелив їй в покої і почув, як вона присуває до дверей фотель. Я ліг в кабінеті на канапі і заснув, як хом’як. Вранці прокинувся від брязкоту начиння на кухні і запаху гречаної каші. Почувши, що встаю з канапи і вдягаюся, вона гукнула:

— Що? Нарешті прокинулися? Сніданок на столі.

Коли я прийшов на кухню, побачив перемитий посуд, а на столі парувала каша з молоком.

— О, — засміявся я, — а казали, що нічого не вмієте.

— Ну, кашу то я ще зварю. Хоча вона трішки пригоріла. — Вона з осторогою стежила за тим, як я набираю ложкою кашу і кладу до вуст. — І як? Можна їсти? — запитала несміливо.

— Перша кляса, — відповів я, бо добре знав, що не приведи господи коли-небудь покпити з кулінарної майстерності будь-якої жінки. Це ніколи не прощається, це вкарбовується в пам’ять навічно і буде не раз іще згадано.

Каша мала пригорілий присмак, але не настільки пригорілий, щоб її неможливо було їсти. Після сніданку я повів її до Гєня Збєжховського, хоч і не без жалю. Мені навіть здалося, що й вона б, можливо, охочіше в мене залишилася, але соромилася в цьому признатися, та все ж з надією поглядала і таємничо всміхалася, мовби провокуючи мене на якусь розмову, а заодно з успіхом демонструючи свій хист прибиральниці. Але мені тоді зовсім не баглося зачинати новий роман після ще не загоєного старого. Мені більше хотілося бути на самоті зі всіма своїми душевними болячками.

Гєньо, я й не сумнівався, відразу замерехтів крильцями, побачивши вродливу кралю, і зафонтанував безліччю ідей, куди б її можна було прилаштувати, відразу повідомивши про свої неймовірно широкі зв’язки в різних колах. Але я його хутко присадив, бо розумів, що Аґнєшка не тягне ані на телеграфістку, ані на редакційну секретарку, а найбільше хіба на продавчиню чи кельнерку. Так воно й сталося, Гєньо її того ж таки дня прилаштував у «Баґателю» на Рейтана[53]. Ця кнайпа, що насправді називалася «Casino de Paris», була знаменита своєю давньою танцювальною залою, котра, однак, користувалася сумною славою. Хоч тут і відбувалися кабаретові виступи і тлумилися приїжджі відвідувачі, але повно було також небесних пташок і дочок Коринфу. Львів’яни називали цю кнайпу «Баґателя», а бар у її пивниці — «Курвідолек». Мабуть, тому Аґнєшка там надовго не затрималася, бо Ройза Пінк, яка там урядувала, не потребувала цнотливих кельнерок. Відтоді ми з нею не бачилися. Аж до того дня, коли я завітав до «Варшави».

— Пан мене шукав? — запитала дзвінким ледь не дитячим голосом, мабуть, не впізнавши мене.

Я підтвердив, запросив її сісти і усміхнувся. Тут вона уважніше приглянулася і зойкнула:

— Боже! То ви? Як я вас не впізнала?

— Ну, це зрозуміло. Я зараз набагато свіжіше виглядаю, ніж тієї ночі.

— О, так! Я б сказала, що ви навіть помолоділи.

— Та й ви не постаріли. Скільки ж то минуло? Трохи більше як два роки?

— Десь так. Що вас привело сюди? Невже ви мене шукали?

— Як ваші справи? Ви знайшли мрію свого життя?

Аґнєшка засміялася:

— Ні. Але внутрішній спокій знайшла.

— Я до вас у справі Томашевича.

На її обличчі не здригнувся жоден м’яз.

— Он як... Але що я до того маю?

— Ви з ним спілкувалися. Не пробуйте заперечувати. Поліція ще про вас не знає. Тому краще розкажіть мені, що ви робили вчора?

— Коли саме?

— В першій половині дня.

— Відсипалася. Я ж тут танцюю допізна.

— Ви телефонували Томашевичу зранку?

Вона здивовано глянула на мене і закусила губу.

— Звідки ви знаєте? — нарешті видушила.

— Отже, телефонували. Яка то була година?

— Десь так по сьомій.

— І що ви йому сказали?

— Що-що... мусите все знати... «Цьоця» до мене приїхала, от що, — вона нервово закинула ногу на ногу. — Я сказала, що здибаємося за тиждень... Бо то в мене трохи триває...

— А далі?

— Далі я впала пляцком до ліжка.

— І коли того дня вийшли з дому?

— Надвечір.

— Шимон підтвердить?

— У нас шимона нема. Я не живу в кам’яниці... А в такому малому домку на Клепарові.

— Живете сама?

— Сама. Хочете завітати? — Аґнєшка заводіяцьки підморгнула.

— Подумаю... Без Тимошевича вам буде не просто?

— З ним теж не було просто. Але якраз в останні дні ми порозумілися.

— В чому?

— Що ту мавпулю нарешті покине.

— Емілію?

— Йо.

— Він вам так обіцяв?

— Йо. Забембала його своїм чіплянням. Розлучись та й розлучись... Хотіла, щоб він з нею шлюб взяв. А йому навіщо розлучатися? Йому й так було добре. А я від нього ніц не вимагала. Я все наперед знала, чого він потребує. Я все робила задля його задоволення. Ніколи не заколупувала. Переважно мовчала. Хлопи, знаєте, більше люблять мовчунок, аніж щебетух, таких, як Емілія. Та тріщала, як сорока.

— Хіба ви її чули?

— Ні, Ян оповідав.

— Але ви мирилися з її існуванням?

— А мені що — жалко, що він ще якусь дзюрку порає? Мені не жалко.

— Ви не палите?

— Ні. А що?

— Коли ви цілувалися з Тимошевичем, вас не дратував запах тютюну?

— Ні, він курив дорогі папіроски. Що ви мене таке питаєте?

— Ще мене цікавлять два підозрілі типи...

Я описав тих, що мене переслідували, і запитав, чи знає їх. Вона відразу рвучко заперечила:

— Все, досить з мене. Я не на поліції, а на роботі. Хочете, щоб мене вигнали? Нам не можна підсідати і просто язиками теліпати. Мусимо касу робити.

— Розкручувати клієнта на вгощення?

— А ви ніби не знаєте, чим фордансерки займаються?

— Я можу вам щось замовити. Що ви п’єте?

— О, то вже інша мова. Шампан. Цілу фляшку, бо маю нині дриґ.

Я замовив, кельнер розкорував пляшку і розлив вино в келихи.

— То ви любите шампан?

— А хто його не любить?

— Є такі, кого від нього дує.

— Ду-у-ує? — вона розреготалася. — Хочете сказати, що хтось від шампану пукає? Вперше чую.

— Тимошевич вам часто купував шампан?

— Завше, коли просила і коли не просила. Він знав, що мусить бути шампан. Бо я не люблю міцні напої, а шампан в сам раз.

Аґнєшка перехилила келих і облизалася. Я знову наповнив, і вона знову швидко випила.

— А що пила Емілія? — запитав я.

— А дідько її знає. Певно, те, що всі.

— Що саме?

— Кажу ж: не знаю. Я ніколи не розпитувала про неї. То лише останнім часом він почав на неї нарікати і сповідатися мені. А я його не наглила. Хоче кинути — нехай кидає. Не хоче — мені по цимбалах. Я при тій своїй роботі більше як на дві ночі не могла шмигнути. А як йому хочеться більше, то най собі волочиться. Як казала моя бабця, піцик не макогін, нігди не зітреся, — вона знову реготнула і кивнула, щоб я налив.

— Тимошевич вам розповідав про скандали, які влаштовувала Емілія?

— О, то й ви про те знаєте? Він не раз тікав зі мною від неї на авті. А ще я читала її листи. Лежали в нього на бюрку. Такий каліграфічний почерк, такі звіряння в любові... Мати рідна! Я б ніколи в житті не змогла такого наплести. «Ясю мій коханий, — тут Аґнєшка залопотіла псевдотеатральною мовою, — ясьминовий[54] цьвіт моїх почуттів облітає без доторку твоїх ніжних пальчиків... Мої перса набубнявіли пристрастю...»

— Він вам ті листи показував?

— Та де! Кажу ж — лежали на бюрку. Поки він купався, я знічев’я прочитала. Потім гарненько склала так, як було. Я знаю, що то непорядно, але ми, кобіти, такі є. Нас цікавлять коханки наших коханців, і на те нема ради. — Вона випила і глянула на мене зацікавлено: — А ви мені подобаєтеся. Маєте любаску?

— Як коли.

— За три дні буду така, як вам треба...

— А два роки тому ви були такі неприступні!

— Два роки — то досить давно. Ще були якісь мрії, переконання... Потім те все зійшло на пси. Але я не ляфіринда. Може, я була тоді дурна, що не спокусила вас. Але ви так швидко мене спекалися...

— Тільки й усього, що прилаштував вас в добрі руки.

— Та не дуже в добрі, бо в «Баґателі» з мене хотіли куртизанку зробити. Але ви мали рацію — все, що в мене є, то моя врода. Тому я втекла сюди. А як навіявся Томашевич з тугим гаманцем, я вже не опиралася і не думала про те, що чиню щось непорядне... Але ви мене ще й від самогубства врятували. Інколи так задумуюся... що життя, хоч і не завше з медом, але таки краще жити, ніж лежати в самому кутку цвинтаря, де ховають самогубців, і потихеньку гнити... Я вдячна вам за те.

— Коли ви останній раз були на віллі?

— Чому останній раз? — здивувалася. — Я там ніколи не була.

— А якщо я вам скажу, що вас бачили вчора зранку і пополудні в авті на дорозі в Брюховичі і назад? — Тут я вже вирішив перегнути палку, уважно стежачи за її виразом обличчя. Але воно не мінялося. — В товаристві чотирьох чоловіків. Двоє з них були ті, яких я вже описав.

Вона якусь хвилю мовчала, мовби перетравлюючи цю новину, потім знизала плечима.

— Цікаво, хто то вам наплів? Я в цей час хропіла без задніх ніг. Нє, знаєте, щось мені ваш шампан в горло не лізе. Доста з мене.

Вона встала і рівним кроком пішла до бару. Шампан на неї не подіяв.

5

Бодьо раніше жив з батьками, потім батько помер, а мати пиячка не давала йому спокою. Відтак оселився сам в маленькій хатині на Вульці, що вікнами вросла в землю. Я поїхав туди трамваєм, а решту дороги перейшовся пішки. Його вуличка не мала хідника і не була забрукована, довелося обходити калюжі, а часом тримаючись за паркан. Я зайшов на подвір’я, тут панував безлад — валялися купи гнилих дощок зі старої підлоги, яку Бодьо поміняв на нову, але чомусь досі не спалив, іржаві відра й баняки після колишніх господарів.

Хата його не змінилася з тих пір, коли я побував тут востаннє. Таке ж запустіння і відсутність господаря. Важкі дубові двері, оббиті залізом, були злегка прочинені. Я відхилив їх, і в ноги мені кинувся переляканий кіт. Видно, сил йому не вистачало протиснутися в щілину. Я переступив поріг і відчув запах вологості, цвілі і смерті. Я увійшов у темні сіни й гукнув: «Богдане! Ти де?», але мені відповіли тільки мухи своїм дзижчанням. Я намацав на стіні вмикач, але світла не було. Навпомацки я пройшов до покою, в якому панувала напівтемрява, бо вікна виходили на північ, до того ж їх затуляли густі кущі й дерева. На канапі під стіною валялася скуйовджена постіль, на підлозі лежали розкидані книжки й папери. В сусідній кімнаті, що правила за кабінет, все було перекинуте догори дном. Хтось щось шукав. Мабуть, записник, не повіривши Бодьові, що він його не знайшов. З-під столу виглядали бліді босі ноги. Я підступив ближче й побачив Бодя, що напівсидів і напівлежав на кріслі, звісивши голову й руки набік. З голови скрапувала кров і розтікалася калюжею по підлозі. Не було сенсу мацати його пульс. Бодьо був мертвий. По його обличчі повзала муха.

На столі перед ним стояла недопита шклянка з чимсь жовтим, в попільничці було повно недопалків і попелу. Я пробував уявити останні хвилини його життя. Чим він займався? Ось календар з позначеними певними днями. Я перегорнув його, з другого боку, що був незадрукований, виднілися нотатки, писані чорнилом, — цифри і дати. Дати збігалися з позначеними днями в календарі. Але про що вони говорили? Мені ні про що.

Я висунув шухляду зі столу, в ту ж мить почув за спиною шелест і скрип підлоги, але надто пізно, озирнутися не встиг і отримав по голові такий удар, що відразу вимкнувся.

Отямився я від холодної води, яку вилили мені на голову просто з відра. Я розплющив очі й крізь сизу поволоку побачив поліцейських. Знайомий уже мені капрал Радомський наставив на мене пістолет і звелів вставати. З подивом я побачив у своїх руках важкий молоток. На ньому запеклася кров і прилипло волосся. Вбивця вклав мені його до рук і викликав поліцію. Хитро.

— А мені відразу цей жевжик видався підозрілим! — хитав головою капрал. — Як тільки де труп — там і він. Ну, рухайся. Ще належишся на причах.

Я важко звівся на ноги, випустивши молоток з рук. Капрал його дбайливо підняв, загорнувши в лляну серветку, яку стягнув з креденса. Бодя якраз виносили, фотограф складав апарат.

Я намагався пояснити, що не міг бути вбивцею, але мене ніхто не слухав. Я покірно пішов до поліційного авта й не опирався, зрозумівши, що виправдовуватися марно, якщо тебе застали зі скривавленим молотком в руках. Мені скували руки і посадили ззаду. Від водія мене відділяли ґрати.

Дорогою я думав про те, що цей прикрий трафунок суттєво зіпсує мої сьогоднішні плани. Хтозна, скільки часу доведеться провести на поліції, заки вдасться сконтактуватися з Обухом. Так воно й вийшло, бо щойно я запитав про нього, опинившись у комендатурі, мені порадили заткатися, зняли відбитки пальців і зачинили в клітці разом з якимсь злодюжкою. Побачивши мої скривавлені руки, той відразу забився в кут і стежив за мною сполоханими очима. Але в клітці був умивальник, я вимив руки, хоч і були вони все ще сковані. Минула година, мені смоктало в животі, а Обух не з’являвся.

Злодюжка не зводив з мене очей. Я задрімав. Мені снилося літо, а ще річка, верболози, і хтось мене кликав з протилежного берега. Я розплющив очі — кликав мене поліцейський, щоб я йшов на допит. Мені так не хотілося розлучатися з тим теплим і світлим сном, але я покірно підвівся і почовгав довгим нудним коридором до кабінету. Там мене довго й терпляче допитували, що я робив на Вульці, а з моїх пояснень сміялися.

— Скажи правду, — наполягав капрал. — Ти прийшов щось вкрасти. Господар тебе застав, а ти його вдарив молотком. Так було?

— Ні, не так. Що я міг вкрасти в того, хто ледве зводив кінці з кінцями? Кварцяний мій давній знайомий, ми з ним в школі вчилися.

— Брешеш. Але ми докопаємося до суті. Не таких жевжиків ловили. І не надійся на комісара. Він тут тобі нічим не зарадить. Твої відбитки є на молотку.

— Якщо я прийшов щось вкрасти, то де те, що я вкрав? І чому я опинився на землі з ґулею на потилиці?

— О, ти ще збираєшся мудрувати? Нічого, скоро зіб’ємо тобі гонор. Те, що ти нічого не встиг вкрасти, тебе не виправдовує.

— Добре, а хто ж тоді мене звалив на підлогу, аж я свідомість втратив?

— Це справді загадка. Але ми і її розгадаємо. Можливо, з господарем був ще хтось. Скажімо, його кумпель. Ти вдарив господаря, а той тебе. Ти впав. Він злякався і втік. Але ми і його знайдемо.

Мене знову зачинили в клітці, і я знову намагався куняти, відновлюючи той самий сон, але він уже не повернувся до мене. Порятунок прийшов щойно з появою Обуха. Спочатку я почув його розгніваний голос, потім вартовий відімкнув клітку і випустив мене.

— От ти можеш без самодіяльності? — картав мене. — Чому не свиснув мені?

— Та звідки ж я знав, що застану труп?

Обух забрав мене до свого кабінету, пригостив чаєм і послав поліцейського за канапками. Я йому розповів про Емілію і бідолашного Бодя, потім про Аґнєшку.

— Ну, от, ще одна персона, — зітхнув він. — Заблукали ми серед трьох сосен. А котрась із них бреше. Власне я побував в офісі Кварцяного, там все поперекидане. На щастя, секретарка вже пішла, то й не постраждала. На поліцію зателефонували сусіди, які чули гуркіт. Тоді я послав Радомського до нього додому.

— Мабуть, не повірили, що він нічого не знайшов, — сказав я. — А що чути з кримінальною справою стосовно вбитого хлопця і приватного детектива?

— Пан комендант не вважає, що вбивство хлопця і Кварцяного якимось чином пов’язане з вбивством Томашевича. Але то так, на словах, а на ділі хтось тим займається. Просто я ще не довідався хто. Напровсяк мені заборонено хвилювати пані вдову допитами. Але ти маєш вільну руку. І гадаю, тобі якраз пора її знову навідати.

— Навідаю, але завтра. Зараз заїду до мами Бодя. Маю таке чуття, що він їй залишив щось для мене.

— Шкода, не зможу тобі скласти компанію, бо такі розрухи в місті, що тут всі на вухах. Зараз помчу на Легіонів, там уже шиби б’ють. Між іншим, вдалося довідатися, кому Фелєк телефонував.

— Ірені? — спробував я вгадати.

— Ні, Емілії. Але ніхто не взяв слухавку.

— Вона сказала, що з самого ранку гуляла, потім пішла до кіна. Тому й не взяла.

6

Бодів батько поміняв конфесію на римо-католицьку і отримав державну посаду на залізниці, а згодом і помешкання неподалік австрійських триповерхових кам’яниць, побудованих уздовж Городоцької окремо для залізничників. Це були чотирикутні блоки, всередині яких містилися просторі голі подвір’я, недарма їх прозвали альказаром[55], а що помешкання там були мініатюрні, то ніхто не називав їх будинками, а лише «будиночками», мовби для ляльок.

Але Бодьовому батькові пофортунило отримати окрему хатинку, яка на відміну від сірих будиночків мала сад, де ми часто бавилися. Інколи я залишався на ніч і вслухався в какофонію прибулих потягів, гуркіт буферів і свист локомотивів, вдихаючи запах диму й вугілля. Ззаду до будиночків прилягав дуже старий Городоцький цвинтар — улюблене місце відпочинку коліярів, вони там любили, сидячи на гробівцях, цмулити пиво, читати газети, грати в карти, ба навіть романсувати. То був їхній парк, їхній ботанічний сад, місце зустрічей і прощань, де росли здичавілі дерева й кущі. Посередині цвинтаря стояв пам’ятник якомусь єпископу, що помер моровою смертю, ми вилазили на нього і стрибали на м’яку землю.

Цього разу я взяв авто, заїхав в самий кінець вулиці й поставив машину за рогом. Хата старої одним боком хилилася до землі. Кілька дрючків підпирали стіни, обкладені торішнім кукурудзяним бадиллям. За хатою буяв дикими заростями запущений город. При моєму наближенні з кущів бузини шугнула зграя горобців. Вгорі шуміли на вітрі сосни й каркали ворони. Подвір’я було заболочене, а до дверей вела стежка з темних брудних дощок.

Я зайшов на подвір’я й уважно роздивився, та нічого особливого не помітив. На ґанку я запалив і кілька хвилин постояв обличчям до вулиці. Не хотілося знову потрапити в несподіванку. Але всюди було тихо. Я викинув цигарку і постукав. Хрипкий жіночий голос послав мене до дідька. Я увійшов. В сінях було темно.

— Хто там, до холєри? Шо кому треба від мене?

— Я, пані Кварцяна, до вас. Можна?

Прочувся кашель, а тоді:

— Не можна, але заходь. Ти хто?

— Товариш вашого сина.

Знову кашель, шемрання і скрип пружин на ліжку.

— Шо тобі від мене треба?

— Хочу поговорити. Можу зайти?

— Відкрито...

Я увійшов до просторої, але неймовірно захаращеної кімнати, яка правила і за кухню, і за покій. В повітрі стояв густий запах, який складався з таких напівтонів, що й не розбереш, що там пахло. Але щось пахло таке, що мені було не до вподоби і тривожило. В кутку на ліжку з-під перини стирчала розкудлана сива голова — гострий ніс посеред густих зморщок, тонкі зціплені губи. Біля ліжка на кріслі — слоїки, скляночки, пляшечки, пуделочки з пігулками і напівпорожня пляшка горілки.

— Ви його колєґа? — спитала вона, зводячись на ліктях.

— Працюю в газеті.

— Виглядаєте на пурєдного. Але нині то не просто вгадати, хто пурєдний, а хто нє. Бо видите — на ладан дихаю. Не багато ся зостало. Але ше людина жиє, а поки жиє — поти ся дриґає. Їдні лікарства, шо мене виносять, — бодай не казати. — Помітивши мій погляд на пляшці горілки, вишкірилася: — Ге-ге, мушу си того теж дати на язик. Хочете келішок?

— Дякую, але мушу мати свіжу голову.

— А-а, де би ви зі старою бабою напилисі!

Вона знову вляглася, втупивши очі в стелю.

— Я крім того на авті.

— Ніц не вадить. Тоті, жи перед вами були, також на авті. Та й шо? Баньки си позаливали і мені півфляшки лишили.

— Хто то був?

І власне тут я зрозумів, що мене насторожило в цій кімнаті — запах цигаркового диму.

— Е, багато хочете знати.

Худа жовта рука висунулася з-під перини, взяла пляшку і притулила горлянкою до рота. Жінка зробила глибокий ковток, трохи горілки витекло їй на підборіддя і на шию, гикнула і поставила пляшку на місце.

— Я хора, видите? І хочу спати.

— Маю до вас справу.

— Зі всіма справами поцілюй мене в дупу. А може, ти чмухало[56]? Га? Такий самий, як тоті? — Вона повернула голову до мене. — Шо мовчите?

— Я вже казав, працюю в газеті.

— Шо вам до мене? Дайте ми святий спокій їден з другим. — Знову випросталася на ліжку, але очі її уважно мене оглянули. — А не називаєшся часом Марком? А ходи до мене ближче.

— Бодьо вам про мене казав?

— То ти, Марцю?

Голос її нарешті злагіднів, і з’явилися в ньому плаксиві нотки.

— Аякже. Ви мене з дитинства знаєте. Пригощали палюшками.

— То чо ти, батяре, крутиш ту куркоцьонґи[57]? Аякже, казав мені Бодьо за тебе. Казав, жи ти та єдина людина, котрій можу вірити. Також мені розказав, як тепер виглядаєш. Нарешті я тебе роздивилася. Але нагадай мені, які то були палюшки?

— З тертою бульби. Такі темні, зі шкварками.

— А йо, йо... То таки ти.

— Коли він у вас був?

— В обід. Не казав, коли прийдеш. Але я чекала. Правда, тоті папери вже фуркнули. Нема.

— Що за папери?

— А ті, які лишив ми Бодьо. Казав, як дадут добрі гроші, то жиби віддала.

— І ви віддали?

— Мені ліки треба. Віддала. Тим двом фіцлям[58].

— Як вони виглядали?

— Один такий теньґий[59] бовдур з гарбузячою головою, а другий виглядав на злодія з-під темної зірки. Певно, такими й були.

— Але ж ви казали, що Бодьо радив довіряти лише мені. Чому ви його не послухали?

— Послухала, послухала. Не бійся, не така я дурна, як виглядаю. Тоті папери були не для тебе. А для тебе він залишив записку і казав, як прийде отакий пристійний Марко, то жиби віддати йому забездурно. Чуєш? Забездурно. Так він тя поважає. Фіцлям я про то, само собою, ніц не сказала. — Вона перехилилася набік, полізла рукою під матрац і витягла пожмаканий папірчик. — Маєш. Казав, жи ти все зрозумієш. А більше ніц не казав.

Я розгорнув записку і прочитав: «Пам’ятаєш нашу гімназійну бібліотеку? А книжку, в якій ти намалював Гнипа? Вона все ще там». Я сховав її до кишені.

— Дякую.

— Нема за шо. Але скажи мені — з Бодьом все в... в порядку?

Голос її зривався.

— А чому ви питаєте?

— Бо сказав, як з ним ся шось стане, то прийдеш до мене ти.

Я отерп. В очах її заблищали сльози, викотилися й загубилися в зморшках. Вона дивилася на мене з розпачем. Вже здогадувалася, що щось таки сталося. Чи міг я її дурити?

— Маєте рацію. Бодя вже нема.

— Забили... — зітхнула вона.

— Так, забили...

— Тому ти прийшов до мене, Марцю... — По її щоках потекли сльози.

— Так, тому я прийшов до вас.

— Ну, добре. Іди з Богом. — Вона витерла обличчя краєм ковдри. — А як знайдут того... того драба, жи го забив, а я вже буду на тамтім світі, то абись прийшов до мене на могилу і вповів, як го звати. Чуєш, Марцю? Абись то зробив, а я го по смерті знайду... того... того...

Глухе ридання захлиснуло її. Я позадкував до дверей. На порозі прошепотів:

— До побачення.

Вуличка була безлюдна і непривітна. Я рушив до свого авта. Відійшовши на сотню кроків, почув здалини гуркіт мотора і відступив у кущі бузку. Авто під’їхало до Бодьової хати, спинилося. Темно-синій «паккард». З нього вийшло двоє. Вочевидь, я вчасно попрощався зі старою. Жалібно зарипіли двері. Мабуть, папери, які вони добули, нічого не варті. Зараз почнуть допитувати стару, а вона, цілком можливо, скаже про мене. Я побіг до авта і за мить зник.

7

Я під’їхав до найближчої телефонної буди і намагався зв’язатися з Обухом, але його не було, моє повідомлення, що зараз на Городоцькій відбувається грабунок, було занотовано, але зі знудьгованого голосу секретарки я зрозумів, що, коли поліцейські туди поїдуть, буде вже запізно.

Вечоріло, коли я під’їхав до Академічної гімназії. Гнипом ми називали нашого історика — високого, сухорлявого й неймовірно занудного чоловіка, про якого ми склали пісеньку: «Що за рип, що за скрип? А я глип — лізе Гнип!» Він ще носив вічні рипучі черевики, які рипіли навіть тоді, коли він сидів за столом. Я припаркувався і зайшов досередини. Навчання вже закінчилося, возний[60] дзеленькав ключами, замикаючи двері класів.

— Ви до кого? — зміряв мене настороженим поглядом.

— Чи в бібліотеці хтось ще є?

— А є, є... Ви до Марти? — похитав головою. — Кілько вас, тих залицяльників? Та вже би ся женили, а то ходите, ходите...

— Власне відважився, — усміхнувся я до нього.

— О! — втішився він. — То не тягніть, бо дівка якраз на порі.

Я прочинив двері до бібліотеки й побачив незнайому дівчину, яка називалася Марта. Була невисокого зросту і в міру грубенька. Вона повернула до мене своє рум’яне пампулясте личко і промовила:

— Бібліотека вже не чинна.

— Знаю. Але спогад дитинства не дає мені спокою.

— Ви теж тут вчилися?

— Аякже. Чи Гнип ще вчителює?

Вона зраділа:

— А ви його не забули?

— «Що за рип, що за скрип?»

— «А я глип — лізе Гнип», — її очі розпромінилися. — Вже нє. Але часом приходить.

— В тих самих черевиках?

— Він з ними зрісся. А ви прийшли поділитися спогадами?

— Хочу зазирнути в одну книжку.

— Яку саме? Я вам принесу.

— Ні-ні, я хочу сам її знайти. Вона мусить стояти на тому самому місці.

— Правда? Що то за книжка?

— «Граматика української церковнослов’янської мови».

— Спиридона Кархута? — здивувалася вона.

— Чому ви так здивувалися?

— Бо сьогодні зранку був тут один пан і хотів поглянути на ту саму книжку. Хоча скільки я тут працюю, її ще ніхто не потребував. В нас її не вивчають. І він теж забажав сам її знайти. Дуже дивно, — вона тепер з підозрою поглянула на мене.

— Вона повинна стояти ось на тому стелажі на самій горі.

— Я знаю. Але я по драбині не полізу. Я вже раз гепнулася.

— Я радо це зроблю замість вас.

Я виліз на драбину, відшукав граматику, вийняв і побачив за нею маленького записничка, накрив його долонею і непомітно опустив до кишені сорочки. Потім розгорнув підручник. Карикатура на Гнипа зникла. Хтось її видер. Але я за свої збитки заплатив — отець Спиридон відшмагав мене різкою від щирої душі за те, що я поглумився над його підручником. Я поклав книжку на місце і спустився.

— І що то мало означати? — запитала дівчина. — Що ви там шукали?

— Я колись там намалював карикатуру на Гнипа. Мені кортіло поглянути, чи вона збереглась.

— І?

— Хтось вирвав картку.

Вона з недовірою подивилася на мене і зітхнула.

— Це навіть не смішно. У мене, знаєте, є підозра, що не книжка вам була потрібна.

— А що?

— Не що, а хто. І той зранку, і ви завітали сюди лише з однією метою — подивитися на мене. Хтось вам розповів, що є тут порядна дівчина на виданні. От ви й заметушилися, бо припекло парафію отримати, а кавалєрові не дадуть. Але запам’ятайте, — вона насупила брови, — я за священика не піду і на села не поїду.

Я вдавано зітхнув.

— Дуже шкода. Вся надія була на вас.

— Та ви вже так не побивайтеся. Є в мене товаришка, то та би пішла за священика аж підскакуючи. Коли ще зайдете? Я вас познайомлю.

Я подякував, поцілував їй ручку й покинув alma mater. Заїхати в центр мені не вдалося — польські академіки[61] зорганізували антиукраїнську демонстрацію і рушили з вулиці Лозинського[62] до пам’ятника Уєйського[63], де виголосили кілька промов, а потім подалися на Ринок і Руську, дорогою трощачи шиби в будинках греко-католицької капітули, у Волоській церкві та в українських інституціях і крамницях. Я якраз минав двох перекупок, які дивувалися з погрому:

— Дивіться, Павлова, шо то так дужу шкла по улицях! Мамуньцю кухана! Дивіт — ціла Руска вулиця!

— Матку Боска, в Вулоскій церкві тиж шиби нима! Йой нагла труїста[64] з полскими кадиміками!

— Ая, а так кричє фурт[65] пулякі, жи українців нима у Львові, якби їх ни булу, ту куму би кадиміки вікна били, га?

Мені захотілося побачити дівчину зі сніданкового покою. Я залишив авто на Хорунщині і підійшов до кнайпи вчасно, бо Ярина якраз вийшла і цокотіла мені назустріч. Була дуже здивована моєю появою.

— О! Це ви? А я вже думала — не прийдете. Невже ви до мене?

— А до кого ж? Таки до вас.

Вона рішуче взяла мене попід руку, і ми пішли у бік Ринку.

— А ви мені так і не сказали, як вас звати. — Я назвався. — Гарно, — відповіла вона. — Мар... Яр... І чим ви, Марку, займаєтеся?

— Я репортер.

— Невже нічний?

— Еге ж!

— О, я вас читала. Чому ж ви не підписуєтеся своїм іменем, а лише «нічний репортер»?

— Бо інколи пишу таке, за що можу отримати по голові або майхром в плечі.

— Жах. У вас небезпечний фах. Я читала, як ви просиджували вечорами в мордовнях, вистежуючи грабіжників. Ваша жінка буде нещасна.

— А то чому?

— Ну, та як! Сидіти вечорами, а то й ночами в хаті і чекати чоловіка? А він чи прийде, чи не прийде — не знати. Бо, може, його вже зарізали або так побили, що встати не годен... Жахіття.

— Ні, ще такого не було, щоб я не міг встати, хіба що...

— Хіба що? — насторожилася вона.

Але я не мав бажання розповідати їй, як лежав п’яний у фосі.

— Хіба що мені хотілося трохи полежати, зорями помилуватися...

Вона засміялася:

— Кпите з мене? З того, що я про вас знаю, то зорями ви не маєте часу милуватися, бо доводиться давати драпака. Куди ми йдемо?

— Не знаю, — відказав я, бо й справді не знав, мені просто хотілося бути поруч із цією дівчиною і молоти язиком ні про що.

— Тоді ходімо до кіна. В «Аполльо» показують «Дракулу», я дуже люблю страхіття, але сама боюся йти. Ходімо?

Я не заперечував. Коли я востаннє був у кіно, давно забув. Фільм уже почався, квиткарка провела нас на місця, присвічуючи ліхтариком. Ярина і в кінотеатрі трималася за мене, тепер, мабуть, з остраху. Мені страшно не було, скоріше було смішно, але я її не розчаровував, а пригортав до себе. Я міг би так сидіти ще довго, але сеанс невмолимо закінчився. Після фільму я провів її на Личаківську, дякуючи Богові, що живе нижче церкви Святого Антонія, бо вирушати в ті горішні краї було завше небезпечно — можна попастися батярам чи іншим урвісам[66] і зазнати клопоту. Біля брами я пригорнув її і хотів поцілувати, але вона крутнулася і лише помахала пальчиками.

День четвертий. Неділя. 25 вересня 1938 року

1

Минаючи університет, я побачив на будівлі великий плакат «Перший день без жидів», група студентів перекривала вхід і перевіряла легітимації. Поруч крутилося кілька репортерів. Помітивши мене, замахали руками:

— Іди до нас! Зара буде сенсація.

— А то яка?

— Буде фест ґранда — жидівські студенти з нашими, — пояснив репортер «Nowego Wieku». — Ми вже бачили в декого в руках палиці й ножі.

— А де поліція? — запитав я.

— Була та й розбіглася, — буркнув Юзеф Майєн з жидівської «Chwili». — Вони ж хитрі... — кивнув на студентів. — В місті водночас відбуваються різні акції. От поліція й бігає туди й сюди. — Він взяв мене під руку і відвів набік. — Хтось їх спеціально нацьковує, розумієш? Я бачив, як передавали гроші. Крутився тут один з колишньої боївки, шептався, давав інструкції, потім зник. Бо то мусить все виглядати як чисто студентський протест. А насправді вони хочуть нас просто вигнати з краю. Чув про Уганду?

— Чому ж не чув? Але хіба то щось поважне?

— Так лише виглядає неповажно. А насправді то ціла програма. До нас в редакцію приходив фацет з Варшави і намагався заохотити писати про таку чудову перспективу, як переселення жидів до Уганди. Мовляв, є на це фінанси, і редакція теж отримає свою долю. Одне слово, то широко закроєний план. З німцями теж все погоджено. Тут і з совєтського посольства був агент, теж щось винюхував.

— Чому ви не взяли своїх фотографів? — запитав я.

— Хе! Брали! Але їм тут таки й порозбивали апарати. Можна фоткати лише їм, а нам зась.

Ми попрощались. Я рушив на Ринок. Ззаду пролунав свист — не знаю, що він означав і кому адресувався, але за мить з провулків вибігли ще студенти і приєдналися до тих, що на вході. Дорогою я не зустрів жодного поліцейського. Ринок був запруджений перекупками і покупцями. З усіх-усюд лунали заманливі пропозиції:

— До мої капусти! До мого кєлю[67]! Сьвіжа редька!

— До моїх малинових! Самі малинові! Помараньчі, як диня! Три за одного золотого! Бери, пан, штири — най сі страчу!

— Сік — свіжий сік просто з відерка! Чиста шклянка — вчорай мита!

— Та шо, пані, нюха? Виділисте ю? З нюханєм сі пха! Капелюшова! Шо, пані, кєлю не виділа? Жиби я зараз пані мітлою не понюхала!

— Востатні шляґєри просто з моди: «Танґо мільонґа», «Шо пані має під сукенков?», «Чому мене ти зрадила?» за одного золотого.

— Маслянка! Гуслянка! Прецлі[68] на яях!

Поміж рядами прилавків сновигали верткі хлопчаки, які торгували контрабандою. Я купив у них німецькі папіроси і почвалав на Баторія[69] до Головної комендатури поліції, що містилася в новому будинку з червоної цегли, оточеного клумбами. Всередині висів добре знайомий запах їдкого цигаркового диму. В кабінеті Обуха панував педантичний порядок, бюрко не було завалене паперами, як у мене, папки складені в рівні стоси. Я простягнув йому записник. За вікном поліційного будинку задріботів дощ, щойно вибило дев’яту ранку. В сусідній кімнаті секретарка клацала на машинці.

Обух розгорнув записник і намагався зрозуміти, що криється за загадковими цифрами й літерами, які мусили правити за прізвища тих, кого шантажував Томашевич. Всього там було чотири пари літер.

— І що нам з того записника? — зітхнув він. — Де певність, що ініціали відповідають імені й прізвищу, а не навпаки?

— Однак його комусь дуже хотілося добути.

— Вони, мабуть, знали, як це читати... Стривай. Тут всього чотири персонажі. Акціонерів було п’ять. П’ятий — Томашевич. Отже...

— Можна сподіватися, що тут саме вони? В тебе ж є список трьох покійників.

Обух витяг з шухляди папку і поклав на стіл список покійних акціонерів.

— Та-ак, що ми тут маємо? Вітольд Поґоржельський... Шукаємо WP. Є? Нема. А PW? Теж нема. А Роман Корда? Нема ні RK, ні KR. Ян Фурса... нічого й близько схожого.

Він важко зітхнув і закурив. Я втупився в записник, намагаючись розгадати, що ж там саме занотовано. Біля цифр стояли дати.

— Знаєш що? Треба звірити дати їхньої смерті з датами виплат. Вони ж по смерті не могли платити. Може, таким чином зрозуміємо, про кого йшлося. Якщо виплати уривалися після дати смерті — це і є наш акціонер.

— Можна спробувати.

Справді — виплати припинялися приблизно за місяць до чиєїсь смерті. Але це нам нічого не дало, бо ініціали однаково не збігалися.

— Роман Корда загинув 6 травня, а остання виплата пана TM відбулася 12 квітня, — розмірковував Обух. — Який таємничий зв’язок може бути між RK і TM? Так виглядає, що це не акціонери.

В цей момент відчинилися двері, і до кабінету увійшли комендант Ґождзєвскі з шефом штабу контррозвідки Конарським. Їхні суворі погляди не віщували нічого оптимістичного.

— Чим ти тут займаєшся? — запитав комендант в Обуха.

— Та ось вдалося знайти записник Томашевича.

Ґождзєвскі відразу рушив до столу і вихопив записника з рук комісара та почав гортати.

— Де ти його знайшов? — запитав він.

— То не я. Приватний детектив. Покійний вже.

— Покійний? Що з ним?

— Його вбили. Вчора.

— Більше нічого він не знайшов? — поцікавився Конарський, примруживши хижі очі.

— Ні.

— А що тут робить преса? — комендант зміряв мене не надто теплим поглядом.

— Власне, завдяки Маркові ми й добули цей записник. Томашевич когось шантажував. Але поки незрозуміло кого.

— Цією справою займається контррозвідка, — сказав комендант. — Я вам заборонив пхати туди свого носа. Преси це теж стосується. — Відходячи, вже в дверях обернувся і додав: — Якщо ще щось винюхаєте, відразу до мене. І що там з пограбуванням церкви у Винниках?

— Сліди вивели на двох циган. Награбоване вилучено.

Ґождзєвскі кивнув, обоє вийшли. Раптом задеренчав телефон. Обух, не зводячи з мене очей, простяг руку до слухавки.

— Говорить центральна стація поліційної служби, — голосно повідомив різкий жіночий голос. — На Городоцькій знайдено труп жінки літнього віку. Негайно виїжджайте.

— На Городоцькій... число... — занотовував Обух. — Там вже хтось є?

— Так, ми послали медика і фотографа.

— Гаразд. Зараз будемо.

— Отже, її вбили, — сказав я.

Обух стрепенувся:

— Кого вбили?

— Матір того нишпорки. Я бачив, як учора надвечір до неї пішли ті самі, що вбили Томашевича. І телефонував сюди, але ні з ким мене не могли зв’язати.

— Вчора був судний день. Всі були зайняті через тих студентів.

— А зараз теж зайняті? Біля університету лаштується бійка з ножами і ланцюгами.

— І біля Політехніки, і біля Академії ветеринарної медицини, і біля рільничої академії в Дублянах, і біля кількох гімназій... Ми не годні розірватися! Вони всюди! — Обух відчинив двері до сусіднього покою і гукнув: — Радомський! Гей, Радомський!

Секретарка від несподіванки підскочила на місці:

— Чого ви кричите? Навіжений! Антека нема.

— Як то нема? А де ж він?

— Пішов кави напитися.

— Ч-чорт! А не сказав куди?

— Сказав.

— То чого ж ви мені голову морочите?

— Я вам голову не морочу, а ви повинні зі мною ввічливіше розмовляти. Він за рогом на Романовича[70].

Обух вилетів на вулицю, дорогою волаючи, щоб вивели авто. Я подався за ним. В каварні за рогом і справді, перехилившись через ляду, залицявся до доньки каварника Радомський.

— Антку! — гаркнув Обух.

Той озирнувся все ще з солодкавою усмішкою, яка проте призначалася кралі.

— Що ся стрєсло? Викликають?

— Йо! Хутко розраховуйся і поїхали.

— А він що? — кивнув Антек на мене, вмощуючись в авті. — З нами?

— З нами, з нами. Він її останній живою бачив. Окрім, звісно, вбивць.

— О! Щось йому доволі часто вдається останнім когось побачити. Ото фортунить!

Біля будинку на подвір’ї крутилися лікар і фотограф, видно, вже з усім упоралися: один констатував смерть, другий наробив знимок.

— Ну, що там? — запитав Обух.

— Труп старої жінки, під вісімдесят. Вбита пострілом з револьвера через подушку. Куля пройшла через ліве око і вийшла з потилиці. Стріляли згори. Зараз її винесуть.

Двоє санітарів винесли на ношах тіло й зупинилися перед нами. Обух відгорнув простирадло. В розгаратаному обличчі старої годі було впізнати ту саму жінку, з якою я вчора розмовляв.

— То вона? — запитав мене Обух. Я кивнув.

— Забирайте її до авта, — сказав лікар санітарам, потім підняв капелюха: — Честь, панове, далі ваша робота.

Лікар і фотограф сіли в авто і від’їхали. Антек позіхав і кутався в плащ.

— Ну, що ж, — сказав Обух, — ходімо до хати.

В хаті, як і можна було передбачити, все опинилося горініж.

— Що тут у цій халупі могли шукати? — дивувався Антек.

— Багато не говори. Шукай луску від набою.

Не минуло й трьох хвилин, як з’явився комендант Ґождзєвскі у супроводі ще одного поліцейського. Ввійшли вони рішучим швидким кроком, за секунду оглянули приміщення, і комендант запитав:

— А чим ви тут займаєтеся? Хто вона була така?

Обух пояснив:

— То була мати приватного детектива, який вистежував Томашевича з його коханкою. Також він проник був на віллу і поцупив записник, якого я вам віддав. Після того, як убили його, убивці прийшли сюди.

— Але я вам заборонив займатися Тимошевичем. Ви вже щось знайшли?

— Ні, — відповів Обух, ховаючи в кулаці луску від набою «маґнума».

— Гаразд. Тоді прошу на вихід. Розслідуванням вбивства займеться капрал Немет. А цей що тут робить? — кивнув на мене.

— Він знав її в обличчя. Ми привезли його на впізнання.

— Ну, то язда, — вказав на двері.

Ми покірно вийшли і сіли до авта. Антек повів машину, Обух вийняв зі сховку папку зі світлинами, які мені дав Кварцяний, і, можливо, всоте їх розглядав. Я не дивився на знимки, я дивився у вікно і думав про те, що варто десь заховати Емілію. З тією спритністю, з якою вбивці замітають сліди, вони рано чи пізно її вистежать.

— Ось, ось, що мене муляло, — проказав Обух, тарабанячи пальцями по знимці, на якій зафіксовано було Томашевича з Емілією в товаристві невідомого чоловіка — літнього лисого товстуна. Уся трійця сиділа за столиком на вулиці. На столику горнятка, таця з закускою і надпита пляшка горілки. Виглядало на дружню розмову. В руці в Томашевича були якісь папери, які він показував товстуну.

— Цікаво, хто це? — роздумував Обух. — Можливо, п’ятий акціонер? Фактично це єдине фото, де є ще хтось третій. Хоча... ні, не єдине. — Він перегорнув кілька карток і виловив ту, що шукав. — Глянь. Хіба це не той сам пан?

На фото Томашевич з дівчиною прогулювалися попід ручку в парку, за їхніми спинами на невеликій відстані йшов чоловік, схожий на товстуна.

— Можливо, це приятель, а можливо, й ворог Томашевича, — промовив Обух. — Не скидається на те, що він за ними стежить. Мабуть, щойно вони зустрілися, перебалакали і розійшлися. Тим більше, що на попередній знимці цілком мирно розмовляли. Цікаво, що за папери показував йому Томашевич.

— Можливо, це стосувалося шантажу.

— От і розпитай Емілію. Покажеш цю світлину. Вона мусила чути розмову. І ще одне... Сьогодні похорон Томашевича. Якраз за півгодини почнеться відспівування в капличці на Личакові.

— Це ти так натякаєш, аби я спершу туди пішов?

— Я не зможу. Моє начальство неодмінно буде. Не хотів би, щоб мене побачили. А преси там буде й так повно.

— Не люблю я ходити по похоронах.

— Нічого-нічого, може, побачиш когось цікавого.

Я, важко зітхнувши, змушений був погодитися.

В капличку я не потрапив, бо вона була напхана по вінця, ще й на вулиці зібрався доволі поважний тлум — хто з квітами, хто з вінками, а хто з фотоапаратами. Я привітався зі знайомими газетярами і став собі збоку. Неподалік біля чорного «форда» стояв шеф штабу контррозвідки Конарський в чорному плащі з піднятим коміром і в чорному капелюсі, насунутому на очі, що ховалися за чорними окулярами. Виглядало це кумедно, як в примітивному шпигунському фільмі. Я не міг стриматися, щоб не усміхнутися до нього привітно, але взаємності не помітив.

З каплички долинули звуки ударів — то забивали цвяхи в труну. Натовп захвилювався і розступився, пропускаючи тих, хто був усередині, — родичів, близьких і далеких, друзів, співробітників і, звісно, убиту горем вдову. Виглядала розкішно в чорній оксамитовій сукні і темно-синій пелерині, підбитій пухом. Чорна вуалька спадала на похилене обличчя. Руки в чорних рукавичках тримала зціплені перед собою. Далі винесли різьблену дорогу труну з горіхового дерева і понесли до катафалку, запряженого чвіркою огирів, що мали на головах чорні султани. На козлах сидів візник у чорному фраку і чорному циліндрі. Його похмуре закам’яніле обличчя не виражало жодних емоцій. Катафалк рушив у бік цвинтаря, а за ним потягнулася вся процесія. Я уважно оглядав присутніх, але ці люди мені були невідомі, я не бачив причини, яка мала б мене затримати, і вже хотів покинути цвинтар, коли хтось мене взяв попід руку. З подивом переконався, що це сам Конарський.

— Пане Крилович, чи могли б ми з вами дискретно поговорити?

— А я маю вибір?

— Ні, — усміхнувся він. — Тоді пройдімо до мого авта.

Я слухняно пішов за ним, ми всілися на заднє сидження, і шеф контррозвідки втупив у мене свій пронизливий погляд, від якого втрачали свідомість всі шпигуни й резиденти. Але не я.

— Я бачу, — промовив він, — що комісар Обух дуже спритно викрутився. Щоб не підставляти себе, доручив вам збирати докази вбивства Томашевича.

— А є якісь сумніви щодо його вбивства?

— Скажу вам чесно — нема. Однак ми не хочемо поки що роздувати цю прикру історію. Томашевич нас цікавить з іншої причини. І причина ця — не його афери, махінації чи шантажі. Нас цікавлять його контакти з німцями і совєтами. Нас цікавить, що він їм намагався продати таке, за що вони готові були заплатити дуже поважні суми. Властиво, ми навіть знаємо, за що. Але не знаємо, де він це зберігав. Віллу і його помешкання ми обшукали. Також те помешкання, яке займала його коханка. Однак усе марно... Є чутка, що він мав ще одне помешкання. Ви чули про нього?

— Чув те саме, що й ви. Десь воно є, але ніхто не знає де.

— Ну чому ніхто? Хтось таки мусить знати. Ми не збираємося перешкоджати вам у вашому розслідуванні з благословення Обуха, бо ж кажу, не цікавить нас персона покійного. Але якби ви прочули щось про таємне помешкання, то просив би вас дати мені знати. Це справа державної ваги, — наголосив він.

— Чому б вам не сказати, про що мова?

— Це певні документи, за якими полюють німецька і совєтська розвідка. Більшого я вам не скажу. Цього достатньо.

— То от через що його було вбито? Через документи?

— Можливо... Можливо, хтось добивався, щоб він їх видав.

— А він їх не видав?

— Ні, бо німецькі й совєтські шпигуни все ще тут.

— То як можна було його вбивати?

— А його й не вбивали, — сказав він і з задоволенням спостерігав, яке це на мене справило враження.

— Як то?

— Він помер від серцевого нападу. Тоді вони вистрілили йому в рот і вклали в руку пістолет.

— Не бачу логіки...

— Логіка є. Припустимо, що хтось замовив його смерть. Але той, кому замовили, мав ще свій інтерес — добитися тих документів. Томашевич раптово помирає, документів вони з нього не вибили. А замовник, дізнавшись, що той помер на завал серця, може відмовитися платити. От вони й імітували наперед обумовлене самогубство. Тепер є логіка?

— Тепер є. Скажіть, то не ваші люди найняли Кварцяного знову стежити за Томашевичем?

Він глянув на мене здивовано.

— А хтось його найняв? Себто після того, як наймала Ірена?

— Так. Телефонічно.

— Ні, не ми, — похитав головою. — Можливо, німці, а може, совєти. Щось назріває лихе. Мусимо пильнуватися.

— Буде війна? — запитав я те, що крутилося на язику в кожного львів’янина.

Він глянув на мене задумано й кивнув:

— Буде. Але, можливо, нас вона омине... Я ще побуду у Львові кілька днів. Ось мої телефони. Як будете мати щось цікаве, радо з вами зустрінуся.

2

Ніхто мені не відчинив. В хаті не було ні Емілії, ні її подруги. Обійшовши все довкола і позазиравши у вікна, я вже збирався йти, коли почув, що хтось мене гукає. Я озирнувся, з вікна сусіднього будинку махала мені старша пані. Я підійшов.

— Кого ви шукаєте? — запитала, роззирнувшись, стишеним голосом.

— Емілію.

— Тихо! Не так голосно. А вас як звати?

— Марком.

— Ходіть ближче. — Вона уважно роздивлялася мене, мовби звіряла з тим описом, який від когось отримала. — Ану повіджте мені, який вона мала халат, коли ви її вперше зувиділи?

— Китайський.

— І що там на ньому було?

— Сосни, хатинки, гори і тумани.

— Так є, — кивнула вона і зникла, а за мить простягла мені записку. — Вона вам ту всьо написала. Вчора пізно ввечері хтось ту приходив. Стукав у двері, в шиби. Вони не відчиняли. А нині рано зібралися і поїхали.

Я подякував. В записці була вказана адреса у Винниках.

То була стара хата, що вгрузла в землю по самі вікна. Діти бігали в запущеному саду, радісно чавлячи ногами зогнилі яблука і грушки, інколи вони слизькали, хапалися за гілки, щоб не впасти, і несамовито реготали. Зграї метеликів і мух зривалися з-під їхніх ніг. Обидві дівчини сиділи на лаві й теребили квасолю.

— Що сталося? — запитав я. — Вас сполохав нічний гість? Може, то був якийсь п’яниця.

— Ні, він так гидко шептав: «Еміліє, виходь!»... — відповіла настрашеним голосом Емілія. — То не був випадковий чоловік. Вони мене знайшли.

Я вийняв світлину і показав їй.

— Хто це?

Вона похитала головою.

— Я не знаю.

— Але ви пригадуєте цю зустріч?

— Пригадую. Він підсів до нас, і вони з Яськом про щось домовлялися. Я не второпала, про що. Говорили дуже тихо і лише натяками. Нічого конкретного. Янусь дав йому якісь папери... здається, то були вирізки з газети. Той їх оглянув і повернув.

— Більше ви його не бачили?

— Ще було раз у парку. Але вони тоді відійшли набік, я не чула розмови. Чула тільки, що тамтой був роздратований і голосно кляв.

— Стає небезпечно, — сказав я. — Детектива вбито. Його матір теж.

— Що ж буде зі мною?

— Нам тут довго лишатися не можна, — сказала її подруга. — То хата моєї бабці, тут давно ніхто не живе, і мені тут з дітьми нема як ховатися. Я без своєї швацької машинки не зароблю на молоко і хліб. Мені треба вернутися додому. Але ж не можу залишити Мілю саму.

Я хвильку подумав.

— Я можу забрати її до себе. Мене й так цілими днями не буває вдома. А вас завезу додому. Якщо хтось буде питати, скажете, що Емілія поїхала кудись на село.

Емілія дивилася на мене з подивом, але і з вдячністю. Спочатку я завіз на Замарстинів її подругу, а відтак ми поїхали до мене. Коли ми опинилися біля моєї брами, я подумав, що сторожу не конче знати про неї, і попросив дівчину зачекати, заки я поведу сторожа в підвал, щоб показати, де я начебто бачив щура. За той час вона повинна була піднятися на другий поверх. Так це заселення й відбулося — тихо і непомітно.

Емілія мала з собою дві великі торби. Я виділив їй окремий покій, і вона стала розкладати своє вбрання. Я вийшов на кухню, розкалатав чотири яйця з молоком і борошном і спік пухкого омлета. Посипав його кропом і поставив на стіл разом із хлібом і маслом.

— О, як смачно виглядає! — проказала вона, усміхаючись. — Ви вмієте готувати?

— Я все вмію. Окрім жити без клопотів.

— А я не вмію... Ясьо найняв мені кухарку, вона приходила зранку, готувала сніданок, обід і зникала.

Я порізав омлет на шматки і розклав по тарелях. Емілія намастила собі хліб, злегка притрусила сіллю, і я побачив, як вона делікатно їсть, мовби зійшла з екрану фільму про англійську аристократію. Дівчина, яка пасла корови.

Зателефонував Обух.

— Ну що? Ти її знайшов?

— Так. Вона не знає, хто то. А розмовляли вони натяками.

— І що?

— Тепер вона в мене.

— Ого, який бистрий! Тільки не розслабляйся, а шуруй на віллу. Покажи світлину ще й господині і заодно спробуй довідатися, хто ще був акціонером Товариства.

— Вже йдете? — з тривогою запитала Емілія.

— Я ж казав, що мотаюся цілими днями. Але ви тут у безпеці. Тільки нікому не телефонуйте. В спіжарні[71] є пляцок з яблуками, гербата на полиці, цукор, мед поруч.

— Ви ще й печете?

— Коли маю натхнення.

— Ви скарб.

— Я знаю.

Вона дивилася на мене зачудованими очима, і якби я сказав: виходь за мене заміж, вона кинулася б мені на шию і вкрила поцілунками. А може, то мені лише здалося. Мені багато чого здається такого, що ніколи не відбувається насправді.

3

Дорогою до Брюхович я припаркував авто неподалік Джерельної, на яку краще не заїжджати — така вона вибоїста, а скоцюрблені ліхтарі й риштаки[72], забиті листям і лушпайками, пам’ятали ще Франца-Йосифа. Неймовірна суміш запахів клубочилася тут, щокрок міняючи свої відтінки, в яких домінували то запахи пральні, то горохової зупи, то згорілого вугля. З вікон визирали розпатлані голови, а в повітрі окрім запахів ще витав галас, який час від часу протинав чийсь різкий розпачливий крик або прокльон: «Римунда! Докторська шикса! Свинська трахома! Бодай-бись спала нинька на цьвоках!» На Джерельній і прилеглій до неї Шпитальній, а також на вузьких і тісних вуличках неподалік — Цеховій, Бриґідській[73], Бика[74] і Під Дубом — курсували від самого ранку до пізньої ночі найупослідженіші повії Львова, яких в народі прозвали «шурхотами», або ж «човганками», бо вони вже не ходили, а човгали. Брудні, обдерті, з пропитими фізіономіями, часто босі, вони вже не надавалися для послуг у кращих дільницях, улітку чекали свого щастя у парку на Високому Замку, на Стрийській дорозі, у чагарях Личаківського парку та в інших подібних місцинах, де кущі і покинуті будівлі слугували їм за прихисток, а восени і взимку таборували тут, де можна було випити і зігрітися. Клієнтами їхніми бувало міське шумовиння, робітники й вояки, але хіба добряче підпилі.

Я йшов попри цих чудиськ, які втратили людську подобу, виставивши свої голі кістляві й синюшні коліна в той час, як інші перевалювалися з боку на бік через потворне ожиріння; їхні обшарпані сукні й облізлі кожушки були вщерть обвішані розмаїтими блискітками і пацьорками, з ший звисали фальшиві коралі й намиста, у скуйовдженому волоссі виднілися зів’ялі квіти осені, якими й вони тепер стали, а з їхніх вуст зривалися хтиві малозрозумілі слова, що скидалися на булькотіння.

Я проминув кілька яток і буд, в яких буяло жваве торгове життя, фризієрню[75] Юзя Міґля, в якій ніхто нікого не стриг і не голив, іно грали в очко, фербля або ж ворожили картами таро, проминув товсту й невмирущу Сару Цукеркандель, що, розсівшись на триніжку, в’язала рукавиці на дротиках перед своєю ж таки крамницею «Галянтерія і косметика», і спустився в шинок «Під соловейками», куди порядний добродій боїться зазирати з остраху, що відразу кинуться на нього різуни і, приклавши револьвер до скроні, крикнуть: «гроші або життя», а уява малювала страшних брудних бандитів, заплямлених кров’ю. Насправді серед грабіжників багато таких, що своєю зовнішністю можуть сміливо конкурувати із заможно вбраними панами, ба навіть чимало серед них франтів, особливо «альфонсів», чий вигляд вигідно вирізняється від злодіїв та грабіжників. Ними завше піклується Манька чи Франка, щоб вони мали чисту білизну, напрасовані штани, накрохмалені сорочки і напуцовані мешти. Звісно, та публіка, яка збирається в таких мордовнях, на кожного прибульця дивиться з-під лоба, але агресії не виявляє, якщо той не буде продавати витрішки, а поводитиметься спокійно і не надто помітно вдаватиметься до фізіономічних студій, бо таке гостре приглядання завсідникам не до вподоби: якщо ти хочеш мати святий спокій, то й вони хочуть того самого, кожен сам собі пан, такий тут звичай. Все це добродії, порядно вбрані, зі схованими ножами і відмикачками, які завше напоготові захищати свій приватний простір.

З самого раннього ранку і до одинадцятої тут найбільший рух, панують галас і крик, бо вступає в свої обов’язки «ґєлда» — біржа. Тоді сюди приносять крадене і награбоване, щоб якомога вигідніше продати, також з’являється зграя єврейських скупників краденого, і розпочинаються торги. Об одинадцятій все завершується, і братія відпочиває.

Коли я спустився до шинку, у кутку скрипів грамофон, а в заглибині під лямпою завзято грали в «наше—ваше», в «ein und zwanzig»[76] і «моя цьоця — твоя цьоця». Кілька повій при шинквасі цмулили пиво і кидали на мене зацікавлені погляди, підкотитися до мене із заманливими пропозиціями не квапилися, бо, вочевидь, за ніч добряче нагарувалися.

Але не вони були тими соловейками, на честь яких названо шинок, а квартет жінок невизначеного віку зі спухлими обличчями, щедро напацьканими білилами і рум’янами, які грали на скрипках і трубах з якоюсь розпачливою нестямністю. Час від часу одна з них невпевнено підводилася і під несамовитий акомпанемент співала, а точніше вила пропитим до хрипоти голосом сороміцькі куплети. Це виття, наче виття вовка, лунало з такою пронизливою силою, що чути його було й на вулиці, а мешканці сусідніх кам’яниць починали лаятися і клясти.

Приміщення, поза окремими освітленими місцями, було густо задимлене, роздивитися обличчя було непросто, але я потребував Пурцеля. Через димову завісу мені довелося порушити той неписаний припис поведінки в таких закладах і пройтися поміж столиками, зазираючи в писки. На щастя, Пурцель сам озвався:

— Марцю, курди фляки! А ти чо сюди припхавсі? Мене шукаїш? Хляпай тутка. Наллю ти цьмаґи. З Бачевского! Нє, жиби якої баюри.

Я сів біля нього, пригубив для ввічливості келишок і запитав:

— Знаєш таку пару — білоголовий червонопикий бурмило і глистоподібний фіцик, що весь час перебирає ногами, гейби цюняти хоче?

— Та чо не знаю? Бувают тутка. А нашо вуни тубі?

— Мене цікавить, на кого вони працюють.

— О, на якогось великого пуриця. З добрими швайнерами[77]. Але хто він — я не знаю.

— А на Тимошевича вони не працювали?

— На кого? На того, жи ся застрелив? Нє-е. Де би той з такими си зачинав. Нє-е... то хтось з тої бранжі, шо мают підпільний газард, кукаїн... Але вуни, знаїш, багату про себе не пашталакают. І малу з ким ту входєт в балак. Ану я запитаю... Броцак! — гукнув до білявого фацета з картопляним носом. — Ходь тутка, дам ті цьмаґи.

— А йо! — втішився той і миттю підсів до нас. — А то хто? — кивнув на мене.

— То є фест кулєґа, жиби ти, курди молі, знав. На, випий, і повідж ми за тих двох, жи ту часом приходєт. Той такий теньґий і білий з руками, як молути, а другий — гейби всцєвси.

— Жи такво педалами[78] перебирає? — Броцак захвицав своїми короткими ногами.

— Йо.

— Чо не знаю? Дизьо і Геба. Але то скурві сини. З такими ліпше ся не знати. Коли то... місяць тому зчепилисі вуни з хлупами з кулєї... Ну, і тамо на убулоні зійшлисі. Кулійовці думали, жи то буде пурєдна ґранда[79] — поб’ют си троха писки та й потім залєют ґаров[80]. А ті майхри пувитігали і зара чирк-чирк та й пурізали їх. Нє, то недобрі людиска.

— А не знаєш, хто їх тримає під парасольков[81]?

— Німец.

— Ади-во! Німец?

— Йо. Німец. За Австрії був при войску, дурубивсі, путому заснував якесь тувариство.

— Шинкарів? — встряв я.

— Може, й шинкарів... А пу війні має ружні темні справи.

— Наприклад?

— Підпільне казино, підпільну гуральню. Гоне шпірітус, аж гай гуде.

— А де те казино?

— На Збоїськах.

— Ви там бували?

— Ми? — засміявся він. — Та де! Там таких, як ми, за кільометр не пустять. Там іно для хлупів з грубую форсую. Але Дизьо і Геба — то дітиска проти ше удногу, шо на негу працює. Кажут на негу Дохтір. Уто є, впувім вам, страхоття. Той вміє так чулувіка закатрупити, жи й сліду нема. Ади, впувідав ми пукійний Фербль, жи бачив, як той Дохтір запхав во таку-во тонюську, як вулусина, шприху їднему під воку. Таки ту — в мурдовні. А той іно квікнув і загнувсі, як жидівський прецель.

Ми з Пурцелем перезирнулися.

— Ну, ти видиш? — запитав Пурцель. — Не дурну я з ними нігди випити не хтів. Нє-е, з такими треба ся тримати востру.

Я попрощався з хлопцями і вийшов на вулицю. Не відійшов і кількох метрів до авта, як мені переступили дорогу ті самі, про кого була мова, — Дизьо зі своєю червоною пикою і глистоподібний Геба з мавзером під пахвою. Я вдав підпилого і неймовірно втішеного:

— Дизю! Геба! Ся маєте?

Їх це на мить ошелешило, але вони швидко отямилися, а грубий Дизьо взяв мене за комір і запитав:

— А шо? Де ти ту ціпку[82] ховаєш?

— Яку ціпку? — не второпав я, хоча смутно здогадувався, що він має на оці Емілію.

— Тобі справді тре нагадати яку, чи сам ся здогадаєш?

Його грізний голос не віщував нічого доброго.

— Емілію?

— Йо, Емілію. Де ти її подів?

— На дідька вона мені? А вам навіщо? Вона така перестрашена, що нікому ніц не розповість.

— Нам теж вона до одного місця. Але її шеф хоче видіти. Цікавит його помешкання Тимошевича. Не вілла, і не те, де він жив, бо було ше їдно.

— А там що?

— А там, може, і шось. Але то вже не твоя справа. Знаєш, де воно?

— Ніколи я про нього не чув. Ані Емілія не згадувала, ані Ірена. Бо інакше я б давно вже там побував.

— Ірена могла й не знати. Тимошевич з нею вже не жив. А от тота ціпка з файними цицьками може багато чого вповісти. То як?

— Що як? Я більше з нею не бачився. Сторож сказав, що кудись виїхала.

— Ага, виїхала до кулєжанки. Але потім і від неї чкурнула. Бо дурний Гебусь її настрашив.

— Чого відразу я? — обурився Геба.

— Бо ти дурний смердюх. Почав її страшити серед ночі. Не треба було тебе самого пускати.

— Не кажи мені смердюх, — скреготнув зубами Геба.

— Стули варґи, смердюху.

— Навіщо ви в Тимошевича стріляли, якщо він вже помер? — втрутився я в їхню сварку.

— А-а, то ти знаєш? — здивувався Дизьо. — Ти чуєш, Геба? Пан рипортер шось знают! Тіко спробуй напиши, то ми тобі раз-два голову скрутимо. — В його руці зблиснув ножик. — Видиш? Зараз ти поїдеш з нами.

— Куди?

— Побачиш. Там я тобі всьо вповім, як то було.

В цей момент з кнайпи вивалилася компанія на чолі з Пурцелем.

— Марцю, а шо то вуни тебе убступили? Га? Шукаєте, хлопці, ґудза?

Батяри стали наближатися півколом, а в їхніх руках теж зблиснули ножі. Дизьо і Геба оцінили, що компанія з десятка здорових хлопів їм не по зубах, і без слів позадкували.

— Ще ся здибаємо, — прошипів Дизьо.

За кілька хвилин я вже під’їжджав до Брюхович.

4

Двері відчинила сама господиня. Була в тому самому шляфроку[83], але не така твереза, як минулого разу. В руці в неї був келих з вином.

— О-о, хто до нас завітав! Яка радість! Не вірю своїм очам.

— Я тішуся, що й ви тішитеся моїй візиті, — сказав я, вклонившись і цілуючи її ручку.

Вона повела мене до вітальні й сіла на канапі, підгорнувши ноги під себе, при цьому оголилися її круглі рожеві коліна без панчіх. Я сів у фотель.

— Нап’єтеся? — На столику стояла пляшка шампана і лежала велика коробка цукерок. Я налив собі й випив. Вона не зводила з мене очей. — Що вас до мене привело?

— Ось це, — я простягнув світлину. — Хто це?

— Хіба відразу не видно, що збуй?

— Знаєте його?

— Бачила інколи. Точніше на усіх трьох похоронах.

— А на похороні Томашевича він був?

— Там багато хто був. Я не зауважила. Оно — гляньте там на стелажі альбом. — Я підвівся і подав їй. — Тут є фото членів Товариства. Ходіть сюди, сідайте.

Я сів біля неї, п’яніючи від її парфумів, від невловимої енергії і настрою, які вона випромінювала, і милувався її пальчиками, котрі розгорнули альбом. На колективних знимках були зображені члени Товариства, вбрані в святочні чорні костюми й камізельки з дзиґарками на животі, з неодмінними капелюхами і вусиками. Серед них було й фото незнайомця.

— Отже він був членом Товариства? А світлин акціонерів у вас нема?

— Ні, вони ніколи вкупі не знимкувалися.

— Зостався лише один акціонер, який перейняв у власність кам’яниці і кнайпи. Хто він?

Вона знизала плечима.

— Звідки мені знати? Янек мене не посвячував у свої справи.

— А підозри висловлював щодо акціонерів, які загинули за дивних випадків?

— Що ж там такого дивного було? Просто трагічні трафунки.

— Трагічні, але в короткий час. Протягом півроку. Скидається на те, що їх убили, як і вашого чоловіка. Залишається далі загадкою, хто заманив вашого чоловіка на віллу і кого він чекав з шампаном.

Вона усміхнулася:

— Думаєте, це я? Бо п’ю шампан? Важко натрапити на жінку, яка його не любить.

— Емілія, наприклад.

— Село.

— Зранку Томашевич мав дві телефонічні розмови з жінками. Одна з них з Аґнєшкою. Хто була друга жінка, невідомо.

Вона різко повернула голову до мене й уважно подивилася, а в кутиках її вуст заграла іронічна посмішка. Вона відклала альбом і далі не зводила з мене погляду, мовби гіпнотизуючи, як кролика або жабку, і я піддався гіпнозу, я нахилився до неї, пригорнув до себе і відчув увесь запал її тіла, смак її гарячих вуст і тремт язика, я відчув, як наші зуби цокнулися, наче келихи, а потім її язик залоскотав моє піднебіння. Рука її розщіпнула мені сорочку і гладила груди. Що ж — ми обоє цього хотіли. Я стягнув з неї халат, і моя долоня стиснула її повні пружні перса. Вона відхилилася на мить, щось натиснула, і спинка канапи лягла, потім скинула халат, і я побачив її досконале алебастрове тіло. Я не міг і не хотів себе стримувати і не думав, що скаже про це Обух, я піддався хвилі пристрасті і аж паленів від невтримного бажання. Я відчув, як її гострі нігтики вп’ялися в мою спину і мандрували аж до сідниці, потім поверталися нагору і знову повторювали свій шлях. Все завершилося дуже швидко, щоб за якийсь час повторитися уже в повільнішому темпі, без поспіху, без гарячки, але все ж з тими самим гострими нігтиками, від яких моя спина вже пашіла.

І щойно потому я опам’ятався і замислився, чого властиво сюди завітав. Все, що я довідався, це те, що той таємничий чоловік належав до членів Товариства, але хто з акціонерів зостався живим, так і невідомо. Вона або справді не знає, або чомусь приховує.

Я почав збиратися.

— І куди б це я так квапилася? — запитала вона, ласо потягуючись.

— На жаль, ще маю справи. Я чесно не планував цих розкішних хвилин.

— Ні? А мені здалося, що ти першого ж вечора їв мене очима, — вона засміялася, накинула халат і налила шампанське. — Випиймо.

Я повернувся на канапу, взяв келих з її рук, надпив і промовив:

— Детектив, якого ти найняла, вбитий. Але він встиг знайти записника.

— Що-о?! — вона ледь не підскочила від несподіванки. — Де?

— Та в його кабінеті. Ви його обшукали, але недбало, бо він засунув його в шкарпетку. Мусиш тепер свого шофера копнути в дупу.

Вона була не на жарт ошелешена, руки в неї тремтіли, вона хильцем випила келих і налила ще.

— Отже, ти знала про записник.

Вона мовчала і лише скоса люто на мене зиркала. Скидалася на розгнівану пантеру.

— І в кого тепер цей записник? — видушила вона з себе.

— В поліції.

— То цей ідіот його сам заніс туди?

— Ні. Він сховав його в своєї матері. А від неї він потрапив до поліції.

Я не хотів признаватися, що саме я й добув того записника.

— Ти його бачив? Що там?

— Ініціали тих, кого шантажував Томашевич і цифри. Всього чотири ініціали. Ми думаємо, що це акціонери. Але ініціали не збігаються.

Мені здалося, що вона полегшено зітхнула.

— Я ніколи не бачила того записника, але підозрювала, що він десь повинен бути, бо Ян був надто педантичним, щоб тримати все в голові. Ми перешукали геть усе. Де ж він був?

— У ніжці письмового стола.

— Чорт! Здається, ми той стіл простукали до міліметра.

— Навіщо ти його шукала? Хотіла перейняти діло?

— Ще чого! Не займаюся я брудними справами.

Вона закурила, а пальчики її знову тремтіли.

Я встав. Вона мене не зупиняла. Я поїхав додому.

5

Я почувався не дуже добре після пригоди з Іреною, мені видавалося це непорядно в стосунку до Ярини, і хоч я не збирався признаватися їй у своєму гріху, але захотілося її побачити. Застав її саму, в кнайпі не було нікого, а за півгодини вона повинна була її зачиняти.

— Сервус! — привітався я, але побачив насуплені губки.

— Чого бажаєте? — запитала вона сухо, ховаючи свій погляд за примруженими повіками.

— Тебе бажаю, — промовив я. — Щось сталося?

Вона помовчала, мовби збираючись із духом, врешті випалила:

— Сталося. Я, пане Марку, не на таких кавалєрів чекаю. То вже вибачайте. Не цікавлять мене райські птахи[84].

— Не розумію, хто тут райський птах? Невже я?

— Ну, не я ж.

— А можна якось детальніше пояснити?

— Можна. Заходили до мене ваші кумплі. Питали про якусь Емілію, яку ви ховаєте. Питали, чи ви мене до себе ще не водили? А як я сказала, що нє, вони почали сміятися і казати, що не бійся, скоро заведе і... — в неї на очах з’явилися сльози, але не договорила.

— То не мої кумплі, — сказав я. — То погані люди.

— А що то за Емілія?

— Одна дівчина, яку вони шукають.

— А ви її сховали?

— Сховав. Що тут поганого? Я з нею ніц не маю. Просто знайома.

— Вони так не думають. І крім того вони поводилися, як свині... один мене хотів схопити за... за... — вона приклала руку до грудей. — Я викрутилася. І добре, що пан Мусялович втрутився. Нє, пане Марку, я більше не хочу таких трафунків. Ліпше я за священика заміж вийду.

— О! — осяяло мене. — Чи у вас часом нема подруги Марти, яка в бібліотеці працює?

— Ага! — спаленіла Ярина. — То ви вже й до неї клинці підбивали! Я так і знала! До побачення. Більше мене не турбуйте.

І я, похнюпившись, вийшов. Ні, не для мене порядні дівчата.

— Нині, чуєте, було диво дивне, — заторохтів шимон, відчиняючи мені браму. — Вийшла від нас така сьлічна панна, пройшла попри мене і ані пари з вуст. А я сторопів, бо не можу си пригадати, коли її пускав. Як то так, жи не заходила, а вийшла?

— З каштановим волоссям? — запитав я тремтячим голосом.

— Так. Була порядно вбрана. Нє жиби яка ляфіринда.

— Мала щось при собі?

— Нє, ніц. Іно хіба таку дамську торбинку під пахвою.

— Коли то було?

— Години дві тому. Ви її знаєте?

— Нє. Просто схожа на одну знайому.

— Але як то можливе, прошу пана? Як то можливе, що я її не впускав, а вона звідси вийшла?

Я розвів руками і хотів було йти нагору, та він мене спинив.

— Зачекайте. Ту для вас записка.

— Від кого?

— Якийсь чоловік передав.

Я розгорнув папірець і прочитав: «Чекаю на вас в «Cafe De la Paix». У ваших інтересах». Підписано ініціалами Л. К. Я знизав плечима, подякував і чимдуж погнав до себе. Емілії не було. Залишилися тільки її речі. На столі застав записку: «Вибачте, я мусила вийти. То дуже для мене важливо. Скоро повернуся. Не гнівайтеся. Придумайте, що скажете шимону. Ваша Емілія».

— Ідіотка! — вибухнув я і поліз шукати пляшку.

Десь у моїх закамарках ще залишилося півпляшки вина. Знайшов і вихилив, закурив і подумав, що це не той стан, який мав би я мати цього дня.

Озвався телефон.

— Розгадав загадку! — повідомив Обух. — Всі ініціали зміщені на два пункти. Але згідно не класичної латинської абетки, а сучасної. Отже, Вітольд Поґоржельський — YR, Роман Корда —TM, Ян Фурса — LH. Але хто такий NM? Це хтось, чиї ініціали починаються на L і K. Ну? Що ти на це?

— Емілія пропала, — буркнув я.

— Як пропала?

— Засранка кудись повіялася.

— Халепа. Але, може, ще вернеться.

— Та мусить, бо речі залишила.

Я розповів про свою розмову з Конарським.

— Цікаво... — замислився він. — Про серцевий напад я довідався вчора, повідомили мені добрі люди. Але документи, за якими полює німецька розвідка... Це щось нове.

Ми попрощалися, я спустився на діл і сказав шимону, що як з’явиться та загадкова панна, то щоб ішла в «Cafe De la Paix».

— О, то ви її знаєте? — підморгнув мені, радіючи, мабуть, в душі, що бачився не з привидом.

— Не певен. Але, можливо, вона шукала мене.

Він розуміюче покивав головою. Я поклав йому в руку десять грошів.

— Я сплю чутливо, — сказав довірливо. — Сміливо пукайте в шибу.

У «De la Paix», як завше надвечір, роїлося від темних типів, які вирішували проблеми, укладали угоди і накреслювали плани, хоча було й чимало гравців у бриджа, звісно ж, на папіроски. Кельнери снували з неймовірною швидкістю, спритно ухиляючись від, здавалося б, неминучих зіткнень. Я підійшов до бару і тільки-но намірився замовити пляшку к’янті, коли до мене підійшов фацет[85], з яким би я не хотів зустрітися десь на самоті, і прохрипів:

— Шеф хоче з тобою балак тримати.

— Чий шеф? — здивувався я.

Він знітився і кивнув у кут, де за столом розсівся літній черевань у вовняному костюмі сталевої барви, в світлій сорочці з краваткою і темно-червоною хустинкою в нагрудній кишеньці.

— Твій шеф? — перепитав я. Він кивнув. — То так і кажи: «мій шеф».

— Ну, мій.

— Скажи своєму шефові, що він мені не шеф. Я сам собі шеф. Зрозумів?

— Та ти знаєш, на кого попер? — скипів він раптом. — Ану фалюй туди, бо зараз за обшивку потягну!

Звісно, десь у затишному місці він би це зробити міг, але ж не тут. Я почувався цілком безпечно і лише підсміювався, любуючись його безпорадністю і тим, як його рука нервово сіпається в кишені, то стискаючи, то розтискаючи пальці на руків’ї ножа. Не знаю, чим би це скінчилося, якби не підійшов до нас кельнер і ввічливо не проказав:

— Прошу пана нічного репортера підійти до он того столика. З вами хочуть поговорити, якщо ваша ласка. Пан Леон просили.

— Ну, то єнша пара ґальош, нє? — підморгнув я до фацета і рушив до «шефа».

Черевань простягнув мені руку, нанизану перснями, як рожен м’ясом, і сказав:

— Леон Калленбах. А тебе я знаю.

Я стиснув ці куці ковбаски пальчиків і сів у плетене крісло. На столі було кілька тарелів з закусками.

— Що п’єш? — запитав він.

— Почав з вина, то й скінчу вином. То ви записку передали?

Він кивнув, гукнув кельнера і замовив мадеру. Потім вставив папіросу в довгий чорний мундштук, неквапно запалив і затягнувся. Кельнер приніс вино й налив мені до келиха. Я перехилив його одним махом і налив собі ще.

Черевань усміхнувся.

— Був тяжкий день, що?

— Я вже забув, коли був легкий день.

— Так щоб не тягнути козу за хвоста, скажу, хто я. Я тесть Томашевича, батько Ірени. Капуєш[86]?

— Приємно мені запізнатися.

— Я, властиво, хотів з тобою здибатися не в таких обставинах, але трошки почало пригорати. Знаєш, Томашевич був скурвим сином, добряче труїв життя моїй доньці. Але не в тім справа. За ним ні я, ні моя донька жалувати не збираємося.

«Леон Калленбах?» — замислився я. Якщо NM в записнику означає LK, то, може, це він?

— А що ви думаєте про вбивство чотирьох акціонерів з Томашевичем включно? — запитав я.

— Так. Тепер ти думаєш, що то я убив чотирьох акціонерів, аби загарбати собі кам’яниці і кнайпи? Це смішно. Якщо в моїй власності є чотири десятки кам’яниць, то ще три — нічого в моєму добробуті не міняє. Як і дві кнайпи при тому, що маю їх десяток.

— Він вас шантажував? — запитав я.

— Мене ні. Він шантажував акціонерів. Кожен з них мав якісь невеликі грішки. Він про кожного з них знав доволі багато і зумів зібрати скандальний матеріал. Цього було достатньо.

— То ви не NM?

— Що за дурниці? — вибухнув він.

— В записнику Томашевича всі акціонери були занотовані ініціалами, але букви зміщені на дві позиції, — пояснив я. — Ми дійшли висновку, що NM — це ви, бо ваші ініціали LK.

— Ні, це не я, бо я не акціонер. Їх було п’ятеро. Четверо мертві. Хто п’ятий — мені невідомо. Записник у тебе?

— Був у мене. Тепер в поліції.

— Бачу, ти дарма часу не витрачав. Але і я дещо довідався. Акціонери були тими, через кого кошти надходили на таємний анонімний рахунок. Вони були посередниками і ні в чому Томашевича не підозрювали. Після смерті зятя ми з донькою провідали його помешкання на Легіонів. І там знайшли в сейфі папку з різними світлинами, документи, якими він шантажував акціонерів і змушував зустрічатися з кур’єром. Але не вони були головною метою його шантажу. Виявляється, він під час останньої війни працював у штабі Пілсудського. І поцупив звідти документи, які можуть скомпрометувати як військовий штаб, так і контррозвідку.

— Отже, він шантажував військових?

— Саме так. Але, курва, робив це руками акціонерів. Спочатку він надіслав кілька копій документів Поґоржельському, вимагаючи, аби той вислав їх у штаб контррозвідки, та поставив умову: регулярне надходження коштів за обіцянку нічого не публікувати.

— І вони погодилися без вагань? — здивувався я.

— Ну, не знаю, чи так уже без вагань. Але платили. Раз на місяць прибував з Варшави кур’єр і вручав гроші. Того ж дня вони опинялися на анонімному рахунку. Після раптової смерті Поґоржельського кошти почав приймати Корда, а по його загибелі — Фурса.

— А тепер їх повинен отримувати той п’ятий? Хто він?

— Цього я не знаю.

— Коли повинен прибути кур’єр?

— Здибанки завше призначалися в перший понеділок кожного місяця о дванадцятій в «Жоржі». Мені про це перед смертю розповів Фурса. Той, хто має отримати гроші, повинен сидіти за столиком, тримаючи газету догори ногами.

— Догори ногами? Що за безглуздя?

— Не зовсім безглуздя. На останній сторінці газети, в самому низу розміщують розгадку чергової кримінальної загадки. Її завше друкують догори ногами.

— Як ви гадаєте? Акціонери були вбиті, як і Томашевич?

— Не маю сумніву. Гадаю, їх убивала контррозвідка. Як тільки вони засвічувалися на зустрічах з кур’єром. Томашевич все хитро обдумав. Він розумів, що такий шантаж — великий ризик. От і підставляв когось замість себе.

— Чому ж він так довго чекав, відколи ті документи викрав?

— Чекав цілком слушно, що ті, кому на тому залежить, виб’ються в люди, стануть міністрами, генералами. Тоді вони були поручниками, хорунжими, офіцерами.

— Ви проглянули ті документи?

— Те, що ми знайшли, не зовсім документи. То лише кілька копій. Ні Ірена, ні я не знаємо, де оригінали. Але що там схована бомба — то факт. Наприклад, там є свідчення одного теперішнього міністра, які він дав у російському полоні, повідомляючи багато секретних даних. Тобто виявився тхорем і зрадником. Наші були захопили документи російського штабу. І там були ці свідчення. Томашевич тривалий час збирав такі документи, поки працював у штабі. Тепер це безцінна колекція, яка може зруйнувати багатьох відомих осіб.

— Як ви гадаєте, чому він вибрав саме акціонерів?

— Бо знав їх роками. Знав про кожного його слабості і гріхи.

— Чому ж він п’ятого не шантажував?

— А хтозна, чи не шантажував? Може, якраз і до нього черга дійшла по смерті тамтих. Але тут Томашевичу обломилося. Мабуть, той здогадався, хто стоїть за шантажем. Так я собі міркую. Що скажеш, якщо я тебе найму?

— Задля чого?

— Щоб ти, курва, знайшов того п’ятого. І папку з оригіналами документів зі штабу.

— Навіщо він вам?

— Маю до нього деякий інтерес. Життя моєї доньки в небезпеці. Думаю також, що то він, курва, забив мого садівника. А тут ще десь пропала Емілія. І я підозрюю, що не без його втручання.

— Емілія? То ви її теж знали?

— А чо би нє? То моя далека родичка. Вона й так волочилася, то Ірена її вбрала на лялю і підкинула тому хруневі. Нині вона мені зателефонувала, і ми домовилися здибатися. Але не прийшла. І це мене сильно напружує. — Він перехилив келишок і закусив шинкою. Тоді поглянув на мене задумливо і запитав: — Добре. Що ти хочеш за те, що попрацюєш нишпоркою?

— Сто золотих в день.

— О!

— То для вас занадто?

— Ні, це для тебе занадто.

Я пригостив його однією з тих чарівних усмішок, якими звик причаровувати панночок. Він хитнув головою, поліз до кишені і поклав переді мною п’ять банкнотів по сотці.

— Бажано вкластися в цю суму. Час підпирає. — На серветці він записав номер свого телефону і адресу. — В будь-який час дня і ночі.

— Якщо я виконаю завдання раніше аніж за п’ять днів, гроші лишаться при мені?

Він усміхнувся:

— Не переживай. Мене цікавить результат. Але як не виконаєш завдання, то або отримаєш нове, або гроші повернеш. Ферштейн?

6

Перше, що я запитав у шимона, повернувшись додому, чи не з’явилася Емілія.

— Ні, пане Марку. Не було. Правда, тут якийсь пан за вами питав.

— Як він виглядав?

— Та такий здоровило... але дуже чемний. Дав мені золотого. Видно, поважний пан.

— З білим волоссям і червоною пикою?

— Так! — зрадів він невідомо чого. — Ви його знаєте?

— Не так, щоб дуже.

Я піднявся до себе і подумав, що, мабуть, пора вже влягтися. Але натомість зателефонував Обуху і розповів усе, що почув від Леона. Особливо його зацікавили документи, які викрав Томашевич зі штабу.

— Це справді може бути бомба. Але і я дарма часу не витрачав і дещо роздобув.

— Що саме?

— Банківські папери...

Він не встиг договорити, як пролунав скрегіт ключа в дверях. Я подумав, що то Емілія, бо вона прихопила з собою запасного ключа. Але коли двері відчинилися, я побачив націлений на себе револьвер. Дизьо і Геба. Перший розтягнув свою підпечену пику у манірній посмішці, а другий весь час смикав нервово плечима, ніби поправляючи маринарку, і перебирав ногами.

— Сервус, котику, — процідив Дизьо. — Може, будеш настільки ввічливим, що запросиш нас у гості?

І не чекаючи відповіді, обоє ввалилися до покою. Я поклав на стіл слухавку, в якій ще бринів голос Обуха, і завмер. Нехай він слухає.

— Що, ніяк не оговтаєшся? — запитав Дизьо. — Ану, поцинькуй[87], Геба, чи нема при ньому якої пукавки.

Піцик спритно обмацав мене. Мій револьвер був у шухляді.

— Нема? — здивувався Дизьо. — Такий зацний рипортер і без пукавки?

— Еге, нема, — відказав радісно Геба.

— Певно, мамця йому заборонила бавитися такими цяцьками, ге?

Обоє розреготалися і сховали зброю в кишені.

— Ну, що ж, маленький пустунчику, — сказав бурмило. — Збирайся. Тебе чекає невелика прогулянка в нашому інтелігентному товаристві.

— Не розумію. Що вам потрібно від мене?

— Там довідаєшся. Шеф тебе хоче бачити.

— Достобіса шефів розвелося, які мене хочуть бачити.

— А що ж ти хотів: сам собі славу зробив. І не ґуздрайся[88].

— Цікаво, як вас шимон пустив?

— Як, як... сказали, що ми твої родичі, га-га-га-га! — він неймовірно тішився зі свого дотепу.

— А звідки у вас ключ?

— Багато будеш знати, станеш білим, як я, — знову розреготався Дизьо.

Мені цей сміх не сподобався, але я слухняно взув мешти і неквапно зашнурував. Геба раптом скрикнув:

— Диви, Дизю, він слухавку не поклав!

— А, курва! — вилаявся Дизьо. — Ану візьми і спитай, хто то.

Геба підскочив до телефону, вхопив слухавку і приклав до вуха:

— Гальо! Хто там?..

Відповідь, мабуть, йому не дуже сподобалася, бо він скривився і витріщив налякані баньки.

— Ну? Що там? — втрачав терпець Дизьо. — Хто там?

— «Твоя востатна годи-и-ина!»...

— Що ти мелеш, смердюху?

— То не я! То він мені так сказав! І не кажи мені «смердюху», бо я того не люблю.

— Заткай хавку, смердюху. Хто то був? — звернувся до мене Дизьо.

— Комісар поліції. Певно, вже їдуть сюди.

— Ага! То ти так! — Дизьо вхопив мене попід руку і потягнув до дверей. — Ліпше не сіпайся, бо буде гірше.

Під їхнім чутливим наглядом я спустився до брами. Шимон не спав.

— Шо, — запитав, — йдете з родичами трохи ся забавити? А так-так, то завше приємно ся здибати по стількох роках.

— Маєте рацію, — сказав Дизьо, — свята правда. Ми з Марком давно не виділися. Але зара си дамо троха за краватку. Добраніч.

— Добраніч, добраніч, — казав шимон, відчиняючи браму і зиркаючи на мене доволі промовисто. Здається, він здогадувався, що то ніякі не родичі, і встиг ще мені навіть підморгнути.

За рогом чекало авто. Альбінос всівся зі мною на заднє сидження, а глист за кермо. Знічев’я я дивився в шибу, намагаючись зрозуміти, куди мене везуть. Мабуть, щоб змилити мене, авто, виїхавши на Личаківську, далі їхало пустельними безлюдними вуличками, петляючи то ліворуч, то праворуч, а Дизьо час від часу штурхав під бік і плів гарячку, аби відволікти мою увагу. Тих маленьких вуличок на горішньому Личакові я не знав, ніколи там не бував і дуже скоро збився з орієнтації, де я. Але однаково це мене тішило, бо якщо вони так намагаються забембати мені баки, то, видно, вбивати не мають наміру. А з другого боку — простіше було б зав’язати мені очі. За кілька хвилин Дизьо так мене «по-дружньому» обняв і притис до себе так, що я вже не міг бачити, що за вікном.

— Сиди, котику, ціхо і не дуже роззирайся.

Авто спинилося біля високого будинку з заґратованими темними вікнами і завернуло на посипану жорствою алею. Світло фар вперлося у відчинену браму гаражу. Обійстя освітлювалося кованими ліхтарями. Біля ґанку на бетонному узвишші стояла фігурка панни з кошиком винограду на рамені. Мала доволі сумне обличчя, та й хто б не посмутнів, стоячи отако непорушно під сонцем і дощем.

— Вилазь, — буркнув Дизьо і спрямував світло ліхтаря на сходи, що вели до ґанку.

Геба послужливо забіг наперед і відчинив двері. Ми проминули неосвітлені сіни, і тут перед моїм носом відчинилися двері до просторої кімнати, в очі вдарило яскраве світло. На мить я нічого не міг розгледіти. Аж ось побачив у глибині за великим масивним письмовим столом з мармуровою стільницею і кривими ніжками у формі лев’ячих лап огрядного лисого чоловіка — то був той невідомий, якого ми з Обухом бачили на знимках в товаристві Томашевича. Він сидів, відкинувшись на спинку широкого шкіряного фотеля і тарабанив пальцями по поверхні столу, наче грав на піянні. По праву руку стояла пляшка віскі, біля неї — дві шклянки, папіроси, запальничка і кольт. Оригінальний натюрморт. По столу нахабно розгулював здоровенний рудий котяра, така собі велика самовдоволена купа пуху. Він ліниво перебирав лапами, намагаючись не зачепити ані шклянок, ані пляшки, аж поки нарешті не влігся й витріщився на мене.

Грубас кивнув мені на крісло і прохрипів:

— Сідай, нічний репортере.

Я сів. За спиною в мене сопіли Дизьо і Геба. Грубас випростався, підсунув кольт ближче до себе і крекнув, начеб збирався щось мені сказати, але спохопився і звернувся до своїх пуцьвірінків:

— Фалюйте, хлопаки, заки ми си утнемо балак. Але не задалеко. Чекайте в сусідній кімнаті. Почуєте підозрілий звук — вбігайте і стріляйте без попередження. — Зачекавши, поки вони вийдуть, продовжив: — Для початку, Марку, хотів би тебе втішити сюрпризом. Зазирни до лазнички.

Я неохоче підвівся, відчуваючи, як в глибині душі піднімається розпач і страх, бо я вже підозрював, кого там побачу, але те, що я побачив, мене вжахнуло, бо не цього я сподівався. В лазничці було темно, я намацав вмикача, крутнув, і світло залило ванну, наповнену водою, в якій лежало юне жіноче тіло, і належало воно Емілії. Все ж таки я думав, що побачу її живою, а не мертвою та ще й голою. На шиї виднілася синя смуга. Я відчув, як голова йде обертом, і сперся об одвірок. Чому вона у воді? Вода ще парувала...

Я, мов п’яний, повернувся до кімнати і впав у крісло. Грубас вдоволено усміхався, кіт уже вмостився в нього на колінах і з насолодою муркотів, поки він його гладив.

— Ну як? Сподобалася тобі наша робота?

Я мовчав. Мене тіпало. Він підсунув мені пляшку і шклянку. Я налив собі й випив нахильцем. Потім узяв папіросу і закурив. Грубас не зводив з мене очей. «Ти такий наївний, що думав її застати живою? — билася в голові настирлива думка. — Вона була приречена з моменту, як вийшла з дому. Все закономірно. Заспокойся, ти все зробив, щоб її врятувати. Ти не винен, що вона не послухала. Вона сама... сама винна...»

— Навіщо ви мене привезли сюди? — нарешті видушив я з себе. — Щоб я побачив цю нещасну?

— Не тільки. Але вона входить в нашу програму, як наочний приклад того, що може статися з тобою. Ти теж одного чудового дня можеш опинитися у ванні. А потім тебе знайдуть десь у лісі чи в озері. Але наразі ти мені потрібен живий. Маю до тебе невелике прохання.

— Дивне прохання під цівкою револьвера.

— Еге, еге, прохання. Поки що. Не знаю, чи ти чув про те, що Томашевич шантажував не тільки акціонерів.

— Ні, не чув, — збрехав я.

— То я тобі повідомлю: він шантажував також дуже великих достойників. І то вже не була забава. Він вигадав дуже хитрий план: шантажуючи акціонерів, насправді мав за мету шантаж політиків і військових. Акціонери були лише посередниками для зустрічей з кур’єром. Правда, дні їхнього життя після першої чи другої ж зустрічі були пораховані. І тоді він шантажував наступного. Аж поки не дійшов до мене.

— Отже, ви п’ятий акціонер?

Він усміхнувся, запалив циґаро, смачно затягнувся димом і налив собі віскі.

— Так, я п’ятий, на якому він зашпортався, — промовив із задоволеною міною.

— Як вам вдалося з’ясувати, що це Томашевич вас шантажує? — запитав я.

— Одного разу він зустрівся зі мною. У нас з ним були деякі ґешефти. Він показав мені знимки, де його виловили з тамтою ціпкою, — він кивнув у бік лазнички. — І розповів зворушливу історію про те, як його шантажують. І хоча поки що нічого не вимагають, але застерігають бути напоготові і виконати якесь таємниче завдання. Показав також листи з погрозами, але не писані чи друковані, а з наліпленими буквами, які хтось перед тим повитинав з газети. А за тиждень відбувся суд, позов подала Ірена, і ті самі знимки засвітилися на суді. Ірена заявила, що знайшла їх у свого чоловіка, розповіла про шантаж, погрози і про те, що вона боїться за своє життя. А за якийсь час отримую і я такого самого листа з тими витинанками і з погрозою, що поліція довідається, де міститься моє підпільне казино. Та ще й зі знимками з борделю. А в мене ж пурєдна патріархальна родина! Я добряче взлостився. Хто ж то стоїть за цим шантажем? І починаю розмірковувати. Не знати, як довго б я собі тим голову муляв, коли звертається до мене один такий нишпорка, з яким я мав часом різні справи до чинєня[89].

— Кварцяний?

— Йо. Каже, їдна файна кобітка хоче розлучитися зі своїм чоловіком, але якось так делікатно, щоб комар мусі носа не заточив. І для цієї шляхетної мети найняла його, аби він вистежував і знимкував усі походеньки чоловіка з коханкою. Я так зрозумів, що вона воліла б його шанувати в могилі, а розлучення — то найменше з лих. Я й питаю: «Чи то часом не про Томашевича мова?». — «Про Томашевича». — «Але який то стосунок може мати до мене?» А він каже: «Цілком випадково я знайшов на віллі Томашевича в повітці, де вони дрова тримали для коминка, оці газети». І кладе переді мною газети, в яких вирізані слова і букви. — Він вийняв з шухляди й поклав переді мною жмут газет. — Га? Як тобі то? Тут в моїй голові відразу закрутилися всі шрубочки. Отже, ті листи змайстрував сам Томашевич. І фотками його ніхто таємничий не шантажував, бо ті фотки мала в розпорядженні його рідна жінка. Він мені збрехав.

— І ви тоді вирішуєте з ним побалакати? А для цього посилаєте когось, аби змусив Емілію зателефонувати Томашевичу. А перед тим організовуєте мені всі умови для написання скандальної статті. Отже, це ви на тих світлинах з борделю.

На його обличчі засвітилася цілком дружелюбна усмішка.

— Так, то я, — кивнув він.

— Але Емілія не зателефонувала. Тоді хто?

Він вдав неабияке здивування:

— А чо ти вирішив, що вона не зателефонувала? Бо вона так сказала?

— Ні, бо якби послухала і зателефонувала, то була б замішана у вбивство. Була б з вами одна команда. Навіщо б її було убивати?

— Маєш рацію, — погодився він. — Ми знайшли таку, що зателефонувала.

— Аґнєшку?

— Може, й Аґнєшку. А може, й Ірену. — Він виразно дрочився зі мною.

— Отже, в двері задзвонила дама, яку ви привезли з собою.

— О! — пожвавився він. — Звідки відомо, що ми її привезли?

— Ну, ми теж дещо розкопали. Ви її привезли і відвезли. Вас бачили на «паккарді». Чотирьох чоловіків і одну жінку. Це вона зателефонувала, потім натиснула ґудзик на дверях, а за нею ввірвалися ви.

— Е, що там завивати в старі майталеси, — махнув він рукою. — Власне, так і було. Але потім відбулася виховна бесіда. Ми намагалися довідатися, що за цим усім стоїть. Кому треба було вбивати акціонерів. Але Тишкевич викручувався, як вугор на пательні. Я ж бо тоді ще нічогісінько не знав про те, що він шантажує військових. А він навідріз заперечував, що взагалі кого-небудь шантажує. Поки з ним балакали мої хлопці, я нишпорив по його кабінету. І в стелажі за книжками знайшов конверт, в якому були деякі цікаві копії документів, з яких ставало зрозуміло, що його жертвами були люди з Варшави. Ці документи становлять велику вагу і можуть зацікавити багато кого.

— Наприклад кого?

— Наприклад Рейх.

— Навіщо їм це?

— На випадок війни, щоб взяти за дупу певного пана генерала, на якого є папочка про його співпрацю з большевиками в 1920 році. Але то були тільки копії штирох сторінок. Тут він вже признався, що таки шантажував дуже поважних осіб. Ми намагалися з нього вибити, де оригінали. Він визнав, що це документи, які він поцупив зі штабу, але вони пропали. Казав, що не клав цих копій у конверт і не ховав за книжками. Божився на чім світ і клявся, що не знає, де оригінали. Мовляв, тримав їх на віллі у підвалі, а потім вони пропали. Я спустився у підвал і справді знайшов, там, де він мені казав, криївку під підлогою — властиво під однією дощиною. Вона легко виймалася, і там заввиграшки можна було сховати папку. Але там вже нічого не було. Його аж сльози заливали, і я вже майже повірив, але... мої хлопці, коли входять у смак, можуть себе не контролювати. І хоч я наказував поводитися з ним делікатно, а вони таки переборщили.

— Цікаво! Вони його допитували, хоча на ньому не виявлено жодних слідів тортур.

— Це так. Але які сліди можуть залишитися, наприклад, на яйцях, коли їх делікатно стискати. Попробуйте колись на собі, — він засміявся. — Біль жахливий, а слідів жодних. Крім того є в мене доктор... Е-е, та я мушу вас познайомити! Докторе! А зайдіть на хвильку.

Двері з сусіднього покою прочинилися, і я побачив того незнайомця, який видавав себе поборником робітничої справедливості, а потім «врятував» від Дизя і Геби. Ліва рука його була схована в кишені, великий палець назовні. При кожному його кроці лунало тихе, але неприємне хрупання.

— Е, та, бачу, ви знайомі, — грав далі вар’ята грубас. — Так от. Доктор знає такі цятки на тілі людини, що досить ввести тонюсіньку, як волосина, голку в таку цятку, і не те що людина — слон завиє від болю. Правда, докторе?

— Так, шефе. Хочете, щоб я продемонстрував?

— Ні-ні, ми тут чисто по-приятельськи. Можете йти.

І знову те хрупання. Що воно мені нагадувало?

Тим часом дуже поволі кубики почали складатися.

— Тільки ж Томашевич помер не від стискання яєць, — промовив я.

— Нє. Доктор у нас ще й дантист. Він акуратно розпломбовує зуб, вставляє в дірочку довгу сталеву шприху, і це вже апофеоз, це вершина болю. Тоді вступають фанфари, запалюється яскраве світло, актори виходять на авансцену і кланяються! Власне, під час такої процедури у Томашевича зупинилося серце. Хто ж знав, що воно в нього було хворе? Ну, тоді вони й вистрілили йому до писка.

— Для чого було стріляти, якщо він уже був і так мертвий?

— От це мене теж вкурвило. Бо так сталося, що я на той момент нишпорив у підвалі. Чую — постріл! Я нагору, а вже по всьому. Вони це тлумачили тим, що від самого початку ми ж планували інсценізацію самогубства, от вони й довели цю сцену до логічного фіналу. Враховуючи їхні розумові здібності, я не дивувався.

— Ви все дуже хитро підлаштували. Спочатку ваш доктор вручає мені знимки з борделю, де фігуруєте ви, потім спрямовує до Станиславова, а коли я написав статтю, ваші збуї вдають, що хочуть ту статтю забрати, аби викликати в мене ще більший газард. Тим часом доктор мене рятує. А цікаво, що було б, якби ваші люди таки справжню статтю забрали, а не фальшиву?

— Ну, ми ж знали, що ти хитрий жук. Але якби так ся стало, як кажеш, то доктор догнав би й відібрав. Ми все обдумали.

— А потім вони вдавали, що вартують мене. От тільки не розумію, чому ви вбили Емілію?

— Ти знаєш... Нехотячи. Могла б собі жити. Чому ні? Була така перестрашена, що ледве чи видала б мене поліції. Але не хотіла виконати ще одного мого доручення.

— Якого?

— А то вже не твоя справа.

— А скажіть... Ота жінка, що була з вами... Вона увесь час була при тих тортурах?

Він засміявся вдоволено.

— А як ти собі гадаєш? Що ми її делікатно вигнали на двір? Нє, вона сиділа собі на канапі, цмулила шампан і трощила цукерки. То для неї було кіно.

— І видула цілу пляшку?

— Була в стресі. А ніхто з нас тої люри не пив. Ми си махнули коньяку, а порожню пляшку дбайливо прихопили з собою.

— Цікава особа та кобітка, нє? — запитав я з іронією. — Щоб отак собі, попиваючи шампан, дивитися, як мордують її коханця? А може, й чоловіка?

— Ге-ге-ге! Колєсь! Не пробуй мене брати на видельце[90]. Я й так тобі забагато вповів.

— Ну, власне. З якого б це дива?

— Та ж кажу: маю до тебе невелике прохання... Мене цікавить папка з оригіналами документів, якими Томашевич шантажував військових. Кварцяний божився, що жінка Томашевича не знає, де вони. — Він зробив паузу, струсив попіл до попільнички і хвилю дивився на тліючий кінчик циґара. — Тоді я послав Кварцяного на віллу, щоб спокійно, не гарячкуючи, пошукав тоту папку. У нього є нюх на такі речі. Не раз уже знаходив щось, що всі проочили, а йому вдалося винюхати. Коли ж наступного дня я йому телефоную, він мені папляє сім мішків гречаної вовни, як потрапив у засідку і дістав по голові. А тому, мовляв, нічого не знайшов. Ге-ге, але я, знаєш, не з одного банячка картопляну юшку хлебтав[91].

— Він не збрехав. Я його бачив побитого.

— І що? Він нічого не знайшов?

Грубас прискалив до мене око, і я здогадався, що він все знає.

— Знайшов. Записника.

— Ну, о! Видиш? Я знаю, що записник вже в поліції. Але то мені до дупи дверці — я там не злочинець, а невинна офіра. Отже, я вдав, що йому повірив, і умовився на здибанку в нього на хаті. Бо мене цікавили більше тоті папери. Сам не поїхав, послав хлопців, Дизя і Гебу. Ну, а ті знову ввійшли в екстаз. Хоча я не мав на меті його вбивати. Був би послав доктора, все було б ліґансько[92]. Але Бодьо вирішив сам грошики заробити і нізащо не признавався, що йому щось вдалося знайти.

— Жодних інших документів він не знайшов. Йому перешкодили.

— Видиш, — похитав він головою, — я тепер вірю, що так і є. Але мої хлопчини не повірили. Вони взагалі дуже недовірливі.

— Зате вони мене добряче гупнули по голові і вклали в руку скривавлений молоток.

— О, так, вони ще ті жартуни. Потім вони гайнули до його старої, та їм дала якісь малімони пса варті. Я на то подивився і копняками вигнав їх назад. Але їх вже хтось випередив і забрав те, що вона нам не віддала. Не знаєш, хто то міг бути?

І знову те хитро прискалене око. Не було сенсу викручуватися.

— То був я. Кварцяний її попередив, що прийду. Але це був лише записник. Який для вас не має значення.

Він задоволено покивав головою.

— Я знав, що ти мудрий хлоп. І спритний. Такого мені якраз і треба, щоб знайти тоті документи.

— Я нічого про них не чув, — збрехав я.

— Та то таке... чув — не чув. Ти мені їх знайди. Не забездурно, нє. Я тобі віддячу. Незабаром кур’єр з Варшави з грошима приїде... Треба з ним зустрітися. Ти ж сам розумієш, що я не можу послати на зустріч тих своїх бевзів — вони своїм виглядом будь-кого налякають. А ти маєш інтелігентне обличчя...

— А доктор?

— О, доктор. Він у мене лише для дуже витончених справ. Та й не буде його того дня у Львові.

— Здається, ви мені не залишаєте вибору.

— Здається, так, — він знову розсміявся. — Якщо не хочеш поплавати у ванні. А як виконаєш доручення, отримаєш десять тисяч золотих.

— Після того, як я зустрінуся з кур’єром, мені не довго ряст топтати. І ви це прекрасно знаєте.

— Нє-нє, не бійся. Цього разу ти в нього грошей не приймеш. Цього разу ти скажеш, що готовий повернути всі оригінали документів і назвеш суму. А вони нехай думають. Далі вже наша справа, як той викуп отримати.

— А за той час, поки вони будуть думати, ви зв’яжетеся ще й з Рейхом? І теж назвете суму, але значно більшу.

— Ге-ге-ге, — він так бурхливо розреготався, що кіт зіскочив з його колін і знову виліз на стіл та всівся просто переді мною. — А ти, пташку, бистрий! Я відразу подумав, що ти з цим даси собі раду. Після того, як ти з Іреною поцюпцявся.

Тут він уже сміявся, насолоджуючись моїм подивом. Хто йому про те міг розповісти? Не Ірена ж. Отже, на віллі тоді був ще хтось? Водій? Падлюка, сидів тихо, як мишка.

— Якщо ви вбили невинного хлопця, детектива, його матір та Емілію, то не залишите й мене живого.

— Нє-нє, ти нам потрібен живий. Піди ще поцюпцяйся з Іреною, може, довідаєшся чогось більше. Розуміється, в делікатній формі. Бо якщо я завітаю до неї з доктором, то буде не так делікатно. Але ходи зі мною, щось тобі покажу.

Він повів мене до сусіднього покою, зачинив за нами двері і підійшов до столу. На столі стояло щось схоже на валізу. Він натиснув ґудзичок, всередині почулося хуркотіння, а за мить пролунали млосні звуки наших з Іреною любощів — цілунки, зойки і пристрасне шепотіння. Старий задоволено спостерігав, яке це враження справить на мене. Я, звісно, був ошелешений.

— Файно, правда? — тішився він, підсмикуючи штани, що сповзали з пуза. — Останній крик техніки. Magnetophon фірми Allgemeine Elektrizitäts-Gesellschaft-Telefunken! То тобі не ровер фірми «Помпка енд вужік». Ге-ге-ге... — хихотів він, ведучи мене попід руку назад, і, коли ми знову розмістилися по обидва боки столу, він розморено позіхнув — здавалося, що його почала нудити наша розмова: — Ну, і та твоя ціпка зі сніданкового покою... Миле сотворіння. Якщо будеш крутити нам голови, то найму її до себе мити підлогу. Капуєш?

Що ж тут не розуміти? Все ясно. Кіт дивився на мене своїми великими очима і, мабуть, теж все розумів. Я погладив його, він не заперечував. Тоді я взяв його собі на коліна, він втішено замуркотів.

— Гарний котик, правда? — покивав головою старий, не зводячи з мене очей.

Тоді, щоб ослабити його увагу, я сказав:

— Гаразд, я все виконаю.

Він і справді розслабився і відкинувся на спинку фотеля. З сусіднього покою все ще линули приглушені звуки любощів. Чому він його не вимкнув? Я відчув лють і в ту ж мить з силою шпурнув кота йому в обличчя, кіт нажахано нявкнув, старий зойкнув, замахав руками, кіт відлетів під стіну, а в моїх руках опинився кольт. Я підскочив до грубаса, приклав цівку до його подряпаного писка і прошипів:

— Ані слова! Гадаю, куль вистачить на тебе і на всіх твоїх бовдурів.

Він заплямкав великими пухкими губами, на яких з’явилися маленькі бульбашки слини. В очах його страх змінювався злістю, потім блимнула іскра хвилевої рішучості, але миттю зникла. Там, у лазничці, я помітив невелике вентиляційне вікно, крізь яке я міг легко вилізти. То було єдине незаґратоване віконце.

— Вставай! — звелів я.

Він, крекчучи й витираючи хустинкою обличчя, підвівся. Коли побачив на хустинці кров, прохрипів:

— Це тобі так не минеться... Нє... не минеться...

— Добре. Я це запам’ятаю. Човгай до лазнички.

Він завмер:

— Що ти збираєшся зробити?

— Не переживай. Того, що ви зробили з бідною дівчиною, я не зроблю.

Я заштовхав його до лазнички і прикрив за нами двері. Він був наляканий не на жарт. А в лазничці вже тіла не було. На кахлях виднілася вода.

— Куди ви її поділи?

— Якщо будеш себе погано поводити, то підкинуть тобі. А як ні, то закопають десь у лісі.

— Руки за спину, — звелів я.

Він слухняно заклав руки за спину, а я скрутив їх рушником. Другого рушника я заштовхав йому до писка, а тоді, розвернувши його спиною до себе, оглушив руків’ям кольта. Старий важко осунувся на кахлі, я дбайливо його підтримав, щоб чого доброго не розвалив собі макітру. Хоча, мабуть, це було зайвим. Далі я хутко видерся до вікна, легко вліз у нього і вивалився на грядки з квітами, при цьому загубивши кольт, але шукати його не став. У суцільній темряві перебіг двір до авта. Ключ стримів у запалюванні. Але в гаражі стояло ще одне авто — синій «паккард». Я роззирнувся і побачив на полицях гаражу розкладені інструменти, знайшов ножиці для різання бляхи і проколов ними усі шии. Потім дорогою до авта поглянув на будинок — Бузкова, 8. Чудово. Я сів за кермо і з тремтячим серцем крутнув ключ. Мотор слухняно задеркотів, я розвернувся і дав газу. У дзеркальці побачив, як на звук мотора вилетіли з будинку бандити. Стріляти вони не відважилися з огляду на сусідів, а відразу кинулися до другого авта.

Я виїхав на Личаківську і спинився біля кнайпи пана Свистуна «Під Зіркою», куди вчащала молода богема, якій така мистецька кнайпа, як «Атляс», була не по кишені. Не раз ходив сюди і я. Власником кнайпи був старий кульгавий українець Свистун, що мав неабиякі амбіції дорівнятися «Атлясові» і в цьому своєму прагненні зайшов так далеко, що незабаром став офірою дотепних відвідувачів. Молоді літератори знайшли вагомі аргументи, аби переконати Свистуна, що завдяки саме їм він хутко стане славним так само, як і його шиночок. Адже всі вони, за їхніми словами, майбутні зірки, і це зараз тільки вони страждають від безгрошів’я, а ось завтра... О, завтра все може помінятися. Влаштовуючи в кнайпі різні забави, митці напоювали пихою власника, і він уже бачив себе славним меценатом, опікуном талантів. З цією шляхетною метою частенько поїв своїх гостей безкоштовно.

Хоч година була пізня, але кнайпа була повна.

— Марку! Як ся маєш! — загукали до мене давні знайомі. — Ходи до нас!

Іншого разу я б з радістю так і зробив, але ні, не зараз. Я підійшов до бару, замовив шкалик горілки і запитав, чи можу скористатися телефоном. Свистун кивнув на запліччя, там у тісній комірчині був апарат. Я зачинив за собою двері і набрав номер батька Ірени. За хвилю почув його розморений голос:

— Гальо! Яка там хулєра так пізно дзеленькає?

— То Марко. Я довідався те, що ви просили.

Він відразу збадьорився:

— Ов! А як?

— Мене викрали його люди, але я втік.

— Нагадай, як він був записаний в Томашевича.

— NM. Але справжні ініціали LK.

—LK? Курва! А ті, що тебе викрали, — тупий бурмило з бурячковою пикою і білим волоссям, а другий глист?

— Так.

— То може бути хіба Людвіґ Кромбах! Вони тебе завезли до свого казина?

— Ні. До якоїсь хати. Бузкова, 8. Ви їх усіх там застанете, бо авта в них нема.

— Де, курва, та Бузкова?

Я пояснив і додав:

— Емілія там.

— Жива?

— Ні.

— Ото худобина! — він вилаявся.

— Ще одна річ: водій Ірени працює на нього. Він записав нашу... розмову і передав йому.

Він знову вилаявся і поклав слухавку. Я перехилив келишок і зателефонував Обуху.

— Нарешті! — зрадів він. — Живий, здоровий? Я чув вашу розмову, наказав Радомському далі слухати, вхопив авто і помчав до тебе, але вже було пізно. Тепер сиджу чекаю від тебе звістки.

Я розповів про свою пригоду, переказав розмову з Кромбахом і назвав адресу.

— Але, може, вам туди не варто дуже квапитися, — додав я. — Хай би вони там між собою трішки постріляли. Менше вам клопоту буде.

— Шляк трафить! Я знав, що ти хитрий жук! Але щоб аж такий? — він аж кипів від обурення.

— До першого пострілу прошу не втручатися, — спокійним голосом попереджав я. — Інакше підставиш мене. А я тоді не зможу тобі ще чимало цікавого розповісти.

— Іди ти під три чорти!

Кумплі й далі кликали мене, але я вирішив цю ніч провести інакше і набрав номер Ірени. Вона відізвалася заспаним голосом і була дуже здивована з мого дзвінка.

— Що трапилося?

— Ти сама?

— Сама-а.

— Справді сама?

— А що таке? Чому ти так випитуєш?

— По телефону не скажу.

— Можеш приїхати, якщо це так пильно.

— Добре. Їду.

7

Я натиснув ґудзик дзвінка, за дверима пролунало гарчання. Ірена відчинила двері і наказала псові лежати. Була вбрана в білосніжну піжаму, оторочену білим пінявим хутром.

— Ти мене перелякав своїм дзвінком, — вона пригорнулася до мене і обвила шию руками. Ми поцілувалися і рушили, обнявшись, до вітальні.

— Дай щось випити, — сказав я, вмощуючись на канапі.

Вона принесла віскі і сіла поруч. Я розлив по келишках, ми випили.

— Ну? — вона поклала руку мені на коліно. — Кажи щось.

— Сьогодні в мене насичений день. Спочатку я мав зустріч із твоїм батьком, який мене попросив знайти п’ятого акціонера. А коли я повернувся додому, мене викрали якісь темні типи. Згодом з’ясувалося, що вони якраз і працюють на того п’ятого.

— Хто ж він?

— Не назвався. Але твій батько думає, що то Людвіґ Кромбах. Знаєш його?

Вона спохмурніла і забрала руку з мого коліна.

— Знаю.

— Це його люди вбили Томашевича, Кварцяного з його матір’ю, вашого садівника і Емілію.

— Що? Емілію вбито? — скрикнула вона.

— Так. Вони її викрали, коли йшла на здибанку з твоїм батьком.

— А де вона була перед тим?

— Я її завіз до себе і наказав ніде не рипатися. Твій батько сказав, що вона йому зателефонувала і хотіла зустрітися. Він призначив їй здибанку в «Де ля Пе». То правда, що вона ваша далека родичка?

Вона усміхнулася.

— Настільки далека, що мій батько міг собі з нею кохатися.

—  І так заввиграшки віддав Томашевичу?

— Та в нього з цим ніколи проблем не було. Ясь не знав нічого про неї. Ми разом з батьком їх звели на одному прийнятті.

— Дуже цікаво. А ще було цікавіше, коли Кромбах вмикнув мені запис наших палких любощів.

— Що? — отетеріла вона.

— А те, що твій водій їх записав і передав Кромбаху. Отже, він не тільки на тебе працює.

— О господи! Треба негайно його позбутися. Негідник! — Вона зірвалася на ноги і нервово закрокувала по кімнаті. Раптом зупинилася. — Стривай... але як він міг це зробити? Його тоді не було, він поїхав буквально перед тим, як прийшов ти. А вернувся знову вже надвечір, привіз харчі, і за кілька хвилин вже його не було.

— Він міг його вмикнути, а потім забрати запис і передати замовникові.

— На дідька йому це здалося?

— Може, так, для забави.

— Завтра його звільню.

Після того я в деталях розповів свою розмову з Кромбахом.

— О господи! — вона приклала долоні до вуст. — От як воно відбувалося! Бідний Янусь!

Здається, вона вперше назвала покійного так, як називала його Емілія.

— Дивує знаєш що? — промовив я. — Чому він не сказав, де записник і ті папери. Як людина могла витримувати такі муки?

— Не знаю... не знаю... — вона трясла головою, витираючи сльози.

— Може, він не знав, де вони? Хтось їх викрав?

Вона підвела голову.

— Хто викрав? Хто про них міг знати?

— Може, та таємнича жінка, яка була присутня на тортурах і спокійно пила шампан, закусуючи цукерками і помаранчами?

Ірена заплющила очі і пірнула в себе. Потім промовила:

— Як мало я про нього знала... Де він вишпортав таку потвору? Щоб спокійно спостерігати за муками живої людини?

— Це могла бути Емілія або Аґнєшка?

— Емілія? Перестань... Вона колись пальчика порізала, то ледь не зомліла. За Аґнєшку не скажу, я її близько не знала.

Задзвонив телефон, Ірена взяла слухавку.

— Слухаю... то ти, тату? Погано чути... Він у мене... Даю...

Я взяв слухавку.

— Халепа, — задихано говорив Леон. — Тих двох — альбіноса і глиста — ми застрелили, але Кромбах втік.

— А доктор?

— Який доктор?

— Ще був доктор з ними.

— Не знаю. Ми не зустріли. Емілії теж не знайшли. На віллі було все чисто прибрано. Жодного сліду. До речі, тут твій друг комісар. Даю йому слухавку.

— Ну, скажу тобі, ти правильно зробив, що мені зателефонував, — пробурчав Обух, — але ми все одно запізнилися. Тепер ти в небезпеці. Ти це усвідомлюєш?

— Так. А «паккард» в гаражі?

— Ні, нема. Тільки пробиті колеса знайшли. Але вони, мабуть, мали запасні. Досить швидко впоралися. Я так думаю, що тобі краще там заночувати. Ніде серед ночі не рипайся.

— Але вони можуть навідатися сюди.

Далі пролунав окрик Леона: «Скоро! Скоро! До авта!», в телефоні клацнуло і розмова урвалася. Що то мало означати? Вони щось побачили? Кромбах неодмінно захоче помститися. Перше, що зроблять, навідаються до мене додому. Але, не заставши там, можуть гайнути сюди.

— Твій водій має ключі від будинку? — запитав я Ірену.

— Звісно. А що таке?

— Та нічого. Якщо він з ними заодно, то дав їм ключа. Але чи є ключі, чи нема, для них і так жодні двері не перепона. Нам треба кудись сховатися. Я думаю, що вони вже в дорозі сюди.

— Що ти таке кажеш? — стривожилася вона.

— Вони шукають мене, бо знають, що то твій батько на них напав. Тому ти теж в небезпеці. Збирайся.

Ірена все ще мені не вірила і ґуздралася, хапаючи то одну лашку, то другу, мовби збиралася на прийняття, тож я мусив її підганяти. Хутенько погасив світло і поглянув у вікно. Всюди було темно, але тривога наростала. Тиша видавалася доволі підозрілою. За деревами з боку дороги заблимали фари. Раптом загарчав пес. Він досі лежав у передпокої спокійно, а то зірвався на ноги і пішов до дверей.

— Чи є тут чорний вхід? — запитав я в Ірени.

— Є. А що?

— Мусимо якось тікати. Гадаю, вони вже тут.

Вона хотіла щось сказати, але не встигла, бо в замку крутнувся ключ, двері розчахнулися, собака кинувся навперейми, але першим увійшов доктор з лікарською валізочкою, він спритно пшикнув чимось в собачу морду. Пес заскавулів і ліг. За доктором вигулькнули Кромбах і Геба з рукою на перев’язі. Отже, Гебу лише поранили. Тим часом доктор, вхопивши пса за загривок, зробив йому заштрик. Перестрашена Ірена кинулася до мене і притулилася, інстинктивно шукаючи захисту, але захистити я її не міг.

— Ге-ге, — посміхався Кромбах, — пташечки в гніздечку. Це дуже добре, що я вас маю вкупі. Ти, гівнюху, добряче пригостив мою потилицю. Ще й досі болить. Така твоя вдячність за мою щирість? І ще її татуська на мене натравив? І поліцію? Ти що собі гадаєш? Я не дам ради з ними? З правного боку до мене не підкопаєшся. Чого застигли, як заморожені? Ану, Геба, віддяч за мою потилицю.

Глист, підсміховуючись, витягнув з кобури мавзер, підійшов до мене своїм танцюючим кроком і врізав з розмаху руків’ям поза вуха. Єдине, що я міг тут зробити, — спробувати вгадати рух його руки і підставити шию, а не потилицю. Звісно, від болю я засичав і звалився на килим, як мішок, але не втратив свідомості, лише прикинувся непритомним. Тим часом Кромбах сів у фотель, який під ним жалібно заскрипів, налив собі віскі, випив і передав пляшку доктору.

— Випийте і ви, хлопці. Нам треба зняти стрес... — Якусь хвилю він мовчав, а відтак звернувся до Ірени. — Ну, ти вже знаєш, що мене цікавить? Папка з документами.

— З якими документами? — пробелькотіла перестрашено Ірена.

— Не грай, кицю, вар’ята, бо я не твій тато. Папка з документами, якими твій чоловік шантажував військовий штаб.

— Я не знаю, про що ви. Це його шантажували. Йому присилали погрози. Але щоб він?

— Детектив, якого ти найняла, знайшов у вас в повітці покраяні газети. Там були вирізані слова і букви. Він наклеював їх і розсилав акціонерам, в тому числі й мені. Ти цього не знаєш?

— Ви забуваєте, що ми з ним не жили. Все, що я хотіла — якнайскоріше його позбутися.

— Не тільки. Ще відібрати віллу.

— А що тут поганого?

— Нє, нічого. Але, знаєш, часом я люблю собі такво складати докупи два і два, три і три, штири і штири... цікаві комбінації виходять. Мене цікавить, чому твій Янек ні до чого не признався, хоча мої хлопці робили над ним такі досліди, що бігме ведмідь уже б визнав, що він насправді папуга. А він чомусь не міг нічого нам повідомити навіть під страхом неминучої смерті. І уяви собі — ми його не вбивали! Він помер. Завал серця.

Я лежав обличчям до Ірени і бачив, як тремтіли її пальці. Так виглядає, то була не вона, хто був присутній при загибелі Томашевича. Я думав, що маю робити — ще лежати і вдавати непритомного, чи вже варто проявити ознаки життя. Вибрав перше. Я й так не дам їм ради, але зате послухаю. Може, щось цікаве й почую.

— Ірено, Ірено... — гугнявив старий. — Ти ж хитра бестія. Ти весь час була в тіні. А насправді ти ж одна з нас. Хіба ти не зацікавлена в смерті акціонерів?

— Я? — вона закліпала своїми довгими віями. — Хіба ж я акціонер?

— Не корч із себе невинну ціпку. Авжеж, ти не є акціонером. Але коли ми вносили кошти, Томашевич вніс і від тебе поважну суму і наполіг, щоб ти отримала рівноцінні права. Так, ти не акціонер, але записана «головою наглядової ради», яка має права акціонерів. Тобто — по смерті решти акціонерів все майно і активи переходять тобі.

— Вперше чую! — В її голосі було щире обурення і гнів. — Я ніколи не втручалася в справи Янека. Я не знаю, що він там з вами укладав. Так, я дала йому доволі значні кошти, як своє віно. Яким чином він його використав, я ніколи не цікавилася.

— Ну, то доповідаю: ми з тобою останні могікани вимерлого племені акціонерів Товариства шинкарів. По нас — пустеля і морок. Але так по правді: чи ти ніколи не замислювалася, в чому полягає сенс цієї боротьби за виживання? Невже тих кілька кам’яниць і кнайп? І ще якісь земельні ділянки в задуп’ї? Чи це вартує стількох смертей?

— Це ви мене питаєте?

— Авжеж, кого ж мені ще питати, коли Янек здувся?

— Я вам можу відповісти: я не знаю, в чому тут справа. Янек зі мною не ділився. А між іншим, листи, які отримував Янек, складалися теж з наклеєних букв і слів. Але я жодним чином не підозрювала Янека. Які ви можете мати до мене претензії?

— Ну, може, до тебе нє. Але ти мусила б здогадуватися, що за всім цим стоїть щось далеко більше. І це папка з документами, які твій чоловік поцупив зі штабу. Де вони?

— О господи! Я нічого про них ніколи не чула.

— Ти розумієш, що не існує людини, яка б могла терпіти пекельний біль, завданий моїм доктором, і не признатися в усьому? Навіть в тому, що вона літає на мітлі на Лису гору? Ти це розумієш?

Ірена злякано кивнула.

— Розумію.

— А я не розумію, яким чином міг Томашевич витримувати такий біль і не признатися, де та срана папка?! — гримнув Кромбах і зо хвилю мовчав, поки настрашена Ірена втрачала рештки влади над собою. — А ще мене дивує... і то дуже дивує, що він не віддав нам навіть того задрипаного записника! Який насправді пса вартий, але мені хотілося побачити, коли відбувалися виплати. А він знову клявся, що не знає, де він. Що десь той записник раптом пропав... Він навіть заперечив, що зробив ті копії, які я знайшов у стелажі за книжками. Він казав, що він туди їх не клав. Хто ж то міг зробити? Може, ти, може, Емілія... Може, дідько лисий.

Він зітхнув і помовчав, мабуть, втупившись в Ірену, бо я бачив, як вона шаріється під його поглядом.

— Я не маю відповідей на ці питання, — прошепотіла вона. — Я теж шукала того записника і не знайшла. А про документи вперше чую.

— Але це ще не все, бо є ще порахунки мої і твого татуська. Він давно намагається перехопити мої справи. Хіба ти й цього не знала? Досі це не переходило певної межі. Але сьогодні ввечері він атакував мене.

— А ви дивуєтеся чому? — раптом опірилася Ірена.

— Звісно, що дивуюся.

— Ви вбили його садівника і Емілію. Цього не досить?

— О господи! Через цих хробів іти на мене війною?

— Тоді поясню доступніше. Той хлопчина — його син. Правда, нешлюбний. Але син. І він ним опікувався, по-своєму любив. А Емілія — наша, хоч і далека, родичка, якою він теж опікувався.

— О! Не знав! Що ж — якби мені це хтось так доступно пояснив, як оце ти, я б повівся інакше. Але що ж робити — непоправне вже сталося. Тепер мені не залишається нічого іншого, як взяти тебе і цього жевжика в заручники і вимагати від твого татуська тих документів. Мене не цікавить, де він їх знайде. Але мусить. Бо не думаю, що це єдине Томашевичеве кубло. Десь у нього ще є помешкання, де він може ховати найцінніше. І ти не можеш цього не знати.

— Я про нього знала колись усе. Але це було два роки тому. За ці два роки він міг хоч десять помешкань собі організувати. Десь же ж він зустрічався з коханками.

— Ну, так... так... тут тобі в логіці не відмовиш. А все ж у мене виходу нема. За мною вже полює поліція. Хоча трупа Емілії ніхто не знайшов і не знайде. А отже, вбивство відбулося винятково в уяві твого любаска. Ану — копни його. Ще не очуняв?

Я відчув, як перед Ірениного пантофля торкнувся мого плеча.

— Сміливіше! — під’юдив її, сміючись, Кромбах. — То ж не м’яч, а хлоп. Інакше я попрошу доктора оживити його.

Цього разу поштовх був чутливіший, але я й далі вдавав напімертвого.

— Геба, ти щось надто поважно приклався. Докторку, маєш там якогось заштрика, щоб його опам’ятати?

— Звісно, що маю, — зрадів доктор. — То ви ще хочете з ним поспілкуватися?

— Звичайно. — Тут я вже захвилювався і ворухнувся. — О, диви, докторку, він уже від самого твого голосу ожив! — зрадів Кромбах. — Ти твориш чудеса.

Я підвівся, але не встав. Все ж таки мусив дограти свою ролю. Я сидів на підлозі і потирав потилицю.

— Ге-ге! — тішився Кромбах. — А що? Тепер знаєш, як то болить? Телефонуй, Ірено, татуськові. Не кліпай мені тут. На мене твої чари діють, як на мертвого припарка.

Ірена підійшла до телефону.

— Що я повинна йому сказати?

— Скажи, що, коли не передасть мені папку з документами, мій доктор займеться вашими зубчиками. А може, ще чимось.

— Шефе, — раптом втрутився Геба, — я можу її розговорити, якщо треба. Я б радо її відперчив.

— Цить, смердюху, — відмахнувся від нього Кромбах.

Доктор вискалив зуби. Ірена набрала комутатор.

— Прошу з’єднати мене з номером 207-59.

Настала пауза. Всі насторожено завмерли. Окрім Кромбаха — він підійшов ближче до Ірени і наставив вухо.

— Що? Ніхто не бере слухавку? Спробуй ще раз... — почулося клацання. — О, є...

— Гальо! То Ірена. То ти, Юзику? Де тато?.. Ще не вернувся? Так пізно?.. Скажи, як вернеться, щоб негайно телефонував мені... Ні, нічого не сталось. Тобто... так... сталось... Не по телефону...

Кромбах відібрав у неї слухавку:

— Ну та чому ж не по телефону? Передай, Юзю, Леону, що Ірена в руках у Кромбаха. І якщо він не привезе папку з документами... Ти не питай якими. Він знає. Отже, якщо за годину не привезе, то Ірена буде втрачати зубчики по одному кожен квадранс! Зрозумів? Кіко в нас квадрансів в годині?.. Правильно, розумний хлопчик, штири. Отже, штири зубчики щогодини. На цьому шлюс. — Він поклав слухавку і поглянув на зблідле обличчя Ірени. — Що? Думаєш, жартую? Але в тебе буде гарна компанія. Цей-о фіцик, — кивнув на мене. — Йому першому будемо зубчики рвати. Розкладай, докторку, свої причандали.

Доктор з неприхованим ентузіазмом кинувся розкладати зуболікарські інструменти на столику. Все робив правою рукою, ліва й далі ховалася в кишені. Це викликало в мене не до кінця окреслену тривогу. Час від часу він зиркав то на мене, то на Ірену, крутив перед нашими очима то скальпелем, то щипцями, то довгими тонкими голками і задоволено усміхався в передчутті забави.

— Е-е, — озвався я, — чи не можна мені теж чогось випити?.. Для дезінфекції, — спробував я пожартувати.

— Що? Для дезінфекції? — Кромбах залився гомеричним реготом, стрясаючись усім тілом. — Для... для... курди... дезин... га-га-га... фекції... ой, не можу. Га-га-га-га! Ану, Ірено, витягни плящину. Ото насмішив! Бо дезінфекція — то справа поважна.

Він ще продовжував реготати, коли Ірена ставила віскі на столик, де вже красувалися усілякі жахливі залізяки. Я подумав, що в тверезому стані не зможу проявити мужність і не запанікувати. Ірена, мабуть, була тієї самої думки, бо й собі випила.

Час поволі минав, доктор з нетерпінням зиркав на годинника і задумливо випускав дим з ніздрів.

— Шефе, — знову озвався Геба, — шкода псувати таку красу. А я би на ній трохи погейкав, га?

— Заткай пельку, смердюху, — гримнув Кромбах, — і не пашталакай без дозволу. Підеш си до Кривої Маньки і гецкай скелько влізе. — Потім зиркнув на годинник. — Зосталося десять хвилин.

— Це безглуздо, — озвалася Ірена. — Я не знаю, що то за папка й де вона. Чим я вам можу помогти? Якби знала, то віддала б.

— Хтось мусить знати. Якщо не ти, то твій татусько.

Тут я не витримав:

— Вони знайшли папку в його помешканні на Легіонів. — Ірена люто зиркнула на мене. — Там було кілька документів з тої папки, якою Томашевич шантажував військових. Але — самі копії. Оригіналів не було.

— О! — потер руки Кромбах. — Видиш, докторку, як файно? Потроху щось прояснюється. Вже є папка з копіями. А скоро з’являться і оригінали. Як кажеш?

— Обов’язково з’являться, шефе, — вискалив зуби доктор.

— Не було там оригіналів, — промовила Ірена. — Там були матеріали, якими він шантажував акціонерів. І кілька копій. Ми все з татом обшукали. Зрештою, можете самі переконатися — я можу вас самих туди відвести.

— Нє-нє, такі штуки не зі мною, — похитав головою Кромбах. — Якби вони там могли бути, ти б мене туди не запрошувала. Але десь таки вони мусять бути. Бо хтось їх переховав. Якщо не твій чоловік, а я йому більше схильний вірити, то хіба ти, або твій батько.

— Погляньте на стелажі, — сказала Ірена. — То все, що ми знайшли.

Кромбах аж підскочив з несподіванки, підійшов до стелажа і взяв папку. Я поглянув з подивом на Ірену. Вона мені про папку нічого не сказала, хоча я знав про неї від її батька. Кромбах гортав папери, але без особливого ентузіазму. Видно, що знимки, якими шантажовано було акціонерів, його мало цікавили. Більше його увагу прикувало кілька скопійованих сторінок. Він їх пробіг очима, склав папку і кинув на стелаж.

— Гівна варта. То ті самі копії, які я вже знайшов.

— Але то все, що маю я, — сказала Ірена.

Кромбах знервовано покрутив головою і знову зиркнув на годинник.

— Ну, пора. Зачинай, докторку.

Я перехилив келих, але не ковтнув. Доктор взяв у праву руку кліщики і клацнув ними кілька разів, а на його писку розлізлася посмішка. Він підійшов до мене і вийняв лівицю з кишені — замість чотирьох пальців я побачив залізні протези, вони то стискалися зі скрипом, то розтискалися, мастило, яким були щедро змащені, виблискувало в світлі жарівок. Хррруп, хррруп, хррруп... ось яке хрупання я чув раніше... Йому завдавало неабиякого задоволення стежити за нашими з Іреною перестрашеними очима.

— Ну? — сказав Кромбах. — То як? Будемо сповідатися?

Ірена захлипала, на її обличчі відбився вираз невимовного відчаю, вона почала жадібно заковтувати повітря і хлипати:

— Я... я... О боже...

Доктор звелів мені відкрити рота і підніс до вуст кліщики. Хррруп, хррруп... Ірена закричала:

— Ні-і-і! Я скажу!.. — але не казала, а й далі хлипала і душилася слізьми, белькочучи щось невиразне.

— Ну, відкривай пельку! — гримнув доктор.

Хррруп, хррруп, хррруп....

І я відкрив, але тільки для того, щоб випорснути йому в очі весь великий ковток віскі. Він засичав, випустив з руки кліщики і кинувся шукати воду. Кромбах висмикнув револьвер і вилаявся.

— Кажи! — гаркнув до Ірени.

8

В цей момент одна з шиб розлетілася на друзки, двері рвучко розчахнулися і пролунали постріли. Кромбах, вибулькуючи з горла кров, звалився на підлогу, Геба встиг висмикнути мавзер, але не скористатися ним, бо за мить уже бився в конвульсіях, а доктор зачинився в лазничці.

До вітальні ввалилися Іренин батько з кількома озброєними хлопцями і Обух.

— На диво вчасно! — здивувався я. — Бо я вже прощався зі своїми зубами.

— І даремно, — відповів Обух, — ми стежили знадвору і лише чекали слушного моменту.

З двору пролунали постріли.

— Що там таке? — запитав я.

— То, певно, пан доктор намагався втекти через вікно у лазничці, — відповів Леон. — Але в нас усюди варта. Хлопці, — звернувся він до своїх, — приберіть тут і зачекайте нас в альтанці. Візьміть си в креденсі плящинку за гарну роботу.

Відтак він сів у крісло, де перед тим сидів Кромбах, і задоволено схрестив руки на животі. Його хлопці винесли трупи, скрутили закривавлений килим і вийшли з ним. Ірена кинулася до батька з обіймами.

— Дякую, татку, я вже прощалася з життям.

— Ну, що ж, справа завершена, — промовив Леон. — Хоча папки з оригіналами документів, які переховував Томашевич, ми так і не маємо.

— Навіщо вона вам? — запитав Обух.

— Ні на біса не потрібна. Я б її повернув кур’єрові.

— Якщо так, то пані Ірена нам повинна допомогти, — Обух усміхнувся до Ірени.

— Я? — здивувалася вона. — Яким чином? Я зеленої уяви не маю про ту папку.

— Кромбах теж вимагав, — втрутився я. — Вона нічого не знає.

— Це похвально, Марку, що ти виступив у ролі непроханого адвоката пані Ірени, але мені доведеться вам дещо розповісти, — сказав сухо Обух.

Я знову помітив, як в Ірени тремтять пальці. Обух взяв чисту чарку в креденсі, сів у крісло, налив собі віскі і надпив. Ми всі стежили за його рухами, нічого не розуміючи, як не розуміючи і самої довгої-предовгої паузи. Врешті Леон не витримав:

— Ну? Слухаємо.

Обух сягнув за пазуху і вийняв кілька складених клаптів газети, в яких виднілися вирізані слова і букви, та простягнув їх Леонові.

— Нащо то ви мені даєте? — здивувався той.

— Придивіться уважніше до тих витинанок. Я їх забрав у Кромбаха зі столу.

То були ті самі газети, які Кромбах мені демонстрував. Леон розправив папірці, подивився з одного боку, з другого, але похитав головою.

— Не розумію, що ви від мене чекаєте.

Ірена нервово засовалася на місці.

— Чи не бачите, що оті витяті порожні місця нерівні, а заокруглені? — запитав Обух. — А ось лист, якого отримав Кромбах, тут все вирізано рівненько.

— Ну... — кивнув Леон. — Бачу. То й що?

— Та тільки те, що витинали ці слова і букви різні люди. Ці газетні шпальти тяли не звичайними ножицями, а дамськими. А дамські ножички, як відомо, заокруглені.

Ірена розсміялася:

— А я ж бо думаю: до чого ви ведете? Дамські ножички — це ж треба яке відкриття! А я навіть не уявляю, як можна звичайними ножицями букви вирізати.

— Зате я уявляю. Бо ж то великі букви з заголовків, а не з тексту. Їх можна вирізати і звичайними ножицями. І в листі до Кромбаха — увага! — все вирізано звичайними ножицями. Та це ще не все. Може скластися враження, що це саме ті газети, з яких зроблено витинанки для шантажування акціонерів. Але насправді все це доволі свіжі газети. Хоч тут і не видно дат, але зі змісту новин видно, що всі ці газети вийшли тиждень тому. Хтось, зробивши витинанки дамськими ножичками, хотів переконати когось в тому, що саме ці газети послужили для анонімок. Хто б то міг бути?

— Далі не розумію, — хитав головою Леон.

Моя підхмелена голова теж не могла второпати, куди хилить Обух.

— Пояснюю. Якщо це самі ті газети, то витяті місця повинні збігатися з вклеєними словами і буквами в листах. Так?

— Так, — полегшено зітхнув Леон.

— Але у випадку з листом до Кромбаха не збігаються.

Зависла пауза. Всі старанно перетравлювали цю новину і її значення. В моїй голові потроху почало світати.

— Але ж інших листів ви не бачили, — відповів Леон.

— Ці клапті газет не мають жодного стосунку до будь-яких анонімок, — продовжив Обух.

— Чому ви так певні?

— Бо ми ж знаємо, що листи були практично ідентичні. Всі акціонери отримували ті самі листи з погрозами. В тому числі й Томашевич. Але слова, які з цих газет витяли, не стосуються шантажу.

— Цікаво, — не здавався Леон, — слів нема, але ви певні, що вони не стосуються шантажу?

— Саме так. Шантажист зробив помилку. Він придбав кілька однакових газет, порізав їх на окремі шпальти, зробив хаотичні витинанки і вирішив, що все це справить на когось відповідне враження. В нашому випадку — на Кромбаха. Але завдяки тому, що деякі сторінки дублюються, можна довідатися, які саме слова були вирізані. Скажімо, такі: «Скандинавія», «університет», «злива», «вітер», «трамвай», «Ефіопія»... Який це може мати стосунок до шантажу? Тепер далі. Ці витинанки приніс Кромбахові детектив Кварцяний. Звідки він їх взяв? Начебто в повітці. А хто з Кварцяним контактував? — тут він поглянув на Ірену.

— Чого ви на мене дивитися? — здивувалася вона. — Він стежив за Янеком.

— Так, стежив, але не за віллою. У нього було інше завдання. Інтимне стеження він завершив ще два місяці тому. Йому не було чого ошиватися біля вілли, а надто зазирати до повітки. Це ви йому дали газети.

— Я? Що за маячня?

— Ви йому дали ці газети, щоб показав їх Кромбахові. І ви знали, що Кромбах так просто з цим не змириться. Отримавши напередодні анонімку, він завдяки вам довідався, хто цей таємничий шантажист. А відтак ви вже могли не сумніватися, що захоче відімстити. Так і сталося. Ви руками Кромбаха прибрали ненависного чоловіка. Ви знали, що ваш чоловік шантажує акціонерів, ви також здогадалися, що анонімки з погрозами він сам собі посилав. І коли з акціонерів зосталися лише двоє — ваш чоловік і Кромбах, ви вирішили скористатися з ситуації і нацькувати Кромбаха на Тимошевича.

— Егей! — озвався Леон. — Не забувайте — це моя донька! Я не дозволю її оббріхувати. Вона нічого не знала про п’ятого акціонера.

— Звісно, що не знала, — сказала Ірена. — І мені здається, що гості в нас засиділися.

— А ось анонімний рахунок, на який надходили кошти... — Обух поклав перед Леоном банківські папери. — Тут вказано, коли й скільки прийшло грошей. Всюди сума однакова. І дати припадають на перший понеділок кожного місяця.

— У цьому є рація, — озвався я. — Бо ж зустрічі з кур’єром припадали на перший понеділок кожного місяця.

— Який стосунок я маю до цього рахунку? — обурювалася Ірена.

— Та такий, що тепер він ваш. Ви одним махом вбили двох зайців і заволоділи всім майном акціонерів. Але найбільша родзинка, яку ви здобули, — це «шиба»...

— Яка, в дідька, шиба? — буркнув Леон.

— Або ще «вікно»... — Обух зробив паузу, насолоджуючись тим, як на його слова реагують батько і донька. — Можете називати як завгодно. Невже ви не знаєте, що саме в нас прийнято називати «шибами», або «вікнами»?

— Ні, не знаю, — буркнув Леон, набурмосившись.

— Здається, я знаю, — втрутився я. — Це свердловина, з якої помпують нафту.

— Так, — кивнув Обух. — Але ще не помпують, бо про те, що там знайдено нафту, акціонери не здогадувалися. Знала про це лише пані Ірена завдяки панові Леону. — Леон незадоволено щось буркнув. — Це був їхній маленький сімейний секрет. Це «вікно» міститься на передмісті Дрогобича. І воно, як з’ясувалося, найцінніше майно акціонерів.

Ірена заклала ногу на ногу і підсміховувалася.

— Звісно, що у вас жодних доказів нема? — запитав, раптом збадьорившись, Леон. — Взяти ці банківські папери... Який з них доказ? Рахунок відкрито не на ім’я, а на гасло. Все решта теж вилами по воді писане.

— Так, я визнаю, що цих доказів недостатньо, щоб арештувати пані Ірену за організацію вбивства свого чоловіка. І я не збираюся цього робити. Ба навіть за те, що вона привела сюди вбивць.

— Та ви здуріли! — фиркнула Ірена. — Хто привів? Я? Оцих потвор?

— Думаю, що це ви заманили свого чоловіка сюди пропозицією мирової угоди і спокійно ласували своїми улюбленими цукерками, милуючись його тортурами. І хоча я просив пана Леона бодай когось із них залишити живим, але він надто квапився.

— О Ісусе! — Ірена скрушно похитала головою. Натомість Леон скипів:

— Егей! Не видавайте свої домисли за факти! В цих умовах ми не могли діяти інакше. Я мусив рятувати свою доньку. Ірена не мала жодних контактів з Кромбахом. Інакше я б про це довідався. Кромбах хотів зі мною помиритися, але я не мав бажання тиснути руку пройдисвітові.

— Я не стверджую. Я роздумую, — відповів Обух. — Бачите, я не викликав нікого з поліції. Ті, що могли б свідчити проти пані Ірени, уже мертві. Наприклад, Кварцяний не розповість, як пані Ірена вручила йому аванс, який він потім передав Дизьові чи Гебі з умовою, що Томашевич мусить загинути. Бо в намірах Кромбаха вона впевнена не була. Ану ж вони собі порозуміються, і Томашевич викрутиться. Тож вирішила перестрахуватися. Тому-то, коли в Томашевича стався серцевий напад, хтось із них вистрілив йому в рот, аби гонорар не пропав. Решту грошей вони отримали від Кварцяного в нього вдома. А ще пані Ірена зробила копії документів і поклала в стелажі так, аби Кромбах їх легко знайшов і довідався про те, чим насправді займався її чоловік.

— Боже, ваші фантазії не мають міри, — відмахнулася Ірена.

— А ви не бійтеся, — сказав Обух. — Вам нічого не загрожує. Все, чого я добиваюся, — та горезвісна папка, через яку загинуло кілька людей. А можливо, буде ще поламано чимало доль. Хтось, може, й самогубством закінчить.

— Я не менше за вас хочу добути ці документи і віддати їх кур’єрові, — сказав Леон.

— Навіщо? — стенув плечима Обух. — Щоб кур’єр завіз їх до Варшави, а там розгорівся скандал? Ні, їх треба знищити. Ці люди, які потрапили в полон до москалів, мусили під страхом смерті дати свідчення, за які їм тепер безперечно соромно. Але чи кожен з нас був би аж таким героєм, щоб вистояти перед страхом смерті?

— Нехай буде по-вашому, — погодився Леон. — У нас однаково їх нема.

— Гадаю, ви помиляєтеся. Вони в пані Ірени.

— Знову ваші фантазії! — кинула Ірена. — Коли вже закінчите снувати ці інтриги?

— Відразу, як отримаю папку, — стояв твердо на своєму Обух. — Ну? Я чекаю.

— В мене папки нема, — сказала Ірена і відвела погляд убік.

— Тоді я викликаю поліцію. Ви будете затримані за підозрою в плануванні вбивства свого чоловіка. І поки триватиме слідство, сидітимете за ґратами в компанії повій і злодюжок. І щоб ви знали, у нас є свідок — ваш водій. Я ще вчора мило з ним поспілкувався. Він бачив, як ви витинали газети і як вручали їх детективу.

Ірена розсміялася:

— Боже, які дешеві трюки!

— О, я здогадуюся, чому ви засміялися, — пожвавився Обух. — Бо він ледве чи міг підгледіти, як вирізаєте букви, а на зустрічі з детективом присутній не був. Ви там були самі. Але він за вами стежив. Він же ж на Кромбаха теж працював. І це ще не все. Є в нього й інші цікаві свідчення. Завтра зранку він буде в мене. Якщо думаєте виловити його за ніч, то даремні сподівання — він ховатиметься не в себе вдома, а за відомою лише мені адресою, звідки його зранку забере поліційне авто.

Ірена перестала сміятися. Леон спохмурнів.

— Ви недавно казали, що не збираєтеся звинувачувати мою доньку.

— Так і є. Щойно отримаю папку, ви мене більше не побачите.

— Чому ви вирішили, що папка в Ірени?

— А більше ніде вона не може бути. Кромбахові люди допитували Томашевича з такою пристрастю, що неможливо повірити, щоб людина не вказала, де сховані документи і записник. А він таки не признався. Чи просто не мав у чому признаватися? Бо і записник, і документи знайшла пані Ірена й переховала. Записник, як відомо, було знайдено в ніжці стола. Цікава історія цього стола. Два з половиною роки тому його придбала сама пані Ірена на мебльовій фірмі «Будилович і К». Я не полінувався провідати їх і порозмовляти зі столяром, який виготовив цей стіл. Замовляючи, пані Ірена особливо наголосила на тому, щоб було влаштовано в столі два тайники. Один в ніжці, а другий під стільницею. Це було ще тоді, коли пані Ірена не подавала на розлучення. Але цю маленьку хитрість все ж від чоловіка приховала.

Я зиркнув на Ірену, вона сиділа червона, закусивши губи. Вона брехала, коли казала, що й сама шукала записник, і для неї стало несподіванкою, що комусь вдалося його знайти.

— Ірено! — звернувся до неї Леон. — Це правда? Ти це приховувала навіть від власного батька?

— Гадаю, пані Ірена зараз нам продемонструє цей таємничий механізм, який розсовує стільницю, — сказав Обух.

Ірена зірвалася з місця, якусь хвилю вагалася, потім пішла до кабінету. Ми всі з цікавістю подалися за нею. Підійшовши до столу, вона запхала руку під стільницю, щось бринькнуло, і стільниця почала розсовуватися, утворюючи посередині заглибину. Там лежала чорна папка.

— Можете забирати, — буркнула Ірена. — Я й так не збиралася нею скористатися.

— Чому ж, — стенув плечима Обух, — ви прекрасно нею скористалися. Томашевич переховував папку і записник тут, на віллі. А саме — в підвалі під підлогою. Жодного таємного помешкання в нього не було. Це лише чутки, які пані Ірена майстерно розпускала. Якби ви папку не переховали, Томашевич віддав би її Кромбаху, і з ним не трапився б серцевий напад. Правда, життя йому це, мабуть, не врятувало б, оскільки ви підкупили убивць. А сам Кромбах, ретельно спланувавши свою помсту і нацькувавши репортера на Томашевича, пізніше признавався вашому водію, що нізащо б його не вбив, доки не отримав би папку.

Леон взяв з рук Ірени папку, розгорнув, погортав і вручив Обуху.

— Даю вам за однією умовою: все, що тут було сказано, залишиться між нами. Ви мене знаєте... — Тут він глипнув і на мене. — Я вмію відімстити. Жодна поліція вас не порятує, якщо не дотримаєте обіцянки.

— Добре, — погодився Обух. — За Марка я ручаюся. Ходімо.

— Заберімо ще й ту папку, — сказав я, киваючи на стелаж. — Там те, чим Томашевич шантажував акціонерів, і кілька копій документів зі штабу.

— Забирайте, забирайте, — махнув рукою Леон. — Не треба нам того сміття.

— Та вже ж, — усміхнувся Обух, складаючи докупи обидві папки. — Тепер у вас такі маєтки, що можна не думати про старість.

Леон підступив ближче до нього і тихо промовив:

— Гадаю, ви будете достатньо дискретними, щоб і про «шибу» не розповсюджуватися?

— Можете не хвилюватися, — запевнив його Обух.

Коли ми пішли до виходу, собака нарешті очуняв і підвів голову, уважно обстежуючи всіх присутніх, а Ірена стиснула мене за руку:

— Я тебе буду чекати, — шепнула.

Я подарував їй свою чарівну усмішку і відповів:

— А тебе буде чекати кур’єр.

Вона зблиснула розлюченими очима і вгородила мені в долоню гострі пазурчики.

Надворі світало, коли ми з Обухом покинули це гадюче кубло. Вже прокинулися птахи, десь гуділо авто. Люди Леона сиділи в альтанці. При нашій появі ожили й пильно стежили, куди ми йдемо. Збоку лежало двоє трупів, накритих недбало рядном. Доктор лежав під стіною, там, де його дістали кулі. Рука з залізною клешнею неприродно викрутилася.

Ми пройшли кільканадцять метрів у бік лісу і вибрали невелику галявину.

— Дай сірники, — сказав Обух, потім скрутив кілька аркушів і підпалив. Раз за разом він підкидав решту паперів, а вкінці й самі папки. Ми зачекали, поки все не перетвориться на попіл, і пішли до авта.

— Щось я носом чую, що ти блефував, — сказав я. — І щодо водія, і щодо Ірени.

— Звісно, що блефував. Нема в нас на них нічого. Старий не знав про те, що його донечка влаштувала вбивство свого чоловіка. Ми її водія затримали. Він у нас в клітці, там, де був ти. Однак не думаю, що довідаємося щось більше, аніж він нам сказав.

— І що ж він сказав?

— Він не знає, де була Ірена того дня, коли мордували її чоловіка. Він її того дня взагалі не бачив. Хоча це й якийсь особливий випадок, бо вона його викликала лише час до часу.

— І що далі?

— Та нічого. Випустимо завтра. Казино Кромбаха перейде до Леона. Ірена зачне помпувати «шибу». Гроші сипонуть з небес.

— А хто піде на зустріч з кур’єром?

Обух подивився на мене, як на пальму під снігом:

— А чого це тебе хвилює? То вже не наша справа.

— Хтось повинен сказати кур’єрові, що папка знищена і шантаж припинено.

— Та-ак? — Обух похитав здивовано головою. — Ну, в принципі... звісно... але це ж будемо не ми?

Я кивнув. Зустрічі з кур’єром погано завершувалися.

Авто котилося тихими заболоченими вуличками, на яких ще не було перехожих, але вже з’явилися з шуфлями і мітлами двірники.

На Легіонів Обух припаркував авто навпроти «Віденської».

— Зайдімо на каву, — запропонував.

Я не заперечував. Горня кави з коньяком — це якраз те, що я потребував після безсонної ночі. За кавою згадав обіцянку, яку дав Бодьовій мамі: треба буде піти на її могилу і назвати імена вбивць.

День п’ятий. Понеділок. 26 вересня 1938 року

Епілог

Шимон перед брамою змітав на купку листя.

— О, нарешті ви прийшли, — зрадів мені. — А вона вже чекає.

— Хто? — не второпав я, а в голові промчала строката низка всіх панночок мого бурхливого життя.

Хто мене міг чекати та ще в моєму помешканні? Невже Ярина? А може, Аґнєшка? Чи, чого доброго, Ірена? Шимон дав ключа? Чи то котрась із давніх? О, кому я лише ключів не давав, дехто так їх і не повернув, а я мусив виробляти нові. Та шимон лише загадково усміхнувся і по-батьківськи підморгнув.

Я вихором злетів нагору. Двері були не замкнені. Я увійшов до передпокою і відчув п’янкий запах парфумів. Вона лежала в спальні у ліжку, накрита картатою ковдрою. Пишне волосся збігало хвилями по подушці. Побачивши мене, усміхнулася і повільно відгорнула ковдру, демонструючи мені своє витончене тіло з повними персами і запаморочливими стегнами.

— Ходи до мене, — проворкотіла розманіжено, проводячи язиком по вустах. — Я тебе зігрію.

Потім зігнула ліву ногу в коліні, і я відчув, як втрачаю здоровий глузд і починаю скидати з себе одяг, а за мить ми вже сплітаємося в гарячих обіймах, хоча водночас нуртує в мені думка — це ж не вона, цього не може бути, вона мертва, мертва, мертва... це сон... п’янкий і божевільний... тільки сон...

Опісля вона пригорнулася до мене і зашепотіла:

— Мене змусили... змусили... я не хотіла... Я зателефонувала Леону, думала, що він мені поможе. Я зробила погано, що не послухала тебе. Коли я вийшла з дому, вони мене схопили, завезли до Кромбаха й стали випитувати про ще якесь помешкання Тимошевича. Я не знала, де воно. Вони повірили, бо мені не було сенсу щось приховувати. Кромбах сказав віддати їм ключа і послав їх за тобою. А мені сказав, що ніц до мене не має, що коли посилав за мною Гебу, то хотів лише, аби я передала Леонові якусь звістку від нього. Бо Леон навідріз не хоче з ним спілкуватися. Колись вони посварилися...

— А ті пруги на шиї?

— Кромбах звелів мені напустити ванну. Я розплакалася, бо подумала, що мене хочуть втопити. Він сказав, що на дідька я йому здалася. Йому лише треба тебе налякати. Коли під’їхало авто, я роздягнулася і лягла у ванну, а доктор чимось помастив мені шию і наказав лежати без руху. Я до кінця не вірила, що залишуся живою.

— А потім?

— Коли ви вийшли до другого покою, доктор звелів мені ушиватись. Я згребла вбрання, і він мене вивів у коридор. Там я вбралася. Хвильку ми чекали, коли ви покинете покій. А тоді він мене завів туди іншими дверима. Я сиділа ні мертва ні жива і слухала ваші муркотіння. Що ти там з нею витворяв, що вона так стогнала? Га? Я хочу теж...

Це останні слова, які мені запам’яталися, а потім її обличчя почало розчинятися на моїх очах, вона вся танула, як воскова свічка, вкривалася заволокою імли, бо я провалювався в глибокий хмільний сон, а насправді на саме дно океану — темне і тепле.

Прокинувся я ополудні. Запах кави і брязкіт начиння долинав з кухні. Я почав пригадувати шалену ніч і не менш шалений ранок. Хто там порається на кухні? Емілія... Емілія... вона жива... Навіщо вона мені? Думки перечіпалися одна за одну, тлумилися й куйовдилися. Який же я слабкий! Не в стані побороти інстинкти. У мене ж була Ярина зі сніданкового покою пана Мусяловича. Була... й не була... Навіщо мені Емілія? Але Ярина порядна дівчина. З такою панною можна тільки одружуватися, а не кохатися. Та хіба ж я дозрів до одруження? Яка дружина може змиритися з моїм стилем життя, нічними походеньками, встряванням в скандали і ризики для життя?

Емілія... чому б і ні? Вона й так не має де жити. Я почав одягатися.

— Ти вже прокинувся? — долинуло з кухні. — Я запарила каву і засмажила яєчню. Якщо хочеш, я піду на закупи, бо в тебе тут і миша з голоду б здохла. Навіть хліба свіжого нема. Але я знайшла черствий, трохи намочила і теж засмажила. Добре, хоч олія є. Ну, де ти там?

Засмажила черствий хліб... Ну-ну, з такою не пропадеш... Я вийшов до лазнички, помився, поголився, почистив зуби і з’явився свіжий і окрилений.

Емілія обняла мене, поцілувала і провуркотіла:

— Але обіцяй мені... обіцяй, що кинеш палити. Я не витримую запаху тютюну... І підстрижи вуса, бо вони мене лоскочуть.

Юрій Винничук (нар. 1952 р.) — український письменник, поет, драматург, літературний діяч. Живе і працює у Львові. Автор книг «Житіє гаремноє», «Мальва Ланда», «Легенди Львова», «Весняні ігри в осінніх садах» («Книга року ВВС-2005»), «Діви ночі», «Танго смерті» («Книга року ВВС-2012»), «Аптекар», «Цензор снів», «Сестри крові», «Місце для дракона» та багатьох інших.

Події повісті «Нічний репортер» відбуваються у Львові в 1938 році. Журналіст Марко Крилович, якого прозвали «нічним репортером» за його нічні репортажі з життя міського дна, береться розслідувати вбивство кандидата в президенти міста. При цьому він потрапляє в різноманітні як любовні, так і кримінальні пригоди, інколи ризикуючи життям. Маркові неофіційно допомагає комісар поліції Роман Обух, якого начальство відсторонило від розслідування вбивства. А тим часом у справу втручаються німецькі й совєтські шпигуни, розслідуванням зацікавлюється також польська контррозвідка. Окремий інтерес виявляють і кримінальні кола.

Перед нами постає мальовничий і яскраво описаний злочинний світ тогочасного Львова, шинки-мордовні, батяри, заклади для повій.

Читачеві доведеться разом з героями розплутувати загадку за загадкою на тлі тривожного настрою львів’ян, які живуть у передчутті війни.

Примітки

1

Мордовня — шинок, в якому часто б’ються.

2

Спелюнка — злодійський притон.

3

Майхер — ніж.

4

Цьмаґа, ґара — горілка.

5

Єзуїтський парк — парк І. Франка.

6

Легіонів — пр. Свободи.

7

Корсо — прогулянкова зона вздовж проспектів Т. Шевченка та Свободи.

8

Сиктуська — вулиця Дорошенка.

9

Котлєт — відбивна.

10

Пасаж Гаусмана — вулиця Крива Липа.

11

Длуґоша — вулиця Кирила і Мефодія.

12

Святого Марка — вулиця Кобилянської.

13

Супінського — вулиця Коцюбинського.

14

Святого Миколая — вулиця Грушевського.

15

Дорожкар — візник, дорожка — фіякр, бричка.

16

Завдати хвилеву клямру — на якийсь час оглушити з метою грабунку.

17

Ґраби — руки.

18

Бачевський — фабрикант найкращих горілок, відтак і синонімом горілки стало його прізвище.

19

Колєґа на амінь — товариш до смерті.

20

Тарапати — клопоти.

21

Беньо — людина, яку легко обдурити.

22

Шпирання — пошуки.

23

«Новий Час» — українська газета, яка виходила з 1923-го по 1939 рік.

24

Форса — гроші, статок.

25

Муровий — надійний.

26

Сутерина — півпідвальне приміщення, де жили незаможні мешканці.

27

Дактилі — фініки.

28

Бадилля — волосся.

29

Скочня — трамплін.

30

Фоса — рівчак при дорозі.

31

Гебра — товариство.

32

Янівська — вулиця Т. Шевченка.

33

Біня — так батяри називали дівчат.

34

Бранжа — компанія.

35

Писок на ґвінт — міцно стулений писок.

36

Шлюс — кінець.

37

Кулко — коло.

38

Легітимація — посвідчення.

39

Садова — Городнича вулиця.

40

Страґан — торговий намет.

41

Вишмінкована — напомаджена, від шмінка — помада.

42

Вінкель — ріг вулиці або будинку.

43

Ляфіринда — повія.

44

Шпирка — оплата сторожам за відчиняння брами після десятої вечора.

45

Постерунок — поліцейська дільниця.

46

Хорунщина — вулиця Чайковського.

47

Вулька — знаходиться між вулицями Сахарова і княгині Ольги.

48

Площа Смольки — площа Григоренка.

49

Фордансерка — танцівниця, яка заохочує до танцю відвідувачів у рестораціях.

50

Кампа — бійка.

51

Штаму тримати — товаришувати.

52

Змаґлювати — побити.

53

Рейтана — вулиця Курбаса.

54

Ясьмин — жасмин.

55

Альказар — традиційна назва середньовічних фортець в Іспанії.

56

Чмухало — нишпорка.

57

Куркоцьонґи крутити — коркотяги крутити, тут — забивати баки.

58

Фіцлі — темні типи.

59

Теньґий — огрядний.

60

Возний — тут шкільний сторож.

61

Академіки — студенти.

62

Лозинського — вулиця Герцена.

63

Уєйський Корнель — польський поет, пам’ятник йому стояв на проспекті Т. Шевченка.

64

Нагла троїста — кров.

65

Фурт — постійно.

66

Урвіс — хуліган.

67

Кєль — савойська капуста.

68

Прецлі — печені плетінки, посипані сіллю або маком.

69

Баторія — вулиця князя Романа.

70

Романовича — вулиця Саксаганського.

71

Спіжарня — комірка.

72

Риштак — каналізаційні стоки.

73

Бриґідська — вулиця Менцинського.

74

Бика — вулиця Данилишина.

75

Фризієрня — перукарня.

76

Ein und zwanzig — двадцять одно.

77

Швайнери — гроші.

78

Педали — ноги.

79

Ґранда — бійка.

80

Ґар — горілка.

81

Під парасолькою тримати — опікуватися.

82

Ціпка — піхва.

83

Шляфрок — халат.

84

Райський птах — нероба, гульвіса.

85

Фацет — тип.

86

Капувати — розуміти.

87

Поцинькувати — подивитися, простежити.

88

Ґуздратися — зволікати.

89

Мати справи до чинєня — мати ділові стосунки.

90

Брати на видельце — ловити когось на слові.

91

Не з одного банячка картопляну юшку хлебтав — людина з досвідом.

92

Ліґансько — елегантно.

Content

Юрій Винничук
Нічний репортер

Передмова

День перший. Четвер. 22 вересня 1938 року

1

2

3

4

5

6

7

День другий. П’ятниця. 23 вересня 1938 року

1

2

3

4

5

6

День третій. Субота. 24 вересня 1938 року

1

2

3

4

5

6

7

День четвертий. Неділя. 25 вересня 1938 року

1

2

3

4

5

6

7

8

День п’ятий. Понеділок. 26 вересня 1938 року

Епілог

Примітки