Скот Търоу

Невинен

Окръг Киндъл #8

Пролог

Нат, 30 септември 2008 г.

Един мъж седи на едно легло. Това е баща ми.

Под завивките има женски труп. Това беше майка ми.

Това не е началото на историята. Нито краят ѝ. Но това е моментът, в който винаги ги виждам.

Според онова, което ще ми разкаже татко, през последните двайсет и три часа почти постоянно той е бил в стаята. Вчера се събудил в шест и половина, както обикновено в делничен ден, и щом погледнал майка ми, още докато обувал чехлите си, видял мъртвешката промяна. Разтърсил я, докоснал устните ѝ. Натиснал с дланта си няколко пъти гърдите ѝ, но кожата ѝ била студена като глина. Крайниците ѝ били отпуснати като на кукла.

Седнал на един стол срещу нея. Не плакал. Мислел. Не знае колко време е седял така, но слънцето вече било изминало целия си път през стаята, когато най-сетне станал и започнал да подрежда вманиачено.

Сложил на полицата трите или четири книги, които тя постоянно четеше. Закачил в гардероба дрехите, които тя имаше навик да натрупва на тоалетката си, после се върнал при леглото, завил я добре, оправил завивките и събрал отпуснатите ѝ ръце върху одеялото. Изхвърлил две увехнали цветя от вазата на нощното ѝ шкафче и подредил вестниците и списанията върху бюрото ѝ.

Не се обадил на никого, дори на „Бърза помощ“, защото знаел, че е мъртва, само изпратил имейл на секретарката си да предупреди, че няма да отиде на работа. Не вдигал телефона, макар че звънял няколко пъти. Минало почти цяло денонощие, докато му хрумнало, че трябва да ми се обади.

– Но как може да е мъртва? – ще попитам. – Онзи ден, когато се видяхме, беше добре. – След едно смразяващо хрумване ще добавя: – Нали не се е самоубила.

– Не – ще отговори той. – Не беше в такова настроение. От сърцето ще да е. Трябва да е от сърцето. От кръвното налягане. Дядо ти умря така.

– Ще се обадиш ли в полицията?

– Полицията? – ще попита след известно време. – Защо полицията?

– Бога ми, татко! Ти си съдия. Не се ли прави така, когато някой почине внезапно?

Изведнъж ще осъзная, че плача. Не съм забелязал кога съм започнал.

– Щях да се обадя в погребалното бюро – ще ми каже той, – но си помислих, че може би ще искаш да я видиш преди това.

– По дяволите, да. Искам да я видя.

Както обикновено се случва, от погребалното ще ни кажат да се обадим на домашния лекар, а той на свой ред ще се свърже с патолога, който ще повика полицията. Така ще започне дълга сутрин, преминаваща в още по-дълъг следобед. Съдебният лекар ще дойде след цели шест часа. Ще остане насаме с тялото на мама само една минута, преди да поиска от татко разрешение да види списъка с лекарствата, които е вземала. След един час, минавайки покрай банята на родителите ми, ще видя ченге, застанало с бележник в ръка пред домашната аптечка.

– Боже мили – ще измърмори той.

– Биполярно разстройство – ще обясня, когато най-сетне ме забележи. – Взимаше много хапчета.

След няколко минути той просто ще изсипе в една торба всички шишенца от шкафчето.

Междувременно час по час ще пристига по някой полицай и ще пита баща ми какво се е случило. Той ще разказва на всеки едно и също.

– За какво сте мислили толкова дълго? – ще попита едно от ченгетата.

Когато татко се ядоса, сините му очи стават ледени. Сигурно го е научил от своя баща – човек, когото е мразил до дъното на душата си.

– Полицай, женен ли сте?

– Да, господин съдия.

– Тогава разбирате за какво съм си мислил. За живота. За семейството. За нея.

Полицаите ще го накарат да разкаже историята си още три-четири пъти – как е седял в стаята и защо. Отговорът му винаги ще е един и същи. Ще отговаря на всеки въпрос с присъщото си спокойствие, като непоклатим защитник на закона, за когото животът е едно безбрежно море.

Ще опише как е преместил всеки предмет.

Ще разкаже как е прекарал всеки час.

Но няма да каже за момичето.

Първа част

1.

Ръсти, 19 март 2007 г., осемнайсет месеца по-рано

Седнал зад ореховата катедра, издигната на четири метра над адвокатския подиум, удрям с чукчето и обявявам изслушването на последното дело за сутринта:

– „Народът срещу Джон Харнасън“. По петнайсет минути за всяка от страните.

Величествената зала в апелативния съд, с червено-кафяви колони, крепящи тавана, декориран с позлатени орнаменти в стил рококо, е почти празна. Единствените наблюдатели са съдебният репортер на „Трибюн“ Моли Синг и няколко млади прокурори, привлечени от трудния казус и рядката поява на шефа им Томи Молто в съдебна зала като обвинител от името на държавата. Опитен стар воин, Молто чака своя ред зад една полирана орехова маса пред съдийското място. От другата страна подсъдимият Джон Харнасън, обвинен, че е отровил своя съквартирант и любовник, очаква да чуе как други решават съдбата му. Адвокатът му Мел Туули излиза на подиума. До отсрещната стена стоят и слушат няколко стажанти от съда, сред тях – Ана Востик, старшата ми стажантка, която в петък напуска. По мое кимване Ана ще включва лампичките на адвокатския подиум – червена, жълта и зелена, имащи същата функция, както при светофара.

– На вниманието на уважаемия съд – започва Мел, използвайки този старомоден поздрав на адвокатите към апелативните съдии.

Въпреки килограмите си Мел упорито носи тесни костюми на фини райета, удобни колкото найлоново черво на кренвирш – направо свят да ти се завие – и една и съща проскубана перука, с която изглежда, сякаш е одрал пудел. Усмихва се, сякаш той, аз и другите двама съдии, с които разглеждаме молбата за обжалване, Марвина Хамлин и Джордж Мейсън, сме най-добри приятели. Никога не съм обичал Мел, истински питон в това гнездо на змии, което нарича себе си адвокатска колегия.

– Първо, ако позволите – продължава Мел, – бих искал да пожелая на главен съдия Сабич честит рожден ден.

Днес ставам на шейсет, което може да бъде само повод за съжаление. Мел сигурно е научил новината от клюкарската колонка на втора страница в днешния „Трибюн“, ежедневен източник на интриги и слухове. Колонката обикновено завършва с честитки за различни известни личности и местни знаменитости и тази сутрин аз съм един от тях: „Ръсти Сабич, председател на Щатския апелативен съд на Трети апелативен окръг и кандидат за Щатския върховен съд, на 60 години.“ При вида на тези думи сякаш получих куршум в главата.

– Надявах се никой да не забележи, господин Туули.

Всички в залата се засмиват. По някаква причина, когато си съдия, и най-тъпата ти шега се посреща като гениално умотворение. Подканвам Туули да продължава.

Работата на апелативния съд, казано накратко, е да се грижи всеки обжалващ да получи справедлив процес във върховния съд. Нашата дейност олицетворява правосъдието в американски стил, разделено по равно между богатите, които обикновено обжалват скъпи граждански дела, и бедните, които най-често се опитват да се отърват от продължителен престой в затвора. Тъй като щатският върховен съд, закъдето съм се запътил, много рядко си дава труда да провери нещо, в девет от десет случая апелативният съд има последната дума.

Казусът днес е ясен: дали прокуратурата е представила достатъчно доказателства, за да обоснове осъдителната присъда на съдебните заседатели срещу Харнасън? Апелативният съд рядко отменя решения на това основание; правилото е, че присъдата на съдебните заседатели остава, освен ако крещящо не се разминава със здравия разум. Този случай обаче е доста ясен. Рикардо Милан, съквартирант и бизнес партньор на Харнасън в една туристическа фирма, умрял на трийсет и девет години от тайнствено прогресираща болест, която съдебният лекар определил като недиагностицирана чревна инфекция или паразитно заболяване. С това проблемът щял да приключи, ако не била упоритостта на Рикардовата майка, която няколко пъти идвала чак от Пуерто Рико. Дала всичките си спестявания, за да наеме частен детектив и токсиколог, които убедили полицията да ексхумира трупа. Изследването на косми показало смъртоносни количества арсеник.

Страхливците използват отрова. Не нож, не пистолет. Няма го Ницшевият момент, когато заставаш лице в лице с жертвата и чувстваш първичната възбуда от това, че налагаш волята си. Това е убийство повече за измамници, отколкото за насилници. Напълно е възможно съдебните заседатели да са осъдили Харнасън единствено заради външния му вид. Изглежда ми смътно познат, но сигурно съм видял снимката му във вестника, защото няма как да не запомниш толкова странен тип. Носи крещящ оранжев костюм. Ноктите на ръката му, с която трескаво си записва нещо в един бележник, са толкова дълги, че са започнали да се завиват като на китайски император. Косата му е изпъстрена с рижи кичури. Всъщност по цялата му глава има твърде много рижи косми. С рунтави вежди и провиснали червеникави мустаци прилича на бобър. Такива чешити винаги са ме озадачавали. Дали търсят внимание, или просто мислят, че всички останали сме твърде скучни?

Ако се абстрахираме от външния му вид, доказателствата, че Харнасън е убил Рикардо, са съмнителни. Според сигнали на съседи Харнасън бил забелязан да размахва кухненски нож на улицата и да се кара на любовника си, че му изневерявал с по-млад мъж. Обвинението изтъкваше също факта, че обвиняемият подал жалба в съда, за да предотврати ексхумацията на покойника, като твърдял, че майката на Рики била побъркана и щяла да го натовари с разходите за второ погребение. Може би единственото сериозно доказателство са намерените от криминалистите микроследи от отрова за мравки с арсенов оксид в бараката зад къщата, която Харнасън получил в наследство от майка си. Продуктът не се произвежда поне от десет години, което дава основание на защитата да твърди, че микроскопичните частици са останали от времето на майката, а истинският извършител вероятно е купил по-ефикасна за целите му форма на арсеновия оксид по Интернет. Въпреки че арсеникът е класическо средство за убийство, в наши дни смъртните случаи от отравяне с него са рядкост, затова не се изследва в рутинните тестове при аутопсия. Ето как съдебният лекар го е пропуснал като вероятна причина за смъртта.

В крайна сметка доказателствата са толкова равномерно разпределени, че като главен съдия по делото реших да пусна Харнасън под гаранция, докато чака гледането на обжалването си. Това не се случва често, след като някой вече е признат за виновен, но ми се стори несправедливо човекът да лежи в затвора при толкова неясен казус, преди да се произнесем окончателно.

Именно това мое разпореждане е причината за днешната поява на Томи Молто. Молто има богат опит в апелативното право, но като главен прокурор напоследък рядко му се случва да участва в дела. Заел се е с този случай, защото явно прокуратурата вижда в гаранцията на Харнасън знак, че присъдата може да бъде отменена. Присъствието на Молто има за цел да подчертае, че обвинението твърдо стои зад доказателствата си. Щом така иска, нямам нищо против. Когато Томи излиза на подиума, започвам да го разпитвам:

– Господин Молто, поправете ме, ако греша, но като чета материалите по делото, не виждам никакво доказателство господин Харнасън да е знаел, че арсеникът не се изследва в рутинните токсикологични тестове и така смъртта на господин Милан може да се представи като настъпила по естествени причини. Резултатите от аутопсията не се разгласяват, нали?

– Наистина, ваша чест, не се публикуват в пресата, макар че не са и държавна тайна.

– Тайна или не, няма доказателства, че Харнасън е знаел за това, нали?

– Точно така, господин съдия – отговаря той.

Една от силните страни на Томи е неизменната му учтивост и прямота, макар че сега не успява да скрие съвсем неодобрението си в отговор на моя разпит. Двамата имаме сложни отношения. Преди двайсет и една години Молто беше младши обвинител в едно дело, което разделя живота ми ясно като непрекъсната линия по средата на шосе, когато ме съдиха и оправдаха за убийството на друг прокурор.

– Освен това, господин Молто, дори нямате доказателства как господин Харнасън е отровил господин Милан, нали? Няколко от техните приятели са свидетелствали, че всъщност господин Милан е готвил в къщата.

– Да, но господин Харнасън обикновено е наливал напитките.

– Да, но според химика, призован от защитата, арсеникът е твърде горчив, за да остане незабелязан дори в мартини или чаша вино. Обвинението не е оспорило този факт, нали?

– Така е, ваша чест. Но тези мъже са се хранили заедно през повечето време. Това дава на Харнасън достатъчно възможности да извърши престъплението, за което са го осъдили съдебните заседатели.

Напоследък в съда хората обсъждат колко променен изглежда Томи, след като се ожени (за първи път на такава напреднала възраст) и получи дълго жадувания си пост. Тази благосклонност на съдбата обаче не компенсира особено физическия му недъг. Лицето му изглежда похабено от години, състарено. Малкото останала му коса е съвсем бяла, а под очите има торбички като пакетчета чай. Все пак не може да се отрече, че е променен. Свалил е килограми и вече си купува костюми, които не му стоят, сякаш е спал с тях. Често лицето му издава вътрешно спокойствие. Понякога дори е весел. Но не сега. Не и в мое присъствие. Дори след толкова години той ме смята за заклет враг, а съдейки по изражението му, докато се връща на мястото си, приема днешните ми съмнения като още едно доказателство за това.

След края на изслушването с двамата ми колеги се оттегляме в един кабинет зад съдебната зала, за да обсъдим сутрешните дела, да решим какво ще отсъдим по всяко от тях и кой от тримата кое официално становище ще напише. Помещението е обзаведено елегантно, като в луксозен клуб, та дори до кристалния полилей. Около голямата маса чипъндейл има достатъчно кожени кресла с високи облегалки за всичките осемнайсет съдии в съда при редките случаи, когато заседаваме заедно – ан блок, както се казва – за решаването на някой сложен казус.

– Потвърждаване – казва Марвина Хамлин, когато стигаме до случая „Харнасън“, сякаш няма смисъл да обсъждаме.

Марвина е борбена чернокожа с всички основания да бъде такава. Израснала е в гето, родила е сина си, когато била на шестнайсет, и въпреки това завършила образованието си, започнала работа като стажантка в адвокатска кантора и е станала дипломиран юрист – при това добър. Водила е защитата на два случая пред мен, когато гледах наказателни дела навремето. От друга страна, след като съм работил с нея вече цяло десетилетие, знам, че няма да промени мнението си. Последният чужд съвет, в който се е вслушала, е, когато навремето майка ѝ я е посъветвала да се оправя сама в живота.

– Кой друг може да го е извършил? – аргументира се тя.

– Секретарката ли ти носи кафето сутрин, Марвина? – питам я аз.

– Сама си го взимам.

– Знаеш какво имам предвид. Какво е доказателството, че извършителят не е друг?

– Прокуратурата не е длъжна да провери всичко. Ние също не сме.

Права е, но амбициран от тази размяна на реплики, аз заявявам, че съм за отмяна на присъдата. Двамата се обръщаме към Джордж Мейсън, чието решение ще наклони везните. Изключително възпитан, родом от Вирджиния, той е запазил следи от мекия си роден акцент и има буйна бяла коса, с каквато човек обикновено си представя един съдия. Джордж е най-добрият ми приятел в съда и ще заеме мястото ми на председател, ако, както се очаква, спечеля първичните избори през февруари и после общите през ноември и се преместя в щатския върховен съд.

– Мисля, че е на границата, но съм за потвърждаване на присъдата.

– Джордж! – възмущавам се аз.

С него сме се хващали за гушите още при първата му поява преди трийсет години като новоизлюпен служебен защитник в съдебната зала, където аз бях водещ обвинител. Първите стъпки в кариерата винаги са важни и като съдия Джордж по-често от мен застава на страната на защитата. Не и сега.

– Признавам, че щях да гласувам против, ако тепърва го съдеха – добавя той, – но това е обжалване и не се наемам да подменям преценката на съдебните заседатели.

Тази малка закачка е отправена към мен. Никога не бих го признал открито, но имам чувството, че появата на Молто и значението, което прокуратурата отдава на този случай, са наклонили съвсем малко везните за решението на двамата ми колеги. Е, важното е, че загубих. Това също е част от професията, да приемаш несъвършенствата на закона. Помолвам Марвина да напише становище. Все още малко разгорещена, тя излиза и с Джордж оставаме сами.

– Сложен казус – отбелязва той.

Основно правило е, че както добрите съпрузи, които забравят кавгите си, преди да си легнат, съдите оставят противоречията си в заседателната зала. Свивам рамене, но той вижда, че още не съм се примирил.

– Защо не напишеш особено мнение? – предлага той. – Обещавам, че отново ще обмисля нещата, след като видя всичко на хартия.

Рядко пиша особено мнение, защото една от основните ми отговорности е да осигуря единодушие на съда, но решавам да послушам съвета му и тръгвам към кабинета си, за да натоваря помощниците си с тази задача. Като председател на апелативния съд работните ми помещения заемат площ колкото малка къща. От голямото преддверие, където седят главният ми секретар и съдебните писари, се влиза в два по-малки кабинета за стажантите. От другата страна е моят кабинет, десет на десет метра и етаж и половина висок, с ламперия от лакирано дъбово дърво, която му придава мрачната атмосфера на стар замък.

Когато отварям вратата на голямото помещение, заварвам четирийсетина души, които в един глас изкрещяват:

– Изненадааа!

Наистина съм изненадан, но по-скоро неприятно. Преструвам се на трогнат и започвам да обикалям стаята, здрависвайки се с хора, чиито поздравления предвид на дългогодишното им присъствие в живота ми и сегашното ми настроение са ми приятни колкото възпоменания върху надгробни плочи.

Тук са синът ми Нат, двайсет и осем годишен, твърде хилав, но невероятно красив с буйната си черна коса; Барбара, с която сме женени от трийсет и шест години; и петнайсет от останалите седемнайсет апелативни съдии. Джордж Мейсън също е сред тях, прегръща ме – един жест от миналото, когато все още не бяхме толкова близки – и ми подарява кутия от името на колегите ми.

Тук са и някои висши служители от администрацията на съда и няколко приятели, които още са практикуващи юристи. Бившият ми адвокат Санди Стърн, закръглен и як, но страдащ от хронична кашлица, със своята дъщеря и партньорка Марта, а също човекът, който преди повече от двайсет и пет години беше мой подчинен, бившият прокурор Реймънд Хорган. В рамките на година Рей се превърна от мой приятел във враг и после отново в приятел, като свидетелства срещу мен на делото, а след оправдаването ми задейства процеса по назначаването ми за главен прокурор. Като организатор на кампанията ми за избиране във върховния съд Реймънд отново играе важна роля в живота ми. Той чертае стратегията и събира пари от големите фирми, а оперативните подробности е оставил на две истински вълчици, на трийсет и една и на трийсет и три, които са отдадени на работата си с настървението на наемни убийци.

Повечето от гостите са или са били адвокати по наказателни дела, лъчезарни хора. Атмосферата е сърдечна и весела. Нат учи право и ще се дипломира през юни. След като получи лиценз да практикува, ще отиде на стаж в щатския върховен съд, където и аз съм бил стажант. Нат винаги е бил свит и двамата с Барбара по навик от време на време се навъртаме около него, сякаш да го предпазим от нещо. Моите двама стажанти, които вършат работа, подобна на тази, която той ще има, а именно да ми помагат в писането на становища и правенето на справки, днес са си избрали по-скромна роля – като келнери. Тъй като Барбара винаги се чувства неловко във външния свят, особено на големи събирания, Ана Востик, старшата ми стажантка, се проявява като домакиня – раздава пластмасови чашки с шампанско, които гостите след няколко минути вдигат и запяват: „Честит рожден ден“. Всички ревват ентусиазирано, когато се оказва, че белите ми дробове са все още достатъчно силни, за да изгася на един дъх цяла гора от свещи върху тортата от моркови, приготвена от Ана.

В поканата е казано без подаръци, но Джордж е намерил отнякъде картичка, на която пише: „Поздравления, човече, вече си на шейсет и знаеш какво означава това.“ Отвътре е написано: „Време е да свалиш бойната униформа!“, а Джордж е добавил собственоръчно: „Сега знаеш защо съдиите носят тоги.“ Връчва ми кутия, в която има черна съдийска тога със златни еполети. Този кич предизвиква смях, когато навличам дрехата.

След десетина минути компанията започва да се разотива.

– Новини – прошепва Рей Хорган с глас, едва доловим дори за горски елф.

На червендалестото му лице се изписва хитра усмивка, но темата за изборната ми кампания е забранена на територията на официално държавно учреждение, а като председател на съда аз съм длъжен да давам и личен пример. Съгласявам се да се отбия в кабинета му след половин час.

След като всички други си тръгват, с Нат, Барбара и членовете на екипа ми събираме пластмасовите чинии и чаши. Благодаря им на всички.

– Ана беше страхотна – отбелязва Барбара. После, в един от онези изблици на искреност, които шантавата ми жена никога няма да разбере, че не са уместни, добавя: – Идеята за партито беше изцяло нейна.

Барбара обожава стажантката ми и съжалява, че е малко старичка за Нат, който наскоро се раздели с дългогодишната си приятелка. Аз също похвалвам кулинарните умения на Ана, чиито сладкиши са знаменити в целия апелативен съд. Окуражена от присъствието на семейството ми, при което жестът ѝ може да мине като невинен, тя се приближава и ме прегръща. Аз я потупвам приятелски.

– Честит рожден ден, господин съдия – казва тя. – Страхотен сте!

След тези думи изчезва, докато аз се опитвам да се опомня от изненадващото усещане при близостта на тялото ѝ и да запазя спокойно изражение.

Със сина ми и съпругата ми обсъждаме плановете за вечерта. Барбара, както може да се очаква, предпочита да вечеряме вкъщи, а не на ресторант. След това си тръгват. Миризмите на торта и шампанско остават тъжно да витаят в тихата стая. След шейсет години аз пак съм сам със себе си.

Никога не съм бил, както казват за някого, безгрижен човек. Знам, че съм имал доста късмет в живота. Обичам сина си. Обичам работата си. Изкачих се до висините на общественото уважение, след това пропаднах в ямата на позора и скандала. Имам брак, който преживя сътресение, невъобразимо за повечето хора, но сега нещата вървят горе-долу спокойно, макар и не съвсем гладко. Аз обаче съм израснал в семейство на свита, безхарактерна майка и баща, който не се срамуваше да се показва като абсолютен негодник. Не съм имал щастливо детство и затова изглежда съвсем естествено, че и на старини не изпитвам удовлетворение от живота.

Дори за човек, чието настроение обикновено варира между мрачно и песимистично, днес не ми е леко. Краят се приближава с всеки изминал ден, но всички усещаме предупредителни сигнали. Четирийсетте се стовариха върху главата ми като един тон тухли – настъпването на средната възраст. Сега, на шейсет, много ясно съзнавам, че завесата вече се вдига за последното действие. Няма как да не забележиш симптомите: хапчета против висок холестерол, хапчета за простата. И четири обезболяващи след хранене всяка вечер, защото, след като съм седял цял ден, поради естеството на работата ми кръстът започва да ме стяга.

Мисълта за упадъка ме кара да се страхувам за бъдещето и особено за кампанията ми за върховния съд. След дванайсет месеца, когато положа клетва, ще съм достигнал на върха, до който може да ме изведе амбицията. Знам, че пак ще има едно натрапчиво вътрешно гласче, което ще нашепва: „Не е достатъчно. Още не.“ Толкова съм направил, толкова съм постигнал. Но дълбоко в душата си пак няма да намеря онова щастие, което вече шест десетилетия ми убягва.

2.

Томи Молто, 30 септември 2008 г.

Томасино Молто Трети, главен прокурор на окръг Киндъл, седеше зад бюрото си – голямо и масивно като кадилак от шейсетте, и се чудеше колко се е променил, когато главният му заместник Джим Бранд почука леко на вратата.

– Тежки мисли, а? – попита Бранд.

Томи се усмихна. Опита се да прикрие чувствата си, което за прям човек като него изискваше голямо усилие. Въпросът колко много се е променил през последните две години се натрапваше в мислите му като капки от пробит покрив. Говореше се, че в него била настъпила драстична промяна, хората се шегуваха, че криел дух във вълшебна лампа. Вече във втория си мандат като главен прокурор, Томи се беше научил да разпознава ласкателствата. Питаше се колко може да се промени един човек. Дали наистина е станал друг? Или просто сега се проявява истинската му същност?

– Обади се едно ченге от Ниъринг – каза помощникът му, след като влезе. – Намерили са Барбара Сабич мъртва в леглото ѝ. Става дума за съпругата на главния съдия.

Томи обичаше Джим Бранд. Той беше добър юрист и предан служител, каквито рядко се срещаха в днешно време. Въпреки това Молто не искаше да признае, че има специален интерес към Ръсти Сабич. А че имаше, това беше очевидно. Двайсет години след като неуспешно бе водил обвинението срещу него за убийството на тяхна колежка, Молто още потръпваше, когато чуеше името на главния съдия, сякаш през тялото му преминаваше електрически ток. Той обаче не приемаше намеците, че изпитва неприязън срещу Сабич. Личната вражда бе признак на непочтен човек, който не може да приеме истината, особено горчивата истина. Томи не мразеше Ръсти Сабич. Всеки съдебен процес бе като бой с кучета, а Ръсти и неговото куче бяха победили.

– Е? – попита Томи. – Ще изпратим ли цветя от името на службата?

Бранд – висок и як, със снежнобяла колосана риза – се усмихна, показвайки два реда съвършени зъби. Обаче Томи говореше искрено. Винаги се получаваше така – воден от вътрешната си логика, толкова ясна и непогрешима, той казваше нещо, което другите вземаха за сарказъм.

– Не. Има нещо странно – отговори Бранд. – Точно затова се обади лейтенантът. Не може да си обясни случилото се. Жената ритва камбаната, а съпругът дори не се обажда на 911. Сякаш някой му е дал правомощия на съдебен лекар.

Томи даде знак на заместника си за повече подробности. Според Бранд в продължение на близо двайсет и четири часа съдията не бил уведомил никого, дори сина си. Вместо това подредил покойницата като погребален агент, сякаш поклонението пред тленните ѝ останки ще се извърши в самата спалня. Сабич обяснявал поведението си с шока и скръбта. Искал всичко да бъде идеално, преди да съобщи новината на когото и да било. Томи бе склонен да го разбере. Преди двайсет и два месеца, на петдесет и седем годишна възраст, след цял живот, в който несподеленият копнеж му се беше струвал естествен като дишането, той се бе влюбил в Доминга Кортина, стеснителна, но красива съдебна администраторка. Любовта не беше нещо ново за Томи. През целия му живот на всеки две-три години някъде – в службата, в черквата, в блока му – се появяваше някоя жена, която предизвикваше у него възхищение и желание, преминаващи през него като влакова композиция. Както винаги интересът бе само от едната страна и това, че Доминга извръщаше очи винаги когато Томи се появеше наблизо, изглеждаше съвсем обяснимо, предвид факта, че тя бе едва на трийсет и една. Една от приятелките ѝ обаче беше забелязала страстните му погледи и му прошепна, че трябва да я покани да излязат. Девет седмици по-късно се ожениха. Единайсет месеца след това се роди Томазо. Ако Доминга умреше, цялата земя щеше да се свие като гаснеща звезда, цялата материя щеше да се събере в един атом. Томи мислеше, че за него нещата са фундаментално различни в едно отношение: той бе изпитал огромно щастие след дълго чакане и на възраст, когато повечето хора, които са черпили с пълни шепи от радостите на живота, вече са изгубили надежда, че ще получат още.

– След трийсет и пет години брак – измърмори Томи. – Боже Господи! Какви ли не странни неща правят хората. А този определено е странен чешит.

– Така се говори – съгласи се Бранд.

Джим не познаваше Сабич. За него главният съдия беше недосегаема личност. Бранд не си спомняше времето, когато Ръсти крачеше от коридорите на прокуратурата намръщен, сякаш се сърдеше на всички, но най-вече на себе си. Бранд беше на четирийсет и две. На четирийсет и две вече си възрастен човек. Достатъчно възрастен, за да се кандидатираш за президент или главен прокурор. Но това бе друго поколение. Онова, което за Томи бе животът, за заместника му беше история.

– Ченгето е надушило нещо – отбеляза Бранд.

– Ченгетата винаги са подозрителни. Според тях дори в най-добрия човек се крие престъпник.

– Какво е станало според него? – попита Молто. – Има ли следи от насилие?

– Ще изчакат аутопсията, но няма следи от кръв или нещо такова. Няма синини.

– Е, и какво?

– Ами, не знам, шефе. Но двайсет и четири часа… Можеш да прикриеш доста неща за това време. Някое вещество в кръвта може да се разгради.

– Кое например?

– По дяволите, Том, това са само предположения. Но ченгетата смятат, че трябва да направим нещо. Затова идвам да те питам.

Всеки път, когато се сетеше за процеса срещу Сабич преди двайсет и две години, в Томи се надигаше буря от емоции. Заместник главният прокурор Каролин Полхимъс, приятелка на Томи и една от онези жени, които събуждаха в него страстен копнеж, бе намерена удушена в апартамента си. В разгара на изборната борба за главен прокурор между титуляря Рей Хорган и дългогодишния приятел на Томи Нико дела Гуардия разследването на убийството беше напрегнато от самото начало. Рей натовари със случая Ръсти, главния си заместник, който на никого не беше споменал, че е имал с Каролин тайна връзка, която е приключила злополучно преди няколко месеца. Ръсти протакаше разследването и удобно пропусна да събере множество доказателства – разпечатки за телефонни разговори, анализи на пръстови отпечатъци – които сочеха право към него.

Вината на Сабич изглеждаше толкова очевидна, че повдигнаха обвинения срещу него веднага след избирането на Нико. В съдебната зала обаче усилията им се провалиха. Изчезнаха улики, а полицейският патолог, който бе открил кръв от групата на Ръсти в пробите от сперма, събрани от Каролин, беше забравил, че фалопиевите ѝ тръби са били вързани, и не можа да обясни защо освен това е използвала и обикновен спермициден препарат. Стърн разчовърка всяка дупка във фасадата на обвинението и обвини за всеки пропуск – липсващите доказателства, възможното замърсяване на пробите – Томи, че искал да натопи Сабич. Тази тактика проработи. Ръсти се измъкна, Нико бе отзован от избирателите, а Сабич стана главен прокурор.

През следващите години Томи се опитваше да прецени обективно дали може Ръсти да е бил невинен. Теоретично, да. Това бе и официалното му становище. „Нищо не се знае“ – това повтаряше всеки път, когато обсъждаше случая с някого. Съдията беше освободен. Точка. Томи не знаеше как е възникнала вселената, какво се е случило с Джими Хофа или защо „Траперите“ губеха година след година. Нямаше представа и кой е убил Каролин Полхимъс.

Сърцето му обаче не се вслушваше в гласа на логиката. Сякаш на него като с въглен в праисторическа пещера бе написано: „Сабич го направи.“ След една година разследване най-накрая се доказа, че Томи не е извършил нещата, в които го бяха обвинили в съдебната зала. Не че не беше допуснал и грешки. Бе издал поверителна информация на Нико по време на кампанията, но има ли безгрешен прокурор? Томи обаче не беше укрил доказателства, не беше подтикнал никого към лъжесвидетелстване. Той бе невинен и понеже знаеше, че е невинен, логиката подсказваше, че Сабич е виновен. Томи обаче пазеше истината само за себе си, не я споделяше дори с Доминга, която почти никога не го разпитваше за работата му.

– Не мога да се замесвам в случая – каза Молто на Бранд. – Имаме минало.

Бранд сви рамене. Беше едър мъж, бивш играч в отбора по американски футбол в университета. Това – преди двайсет години. Имаше голяма глава с малко останала коса. Сега бавно я поклати.

– Не можеш да се отказваш от разследване всеки път, когато някой се появи с второ провинение. Искаш ли да прегледам архивите и да ти покажа колко дела си водил срещу обвиняеми, които вече са попадали в системата?

– Някой от тях да се е кандидатирал за върховен съдия? Ръсти е голяма акула, Джими.

– Само казвам.

– Да видим резултатите от аутопсията. Но дотогава няма да правим нищо. Не искам любопитни ченгета да душат около задника на Ръсти. И не желая тази служба да се замесва по никакъв начин. Без заповеди за обиск и други подобни, освен ако не излезе нещо съществено. Което няма да стане. Можем да си мислим всичко за Ръсти Сабич. Но той е много умен човек. Кажи на ченгетата в Ниъринг да си играят другаде, докато получим доклада на съдебния лекар. Това е.

На Бранд този отговор не му хареса, личеше си. Но като бивш морски пехотинец беше научен да се подчинява. Тръгна си с неизказаната ругатня, която винаги се загатваше в думите му, когато изречеше:

– Както решиш, шефе.

Когато остана сам, Томи се замисли за Барбара Сабич. На млади години беше секси маце, със ситни тъмни къдрици, тяло трепач и надменно изражение, сякаш никой мъж не можеше да я има. През последните две десетилетия Томи почти не я беше виждал. Тя нямаше отговорностите на съпруга си и вероятно умишлено отбягваше Молто. По време на процеса срещу мъжа ѝ преди толкова години всеки ден идваше в съдебната зала и изгаряше Томи със свиреп поглед всеки път, когато той я погледнеше. „Защо си толкова сигурна?“ – искаше му се да я попита. Сега бе отнесла отговора в гроба. Както от времето, когато беше хорист в черквата, Томи отправи молитва за мъртвите: „Приеми, всемогъщи Боже, душата на Барбара Сабич във вечната ти прегръдка.“ Тя беше еврейка, спомни си Молто, и сигурно не ѝ пукаше за молитвите му, пък и още преди обвиненията срещу Ръсти не се интересуваше от Томи. Отново започна да го изпълва обидата, която цял живот бе чувствал, когато се сблъскаше с това презрение, и той се опита да потисне чувствата си – още един навик. Въпреки това се молеше за нея. Точно тези черти на характера му Доминга бе доловила и те я спечелиха. Тя познаваше добротата на Томи повече от всяко друго човешко същество освен майка му, която бе починала преди пет години.

Представяйки си младата си жена, леко закръглена, но на подходящите места, Томи изпита копнеж. Започна да се възбужда. Не беше грях, помисли си, да желаеш собствената си жена. Навярно някога Ръсти също бе желал Барбара по този начин. Но вече я нямаше. „Приеми я, Господи“ – помисли си. После отново се огледа и за пореден път се запита дали наистина толкова се е променил.

3.

Ръсти, 19 март 2007 г.

Щатският апелативен съд за Трети апелативен район се помещава в седемдесетгодишния Централен съд, сграда с червени тухлени стени и бели колони, която през 80-те години бе преустроена със средства, отпуснати за борба с престъпността. Повечето пари бяха изхарчени за ремонт на съдебните зали за криминални дела на долните етажи, но сериозна сума отиде и за създаването на нов дом за апелативния съд на последния етаж. Милиони долари бяха инвестирани с надеждата, че този район, встрани от Сентър Сити и международното шосе, ще се съживи, но адвокатите отпътуват със скъпите си коли веднага след края на съдебните заседания и малко търговци са склонни да рискуват в квартал, където повечето дневни посетители са обвинени за престъпни деяния. Бетонният площад между сградата и Общината отсреща, безлично творение на обществената архитектура, се е наложил като място за протестни демонстрации.

На около двеста метра пред вратата на съда, отивайки на среща с Реймънд, за да разбера новините около изборната ми кампания, чувам някой да ме вика и се обръщам. Зад мен стои Джон Харнасън, със сламена шапка, изпод която червената му коса стърчи на кичури като на клоун. Давам си сметка, че ме е чакал да изляза.

– Е, господин съдия. Как се развива моят проблем?

– Господин Харнасън, двамата с вас не би трябвало да си говорим, особено докато вашето дело още се разглежда.

Съдията не може да говори с никоя от страните без присъствието на другата.

Харнасън докосва устните си с дългия нокът на един от дебелите си пръсти.

– Няма да говоря за това, господин съдия. Исках само да се присъединя към поздравленията за рождения ви ден и да ви благодаря лично за гаранцията. Мел ми каза, че се иска адски кураж, за да вземеш такова решение. Не че не е основателно. Но никой не получава поздравления, задето е пуснал осъден убиец от ареста. Разбира се, вие от личен опит знаете какво е да си там.

През дългата си практика съм се научил да не показвам реакция при такива намеци. На този етап от живота ми могат да минат месеци, без никой да загатне за обвиненията и делото срещу мен. Понечвам да обърна гръб на Харнасън, но той вдига ръката си с тези странно дълги нокти.

– Интересно ми е дали ме помните, господин съдия. Аз съм малко като тъмно петно във вашия живот.

– Срещали ли сме се?

– Бях адвокат, ваша чест. Преди много години. Докато не решихте да ме съдите.

Прекарал съм близо петнайсет години в прокуратурата, дванайсет от тях като обикновен прокурор и две като назначен от съда главен прокурор, какъвто сега е Томи Молто, преди да ме изберат за съдия. Дори тогава нямаше как да запомня всяко дело, което съм водил, а пък сега – абсурд. Навремето обаче сме съдили много малко юристи. Не закачахме също свещеници, лекари и крупни бизнесмени. Наказанията тогава бяха запазени главно за бедните.

– Тогава не се казвах Джон – добавя Харнасън. – Това беше баща ми. Аз се подвизавах като Дж. Робърт.

– Дж. Робърт Харнасън.

Името прозвучава като заклинание и аз неволно изпускам тихо възклицание. Нищо чудно, че Харнасън ми изглеждаше познат.

– Сетихте ли се?

Изглежда доволен, че съм си спомнил толкова бързо, макар че едва ли се чувства много щастлив. Харнасън беше изпаднал адвокат, който обикаляше бедните квартали, за да си търси клиенти, но в крайна сметка бе избрал една доста често срещана стратегия, за да подобри материалното си състояние. Уреждаше искове за обезщетения, но вместо да изплаща сумите, които застрахователите даваха за клиентите му, ги задържаше, докато не се наложеше да заглуши многократните оплаквания на един от тях с пари, дължими на друг. Стотици други адвокати в района на Трите града извършваха същото нарушение – бъркаха във фондовете на клиентите си, за да плащат наемите, данъците или образованието на децата си. Най-тежките случаи довеждаха до лишаване от право да практикуват и Харнасън вероятно щеше да се отърве само с това, ако не беше един малък факт – имаше дълго досие за непристойно поведение на публични места като член на нелегалното гей общество в онези години, когато баровете редовно ставаха мишена на полицейски акции и арести.

Адвокатът му, покойният вече Торстен Скоглънд, темерут с финландско потекло, не ми спести откровеното си мнение, когато дойде да оспорва решението ми да обвиня Харнасън в углавно престъпление.

– Съдите го, защото е обратен.

– Е, и какво? – отговорих.

Често си спомням този разговор – дори да бях забравил човека, когото засягаше – защото в момента, в който казах тези думи, някакъв вътрешен глас предупредително ми прошепна да внимавам. Една от жестоките истини на моята професия като прокурор и съдия е, че в името на закона съм правил неща, за които по-късно съм съжалявал.

– Преобърнахте живота ми, господин съдия.

В тона му не се долавя някаква неприязън, но затворът беше сурово място за един гей в онези дни. Много сурово. Спомням си го като хубав младеж, малко женствен, с пригладена назад рижа коса, нервен, но доста по-хладнокръвен от чудака, с когото разговарям сега.

– Това не ми звучи като благодарност, господин Харнасън.

– Не. Нямам намерение да ви благодаря. Но аз съм реалист. Наистина. Преди двайсет години ролите ни можеха да бъдат разменени. Два пъти съм кандидатствал в прокуратурата и за малко не ме взеха. Можех да съм един от онези, които ви съдиха заради сексуалната ви връзка. Всъщност това беше истинската причина да ви обвинят, нали? Ако не ме лъже паметта, не са имали други доказателства, освен че и вие сте гребали от кацата с меда.

Фактите са ясни. Разбирам мисълта му: той потъна, аз изплувах. И още не може да разбере защо.

– Господин Харнасън, този разговор е безсмислен. И неуместен.

Понечвам да се обърна, но той отново ме спира с ръка.

– Нямам лоши намерения, господин съдия. Исках само да ви поздравя. И да ви благодаря. Животът ми за втори път е във вашите ръце. И този път се проявявате по-добре, поне засега. – Усмихва се на шегата, но лицето му бързо помръква. – Имам ли шанс, господин съдия?

Въпросът му прозвучава жално, като от устата на бедно сираче.

– Джон…

Нещо ме кара да замълча. „Джон?“ Нещо във факта, че с Харнасън сме се срещали преди няколко десетилетия, и вредата, която съм нанесъл в живота му, ме кара да смекча тона. Може би затова несъзнателно използвах малкото му име.

– Както виждате – добавям, – правосъдието не е съвсем глухо за вашата кауза. Случаят още не е решен.

– Значи има надежда, а?

Поклащам глава, за да му покажа, че нямам намерение да обсъждам повече въпроса, но той все пак ми благодари, като се покланя угоднически.

– Честит рожден ден! – извиква, след като се обръщам и се отдалечавам с чувство на вина.

След леко обезпокоителното обсъждане на изборната ми кампания с Реймънд се връщам в сградата на съда. Минава пет – магическият час, в който държавните служители изчезват като изсмукани от прахосмукачка. Ана, най-прилежната стажантка, която съм имал, е още тук, труди се сама. Влиза след мен в кабинета ми, където подвързаните с кожа деловодни папки, имащи предимно орнаментална функция в днешния компютърен век, залежават по полиците редом със снимките и другите сувенири от семейството и кариерата ми.

– Приготви ли си нещата? – питам я аз.

Ще отпразнуваме последния ден на Ана при мен в петък с вечеря в нейна чест, както правя за всеки напускащ ме служител. Ана ще отиде в кантората на Рей Хорган. Ще получава по-голяма от моята заплата и най-после ще навлезе в истинския живот. През последните дванайсет години е работила като санитарка, авторка на реклами, маркетингов мениджър, завърши право и сега навлиза в адвокатската кариера. Както Нат, Ана е от поколението, което често изглежда закотвено на едно място по иронично стечение на обстоятелствата. На практика всичко, в което човек вярва, може да се окаже една смешна илюзия. Тогава те се надсмиват над себе си. И спират на едно място.

– Може да се каже – отвръща ми тя. Изведнъж лицето ѝ грейва. – Приготвила съм ви картичка.

– След всичко друго, което направи? – изненадвам се аз, но приемам плика.

„Само на ШЕЙСЕТ!“ – пише отпред. Има снимка на страстна блондинка с прилепнала по тялото ѝ фланела. „Човек никога не е твърде стар.“ Отзад: „Да не ти пука. Радвай се на живота!“ Отдолу е добавила: „С обич, Ана.“

„Да не ти пука.“ Де да беше толкова лесно. Дали си въобразявам, или мацето отпред малко прилича на нея?

– Сладка е – признавам.

– Стори ми се идеална за случая. Нямаше как да не я купя.

Вглеждаме се мълчаливо един в друг за няколко секунди.

– Хайде, отивай да работиш – казвам ѝ след малко.

Уви, тя е много сладка, зеленоока блондинка, с румено лице и добра физика. Хубавичка е и макар да не е умопомрачителна красавица, е много привлекателна. Небрежно повдига правата си пола, разголвайки още малко от бедрото си, фръцва леко закръгленото си, но изящно оформено задниче, и ме поглежда, за да види какъв ефект е постигнала. Махвам ѝ с ръка да излиза.

Ана работи за мен от близо две години и половина, по-дълго от всеки друг стажант, който съм имал. Освен опитен юрист с очевиден талант за тази професия тя е лъчезарна и енергична. Държи се открито почти с всеки и е изключително забавна, което доставя огромно удоволствие на всички, но най-вече на нея. На всичкото отгоре е и невероятно мила. Тъй като компютърните ѝ познания надминават тези на повечето ни специалисти, често жертва обедната си почивка, за да оправя проблеми по системата. Пече сладкиши за колегите си, помни всички рождени дни и подробности за семействата. С други думи, човек, обичащ да доставя радост на другите, затова е любимка на всички в цялата сграда.

Чуждото щастие обаче ѝ носи повече радост, отколкото личният ѝ живот. Любовта е особено голям проблем. Ана е изпълнена с копнеж… и отчаяние. Домъкнала е в службата цял куп книги за самоусъвършенстване и често ги разменя с Джойс, съдебния ми пристав – „Намери любовта, за която копнееш“, „Как да разберем дали сме достатъчно обичани?“. Когато седне да чете в почивката, жизнерадостната маска сякаш пада от лицето ѝ.

Дългият престой на Ана при мен, който се удължи, след като наследничката ѝ на този пост, Кумари Бата, неочаквано забременя и остана на легло, неминуемо доведе до известно сближаване между нас. От известно време, когато два-три пъти седмично оставаме след работно време да довършваме различни административни формалности, тя си позволява да споделя подробности за емоционалните си несгоди.

– Излизам с доста мъже, но се опитвам да не приемам нищо твърде насериозно, за да не се залъгвам с излишни надежди – каза ми веднъж. – В известно отношение има ефект. Вече не ми остана никаква надежда. – Усмихна се по характерния си начин на тази тъжна ирония. – Знаете ли, бях омъжена за една наносекунда, когато бях на двайсет и две, и след като всичко свърши, окончателно се отказах от мисълта, че мога да срещна идеалния човек. Мислех, че съм твърде млада. Но мъжете като че ли никога не порастват! Сега съм на трийсет и четири. Последният, с когото излизах, беше на четирийсет. А беше още момче. Дете! Не се беше научил да си прибира дрехите в гардероба. Аз имам нужда от мъж, от зрял мъж.

Всичко това изглеждаше невинно допреди няколко месеца, когато започнах да усещам, че зрелият мъж, когото имаше предвид, бях аз.

– Защо е толкова трудно да си намериш кой да те изчука? – попита ме една декемврийска вечер, след като ми беше разказала за разочарованието си от поредната първа среща.

– Едва ли е толкова трудно – отбелязах, след като преодолях първоначалното си стъписване.

– За мене е. Мъжете, които харесвам, все не искат да спят с мен – заяви, като тръсна дългата си до раменете изрусена на кичури коса. – Знаете ли, иде ми да кажа: „Майната му.“ Готова съм да пробвам всичко. Е, не съвсем всичко. Без джуджета, коне и други такива. Но може би трябва да отида на някое от онези места, които никога не ми е минавало през ума да посетя. Или ми е минавало, но съм отхвърляла идеята като абсурдна. Защото, докато се опитвам да правя онова, което се смята за „нормално“, не постигам особено добри резултати. Може би трябва да съм лоша. Вие сте били лош, нали, господин съдия? – попита неочаквано, като ме фиксира с тъмнозелените си очи като с радар.

– Всички сме били лоши някога – отговорих тихо.

Това бе повратната точка. Сега флиртовете ѝ, когато останем сами, са невъздържани и директни – евтини игри на думи, намигвания, само дето не си е закачила табела „За продан“. Преди няколко вечери внезапно се изправи и постави ръка върху гърдите си, докато оправяше блузата си, като стоеше с профил към мен.

– Мислите ли, че имам прекалено големи гърди?

Загледах я твърде дълго, преди да отговоря с най-безучастния си възможен тон, че изглежда нормално.

Основанията ми да търпя всичко това са две. Първо, на трийсет и четири Ана е малко старичка за стажантка в съда и отдавна е минала периода, в който бих могъл да отдам поведението ѝ на пубертета. Второ, няма да е тук за дълго. Кумари, вече майка, започна работа миналата седмица и Ана остана още няколко дни, за да я обучи. За мен заминаването на Ана ще е едновременно истинска трагедия и сериозно облекчение.

Но тъй като се надявам времето да реши проблема, единственото, което не съм направил досега, е това, което е най-близо до ума в такива случаи – да поговоря сериозно с нея и да ѝ кажа „не“. Спокойно. Приятелски. Отдавайки дължимото на всичките ѝ ласкателства. Не, няма начин. На няколко пъти се подготвям за този разговор, но нещо ме спира. Първо, рискувам да се поставя в много неловко положение. Хуморът на Ана, който би могъл да се нарече „мъжки“ в днешното време на еманципирани жени, често е доста провокативен. Опасявам се да не каже, че е било шега, от онези, дето хората често си правят в наши дни, давайки да се разбере, че имат предвид точно обратното. По-жестоката истина е, че не бързам да прекъсвам изворчето на жизненост, което блика от сексуалната разюзданост, макар и полу на шега, на една хубава жена, повече от два пъти по-млада от мен.

През цялото време обаче знам, че няма да се възползвам. Не зная в какъв процент от случаите привличането между един мъж и една жена се ограничава само с флирт, без да преминават границата между въображаемото и реалното, но предполагам, че в повечето. След двайсет и шест години брак съм имал само една любовна афера, без да броя пиянското натискане в едно комби, когато бях на обучение към Националната гвардия, и онова безумно, импулсивно гмуркане в необузданата страст, довело до изправянето ми на подсъдимата скамейка с обвинения в убийство. Ако това не е благочестив живот, не знам кое е.

Поработвам половин час в кабинета си и Ана отново надниква през вратата.

– Закъснявате – напомня ми тя. Права е, трябва да бързам за вечерята по случай рождения ми ден.

– По дяволите. Пак се улисах.

Тя ми дава флаш устройството с черновите на съдебни решения, които подготвя всяка вечер, а аз преглеждам, след като се прибера вкъщи, и ми помага да облека палтото си, като го оправя на раменете.

– Отново честит рожден ден, господин съдия – добавя, като поставя пръст върху средното копче. – Нека всичките ви желания да се сбъднат.

Поглежда ме в очите и се изправя на пръсти. Моментът е от онези, в които всичко е пределно ясно и от самото начало знаеш какво ще се случи. Устните ѝ докосват моите, макар и само за миг. Както винаги не правя нищо, за да я спра. Цялото ми тяло пламва, но не проронвам нито дума, дори не ѝ казвам „довиждане”, просто излизам.

4.

Томи Молто, 3 октомври 2008 г.

Джим Бранд почука на вратата, но остана на прага, изчаквайки главният прокурор да му даде знак. През първия си кратък мандат в прокуратурата през 2006 г. Томи чувстваше липса на уважение. След повече от трийсет години в тази служба той имаше толкова затвърдена репутация на обрулен ветеран, работещ от осем сутринта до десет вечерта всеки Божи ден, че на другите прокурори изглежда им беше трудно да се отнасят към него с почитта, подобаваща на високия му пост. Като негов главен заместник Бранд бе променил това. Уважението му и предаността към Молто бяха очевидни и дребните официални жестове като чукането на вратата като че ли му идваха отвътре. В резултат сега повечето прокурори се обръщаха към Томи с „шефе“.

– Новини за Ръсти Сабич – обяви Бранд. – Получихме предварителен доклад от съдебния лекар.

– И?

– Изглежда интересно. Готов ли си?

Уместен въпрос. Готов ли беше Томи? Нов сблъсък с Ръсти Сабич можеше да го съсипе. Според общото мнение и слуховете, които се носеха из съда като флуорни молекули в чешмяната вода от река Киндъл, случаят „Сабич“ беше грешка на Нико. Томи бе участвал, но не беше отговорен за вземането на окончателните решения – прибързани, но непредизвикани от лична злоба. Това тълкуване беше удобно за всички. След като го отзоваха от поста главен прокурор, Нико се премести във Флорида и натрупа милиони долари от дела, свързани с тютюневия бизнес. Притежаваше остров на архипелага Кийс и канеше Томи, а сега и Доминга поне два пъти годишно.

Колкото до Томи и Сабич, след корабокрушението и двамата се бяха добрали до брега и се бяха върнали към нормалния живот. Всъщност в качеството си на главен прокурор, Ръсти бе този, който върна Томи на работа, мълчаливо признание, че всички обвинения в опит за злепоставяне са били част от адвокатската игра. Когато се срещнеха, както често се случваше, двамата бяха сдържано любезни един към друг, и не само защото служебните им задължения го налагаха, а и може би и понеже бяха преживели заедно едно и също нещастие. Бяха като двама братя, които никога няма да се разбират добре, но са травмирани и оформени като характери в една и съща среда.

– Причина за смъртта е инфаркт в резултат от аритмия и възможна реакция на свръхчувствителност – каза Бранд.

– Кое му е интересното?

– Ами това, което е казал Сабич. Че имала болно сърце и високо кръвно. Така е казал на ченгетата. Откъде може да е знаел?

– Стига, Джим. Може да е наследствено.

– Така твърди и той. Баща ѝ умрял по същия начин. Но можеше аортата ѝ да се пръсне. Можеше да получи инсулт. Но не – „сърдечен инфаркт“, казва той.

– Дай да видя.

Молто протегна ръка, за да вземе листа с доклада, но му хрумна, че не е зле да затвори вратата преди това. От прага надникна в тъмното преддверие, където работеха двете му секретарки. Трябваше да направи нещо за този кабинет, помисли си, както му се случваше неведнъж тия дни. Прокуратурата се помещаваше в мрачната сграда на Общината, където осветлението беше с цвета на стар шеллак. Така го помнеше още от началото на трийсетиналетната си кариера и така със сигурност е било още поне четвърт век преди това. Това място беше ужасно – с кабели в пластмасови предпазни маркучи, проточващи се по коридорите като избягали от месарницата кренвирши и прозорци с раздрънкани стъкла, които все още бяха единственият начин за разхлаждане.

След като се върна на стола си, Томи прочете бележките от аутопсията. Пишеше го черно на бяло: „Инфаркт, дължащ се на свръхчувствителност.“ Имала високо кръвно, слабо сърце по наследство и умряла в съня си, вероятно с висока температура вследствие от грип. Съдебният лекар предлагаше заключение „Естествена смърт“, съответстващо на здравословното ѝ състояние. Томи поклати глава.

– Тази жена имаше завидна фигура – отбеляза Бранд. – Спортуваше всеки ден. Изглеждаше наполовина на годините си.

– Джими, готов съм да се обзаложа на десет долара, че е спортувала всеки ден, защото никой от рода ѝ не е доживял шейсет и пет. Не можеш да излъжеш гените. Какво казва кръвното изследване?

– Ами направили са имунотест. Рутинна токсикология.

– Открили ли са нещо?

– Много неща. Дамата е имала цяла ракла с лекарства. Но не са открили нищо, което да не ѝ е било предписано от лекар. Всяка вечер гълтала приспивателни, цял куп хапчета за маниакална депресия.

Молто изгледа изпитателно главния си заместник.

– И тези хапчета могат да причинят инфаркт?

– Не, ако се вземат според предписанията. Поне не често. Концентрацията им трудно може да се измери след настъпването на смъртта.

– Медицинските данни са ясни. Ако не е умряла по естествени причини, за което вероятността е едно на петдесет, може неволно да е предозирала някое лекарство.

Бранд стисна устни. Нямаше какво да възрази, но явно не беше доволен.

– Добре, но защо е седял двайсет и четири часа, без да направи нещо? – не се отказваше той.

Добрият прокурор, както добрия полицай, понякога може да разкрие престъпление само по един факт. Може би Бранд беше прав. Но нямаше доказателства.

– Няма какво да се разследва – настоя Томи. – Още повече срещу човек, който след малко повече от три месеца ще седи във върховния съд и ще гласува за или против всяка присъда, която тази служба успее да прокара. Ако Ръсти Сабич реши да ни вгорчи живота, ще има десет години на разположение.

Докато спореше със заместника си, Томи бавно си даде сметка за ситуацията. За Бранд Ръсти Сабич беше господин Никой. Предпазливостта на Томи се дължеше на общото му минало със съдията. За да получи пак работата си преди две десетилетия, когато Ръсти беше главен прокурор, Молто трябваше да признае, че е нарушил правилата за боравене с веществени доказателства по случая „Сабич“. Наказанието му беше минимално – да се откаже от претенции за неизплатени възнаграждения през годината, когато беше свален от поста, докато течеше разследването срещу него.

С времето обаче признанието на Томи за грешката му започна да му тежи като камък на врата. Повече от половината съдии във Върховния съд на окръг Киндъл сега бяха бивши главни прокурори, негови колеги. Знаеха добре всичките му качества – надежден, опитен и предвидим, макар и не особено умен – и с готовност го назначиха временно на длъжността, когато новоизбраният главен прокурор Моузес Апълби се оттегли с нелечим тумор в мозъка само десет дни след като бе положил клетва. Централният комитет на Демократичната работническо-селска партия, където мръсните тайни се помнеха, обаче се противопостави срещу назначаването му на този пост – и дори на избирането му за съдия, длъжност, към която Томи всъщност се стремеше, защото даваше по-дълготрайна сигурност за млад човек със семейство. Гласоподавателите не разбираха тънката разлика, а всичко можеше да се провали, ако противникът му в изборите извадеше признанията на Томи и ги представеше като доказателство за вина. Може би, ако си осигуреше подкрепата на мрачна сила като Ръсти, щеше да преодолее този проблем. Все пак това черно петно в биографията му бе известно само на неколцина посветени. Бранд сигурно беше прав. Ако докажеше, че Сабич е от лошите, може би щеше да изчисти името си. Дори всички да научеха цялата истина, никой нямаше да се интересува дали Томи е нарушил няколко процедури.

Вероятността да успее обаче бе малка и не си струваше да рискува. Сегашната му работа години наред му се беше струвала като поредната напразна надежда и Томи изпитваше тиха гордост, че я върши добре. Освен това сега имаше възможност да възстанови окончателно репутацията си след обвиненията около процеса срещу Ръсти и когато след две години изберяха нов главен прокурор, можеше да си тръгне с гордо вдигната глава и да си намери добре платена работа в отдела за вътрешно разследване на някоя корпорация. Това никога нямаше да стане, ако хората си мислеха, че е използвал служебното си положение, за да преследва лична вендета.

– Джими, ще ти кажа направо. Не мога пак да се забърквам с Ръсти Сабич. Имам дете на една годинка. Други мъже на моята възраст вече мислят за пенсиониране. Трябва да се погрижа за бъдещето си. Не мога да си позволя пак да се окалям.

Томи често размишляваше над съдбата си. Не смяташе да се бута напред или да се подмазва, само и само да получи залък от онова, което досега е пропуснал. Не беше толкова самовлюбен, че да се стреми винаги да бъде на печалба.

Изражението на Бранд обаче казваше: „Това не е Томи Молто.“ Какво бе видял досега – личен интерес, предпазливост. Това не беше прокурорът, когото познаваше. Сърцето на Томи се сви пред разочарованието на Бранд.

– Мамка му – изръмжа Молто. – Какво искаш от мен?

– Остави ме да се поровя. На своя глава. Обещавам да внимавам. Но нека да проверя дали наистина няма нищо.

– Ако изтече информация, Джими, особено преди изборите, и не излезе нищо, можеш просто да ми напишеш некролога. Разбираш ли? Играеш си с живота ми.

– Ще мълча като гроб.

Бранд вдигна голямата си ръка и постави пръсти върху устните си.

– Мамка му – изруга отново Томи.

5.

Ръсти, 19 март 2007 г.

Когато слизам от автобуса в Ниъринг, бивше фериботно пристанище, превърнало се в предградие малко преди да се нанеса тук през 1977 г., минавам през аптеката да взема лекарствата на Барбара. Няколко месеца след края на процеса срещу мен преди двайсет и една години, по причини, разбираеми само за нас, с Барбара се разделихме. Може би щяхме и да се разведем, ако след един неуспешен опит за самоубийство не ѝ бяха поставили диагноза биполярно разстройство. За мен това бе достатъчен повод да преосмисля живота си. След процеса, след месеците на потъване все по-надолу и по-надолу, без изгледи скоро да достигна дъното, след нощите на мълчаливи обвинения към колеги и приятели, които са ме предали или не са направили достатъчно, за да ми помогнат – след като преодолях всичко това, исках да си върна само онова, което съм имал, преди всичко да започне: предишния си живот. Нямах сили да го преживея отново, ако истината излезе наяве. Или да гледам как синът ми, едно ранимо дете, става жертва на тази трагедия. Нат и Барбара се върнаха от Детройт, където тя преподаваше математика в щатския университет „Уейн“, но само при едно условие – Барбара да спазва строг медикаментозен режим.

Настроението ѝ все още е нестабилно. Когато нещата вървяха добре, особено през първите няколко години, след като се прибраха вкъщи с Нат, ми се струваше много по-малко своенравна и дори ми беше приятно да живеем заедно. Вече нямаше желание или енергия за онези двайсет и четири часови компютърни сесии, когато преследваше някоя мъглява математическа теория като задъхано куче, решено да гони някоя лисица до дупката ѝ. В днешни дни говори за себе си като за лабораторна мишка и с готовност гълта всичко, което психофармакологът ѝ предпише, за да се стабилизира. И в най-добрите си дни трябва да взема поне една шепа хапчета: тегретол, серокел, ламиктал, топамакс. Когато я прихванат лудите, бърка по-дълбоко в шкафа с лекарствата за трициклични препарати, като асендин и тофранил, от които става сънлива и изглежда, сякаш някой е пробил с бургия зениците ѝ, което налага да се разхожда из къщата с черни очила. В най-лошите моменти прибягва към фенелзин, силен антидепресант, който заедно с лекаря са установили, че я връща към нормалното психично състояние и това оправдава риска от множеството странични ефекти. На този етап има рецепти за петнайсет-двайсет лекарства, включително приспивателните, които взема всяка вечер, и медикаментите за хипертонията и проявяващите се от време на време аритмии. Поръчва си нови доставки по Интернет и аз отивам да ѝ ги взимам по два-три пъти седмично.

Вечеря по случай рождения ден вкъщи е безсмислено занимание. Жена ми е добра готвачка и е изпекла на скара три пържолки, всяка колкото дланта на великана Пол Бъниън, но някак и тримата сме изразходвали запасите си от добро настроение на празненството в службата. Нат, който преди няколко години изглеждаше, сякаш никога няма да напусне бащиния си дом, напоследък идва все по-неохотно и сега мълчи почти през цялата вечер. От самото начало личи, че основната ни цел е да се нахраним, да кажем, че сме вечеряли заедно в този паметен ден, и да се върнем всеки в своя вътрешен свят на знаци и символи, в който имаме навика да се вглъбяваме. Нат ще се прибере вкъщи да чете за утрешния учебен ден, Барбара ще се уедини в кабинета си и в Интернет, а аз, рожденик или не, ‘ще редактирам чернови на съдебни становища.

Междувременно, както често се случва в моето семейство, се старая да поддържам някакъв разговор. Срещата ми с Харнасън, ако не друго, е отзвук от нещо минало толкова отдавна, че ми се струва уместно да разкажа за нея.

– Отровителят ли? – пита Барбара, когато споменавам името.

Тя рядко слуша, когато говоря за работата си, но човек никога не знае какво може да знае Барбара Бърнстийн Сабич. На този етап тя е като страховита двойничка, макар и доста по-стилна, на моята леко чалната майка, чиято мания на стари години, след като татко я напусна, бе да организира мислите си върху стотици бели картончета, които трупаше на купчини върху старата маса в столовата. Страдаща от силна агорафобия, тя успяваше да излезе от апартамента ни, като редовно се обаждаше на линиите за слушатели в различни радиопредавания.

Жена ми също мрази да излиза. Компютърна маниачка по наследство, тя кисне в нета по четири до шест часа дневно, задоволявайки всяко свое любопитство – рецепти, нашите инвестиции в ценни книжа, последните математически статии, вестници, покупки и няколко игри. Нищо в истинския живот не я зарежда толкова с енергия, колкото ровенето в света на информацията.

– Оказва се, че навремето съм водил обвинението срещу него – обясних аз. – Беше адвокат, който неправомерно използваше парите на клиентите си. Гей.

– Какво иска от теб? – пита Барбара.

Свивам рамене, но все пак разказвам историята. Осъзнавам нещо, което назрява вътре в мен от часове, но не искам да го призная дори пред съпругата си и сина си: чувствам вина, че съм изпратил в затвора някого само заради тогавашните си предразсъдъци, от които сега се срамувам. И в тази светлина си давам сметка какво Харнасън плахо се опитваше да ми каже: ако не го бях обвинил несправедливо, ако не го бях лишил от професията му и изправил на стената на позора, животът му щеше да протече другояче – той щеше да има достатъчно самоуважение и самообладание, за да не посегне на партньора си. Аз съм го тласнал по наклонената плоскост. Замислям се върху моралната страна и замълчавам.

– Сега ще си дадеш отвод, нали? – пита Нат.

След колежа синът ни живее вкъщи и рядко се намесва в същността на разговорите ни. Обикновено влиза в ролята на страничен коментатор и ни прекъсва само със забележки от рода на: „Браво, татко“ или „Кажи как се чувстваш, мамо“, навярно целящи да запазят деликатния баланс между нас. От доста време се опасявам, че стремежът да посредничи между родителите си е едно от нещата, които ненужно утежняват живота на Нат. Напоследък обаче той активно участва в обсъждането на правни въпроси, давайки ми рядка възможност да надникна в острия ум на мрачния ми и затворен в себе си син.

– Няма как – отговарям. – Вече гласувах. Единственият шанс за отмяна на присъдата, и то не много голям, е Джордж Мейсън. А той не изглежда склонен да гласува в полза на Харнасън.

Другият проблем беше, че ако реша да си дам отвод сега, колегите ми ще заподозрат, че го правя заради кампанията си, че се опитвам да скрия факта, че съм гласувал за отмяна на осъдителна присъда за убийство, което действие рядко се харесва на избирателите.

– Значи си имал напрегнат следобед – отбелязва Барбара.

– И не е само това – добавям. Спомням си целувката на Ана и от страх да не се изчервя, бързо започвам да разказвам за срещата си с Реймънд. – Коул предложил да се откаже от първичните избори.

Става дума за Н. Дж. Коул, гениален юрист и суетен глупак, който навремето ме вкара в апелативния съд. Ен Джей е единствената опозиция, която очаквам на предварителните избори през февруари. С подкрепата на партията аз съм сигурен, че ще победя Коул, но това ще ми коства много време и пари през идната година. Тъй като досега републиканците никога не са издигали кандидат в този еднопартиен град, когато Ен Джей се оттегли, това автоматично би означавало, че съм избран за този, както дори медиите го наричат, „бял мъжки пост“ в щатския върховен съд, в контраст с другите две места в окръг Киндъл, които традиционно се заемат от жена и чернокож.

– Страхотно! – възкликва жена ми. – Какъв хубав подарък за рождения ти ден.

– Звучи твърде хубаво, за да е вярно. Готов е да се откаже само ако подкрепя повторното му избиране за главен съдия.

– Е, и какво?

– Не мога да причиня това на Джордж. Или на съда.

Когато влязох за първи път в съда, той се бе превърнал в старчески дом за бивши партийни деятели, които често изглеждаха склонни да вземат грешни решения. Сега, след дванайсет години като главен съдия, под мое ръководство Щатският апелативен съд на Трети апелативен район може да се похвали с колектив от изтъкнати юристи, чиито решения от време на време влизат в учебниците по право и често се цитират в съдебни зали из цялата страна. Коул, с глупавия си егоцентризъм, за нула време ще унищожи всичко, което съм постигнал.

– Джордж разбира от политика – отбелязва Барбара. – Освен това ти е приятел.

– Това, което Джордж разбира, е, че заслужава да бъде председател на апелативния съд. Ако помогна на Коул за този пост, всички съдии с право ще ме обвинят, че им забивам нож в гърба.

Синът ми е слушал лекции на Коул в Ийстънския юридически университет, където Ен Джей е уважаван преподавател, и е достигнал до очевидното заключение.

– Коул е абсолютно откачен – заявява Нат.

– Моля те – смъмря го Барбара, която все още предпочита благоприличието на семейната маса.

Ен Джей, човек напълно лишен от финес, оттегли предложението си със заплаха. Ако не се съглася, той щял да смени лагера и на общите избори през ноември 2008 да се кандидатира за републиканците. Така шансовете му няма да се увеличат, но натискът върху мен ще се засили и много ще пострадам заради отказа да го направя главен съдия.

– Значи кампанията остава, така ли? – пита Барбара, малко възмутена, след като обяснявам всичко това.

– Ако Коул не блъфира. Може да реши, че не си струва да хаби толкова време и пари.

Тя поклаща глава:

– Той е зъл човек. Води се от омразата.

От далечната дистанция, от която наблюдава моя свят, Барбара вижда всичко съвсем ясно, като сокол, реещ се в небето. Знам, че е права, и слагам край на разговора по тази тема.

Барбара е донесла останалото от морковената торта на Ана, но ние все още се възстановяваме от глюкозния шок, който почти получихме, когато я ядохме в службата. Затова разчистваме масата и измиваме чиниите. Със сина ми убиваме още двайсет минути да гледаме как „Траперите“ провалят поредния мач. Единственото време, което прекарвах с баща си извън семейната пекарна, където работех от шестгодишна възраст, бяха онези един-два пъти седмично, когато ми позволяваше да седна до него на дивана, докато пиеше бира и гледаше бейзбол – игра, от която, макар и чужденец в тази страна, беше необяснимо запленен. Редките му коментари тогава ми се струваха по-ценни от злато. Добър играч в гимназията, Нат напълно изгуби интерес към бейзбола още през първата си година в университета. Но сякаш наследил нещо от поколенията, почти винаги сяда за няколко минути да погледаме заедно.

Извън възмутените коментари за некадърния ни местен отбор и обсъждането на някои правни теми рядко говоря с Нат, за разлика от Барбара, която досажда на сина ни с ежедневни въпроси – разговор, който той ограничава в рамките на една минута. Все пак се чувствам длъжен да се поинтересувам как вървят нещата, макар да знам, че ще ми отговори уклончиво.

– Какво става със статията ти?

Нат, който иска да стане преподавател по право, ще публикува в юридическото списание на „Ийстън“ статия за психолингвистиката и общуването със съдебните заседатели. Чел съм вече два пъти черновите му, но не мога да твърдя, че разбирам дори малко от написаното.

– Почти е готова. Излиза този месец.

– Чудесно.

Той кимва няколко пъти, сякаш да ме откаже от задаването на други въпроси.

– Може ли да отида на вилата през уикенда? – пита след малко, имайки предвид бараката в Скейджън. – Искам да прегледам още веднъж черновата на спокойствие.

Не ми е работа да питам, но съм почти сигурен, че Нат ще отиде с любимия си другар – себе си.

След още няколко некадърни паса на „Траперите“ на него му писва да гледа. Пожелава лека нощ на майка си, която седи зомбирана пред компютъра и не му отговаря. Затварям вратата след него и отивам да взема куфарчето си. С Барбара влизаме в нормалния си ритъм. В къщата е абсолютно тихо, не се чува нито телевизор, нито бръмченето на миялната. Тишината означава липса на всякакъв контакт. Барбара е вглъбена в своя свят, аз – в моя. Дори космическите вълни не смущават спокойствието ни. Това е, което съм избрал, което още вярвам, че искам.

В малкия ми кабинет на долния етаж свалям файловете на компютъра си и подготвям съдебните становища.

После проверявам електронната си поща и намирам няколко честитки за рождения ми ден. Около единайсет се качвам в спалнята и виждам, че Барбара изненадващо още е будна, чакала ме е. Все пак днес е рожденият ми ден. Явно имам още един подарък.

Предполагам, че сексът при двойките с дълготрайна връзка е доста по-разнообразен – и следователно по-интересен – отколкото при срещите за една нощ. Чувам от някои приятели на наша възраст, че сексуалните им взаимоотношения са вече минало. С Барбара обаче поддържаме активен полов живот, може би в стремеж да компенсираме другите недостатъци на брака ни. Жена ми винаги е изглеждала страхотно, още е възхитителна сега, когато повечето ѝ връстнички са похабени от годините. Още на младини, през шейсетте, тя не правеше опити да скрие умножаващите се бели косми в ситните ѝ естествени къдрици и въпреки признаците на възрастта не използва почти никакъв грим. Въпреки това още е красива, с правилни черти. Тренира по два часа пет дни седмично на уредите в мазето ни, което е полезно както срещу наследствените ѝ проблеми със сърцето и кръвното налягане, така и за стройната ѝ фигура. Винаги съм изпитвал типичната мъжка гордост от компанията на красива жена, когато влизам с нея някъде, и харесвам да я гледам в леглото, където все още правим секс по два-три пъти седмично. Спомняме си. Сливаме се. Често е прозаично, но повечето неща в живота са така – със семейството около масата, с приятели в бара.

Тази вечер обаче случаят не е такъв. Неправилно съм разтълкувал причините да ме изчака будна. Чертите ѝ стават по-сурови, когато е разстроена – стиснатите зъби, погледът… и сега лицето ѝ е като стоманена маска.

Задавам винаги опасния въпрос:

– Какво има?

Тя се размърдва под завивките.

– Мисля, че трябваше първо да ме попиташ – измърморва. Не разбирам какво има предвид, докато не добавя: – За Коул.

Аз съм втрещен.

– Коул ли?

– Мислиш ли, че това не засяга и мен? Без дори да се поинтересуваш какво мисля, вземаш решение да водиш неколкомесечна предизборна кампания. Как ще ходя сега до магазина след тренировка с разрошена коса и миришеща на пот?

Истината е, че Барбара пазарува повечето неща по Интернет, но решавам да не се впускам в този спор. Просто я питам защо да не може.

– Защото съпругът ми няма да е доволен. Особено ако някой напъха микрофон пред лицето ми. Или ме снима.

– Никой няма да те снима, Барбара.

– Ако показват изборните клипове по телевизията, всички ще ме гледат. Жена на кандидат за върховен съдия? Това е като министерска съпруга. Достатъчно ми е сега, когато си главен съдия. Но този път ще се наложи наистина да се правя на палячо.

Няма начин да разсея параноята ѝ, опитвам се от десетилетия. Удивлява ме твърдението, че ще трябва да се прави на палячо. В разговорите си рядко обсъждаме условията за запазване на брака ни. Основната причина и за двама ни беше Нат. Освен това имах възможност да възстановя живота си, без да се съобразявам много с Барбара. Но понеже приемам това положение на нещата като естествено, рядко се замислям как се чувства тя – безволева марионетка, поддържана изкуствено от медикаменти.

– Съжалявам. Права си. Трябваше да те попитам.

– Изобщо не ти е минало през ума.

– Току-що се извиних, Барбара.

– Не. Независимо какво мисля аз, нямаше да ти мине през ума да оставиш Ен Джей да стане главен съдия.

– Барбара, не мога при вземането на професионални решения да се съобразявам дали жена ми е… – търся подходяща дума: „душевноболна“, „побъркана“, „шизофреничка“ – … твърде стеснителна, за да се показва на обществени места. Ако стане главен съдия, Ен Джей ще нанесе огромна вреда на съда. Аз пренебрегвам собствения си интерес, когато вземам това решение. Не мога да се съобразявам с твоя.

– Защото си Ръсти Примерния. Свети Ръсти. Винаги трябва да се бориш за онова, което искаш. До гуша ми дойде.

„Ти си луда“ – иде ми да кажа. Но се сдържам. Винаги се сдържам. Сега ще започне да ми опява, а аз само ще слушам и ще си повтарям наум като мантра: „Тя е луда, тя е луда, тя е луда.“

Така става и този път. Тя се разпалва все повече. Сядам на един стол и не казвам нищо, освен да споменавам от време на време името ѝ. Тя става от леглото и започва да крачи напред-назад като боксьор на ринга, със стиснати юмруци, но вместо крошета ме засипва с обиди. Мисълта ми е блокирала, седя скован и вглъбен в себе си. След време отивам при аптечката и изваждам селазина. Показвам на Барбара хапчето и изчаквам да го вземе, преди да навлезе в последната, най-разрушителна фаза на излиянията си, в която ще унищожи нещо повече или по-малко ценно за мен. Виждал съм как счупва кристалните тежести за книги, подарък от адвокатската колегия по случай избирането ми за главен съдия, как прогаря панталоните на фрака ми със запалката на барбекюто и как изхвърля в тоалетната две кубински пури, подарени ми от съдия Дойл. Тази вечер Барбара намира кутията, която получих от Джордж, изважда тогата и пред мен отрязва еполетите с ножицата.

– Барбара! – изкрещявам, но не правя опит да я спра.

Викът ми и нейното деяние я накарват да се обуздае малко. Тя взема таблетката от нощното шкафче и я гълта. След половин час ще я замае и ще спи до утре следобед. Не очаквам извинения. След ден-два ще бъдем отново там, откъдето сме започнали. Дистанцирани. Предпазливи. Мълчаливи. Ще имаме няколко спокойни месеца преди следващия пристъп.

Връщам се на дивана в кабинета си. Отзад има възглавница, чаршаф и одеяло за такива случаи. Изстъпленията на Барбара винаги ме разтърсват, защото рано или късно се връщам мислено към престъплението преди двайсет и една години и се чудя каква лудост ме е накарала да реша, че можем да живеем нормално.

Държа бутилка уиски в кухнята. Когато станах адвокат, не употребявах алкохол. Сега, на тази възраст, пия твърде много. Не се напивам, но рядко си лягам, без да обърна някоя чашка като приспивателно. Отивам в тоалетната и там спирам. В определени периоди на годината луната свети директно през прозорчето на банята. Заставам във вълшебната светлина и споменът за физическата близост с Ана се връща, натрапчив като мелодията на любима песен. Спомням си забележката на жена ми колко трудно си позволявам нещата, които желая, и почти неохотно се потапям не просто в усещането, във фантазията как с младата ми стажантка се прегръщаме, а и в блаженството и въодушевлението, че съм се освободил от оковите, с които съм ограничавал живота си десетилетия наред.

Оставам замечтан, докато постепенно се връщам към действителността, докато умът ми надделява над чувствата и ме подлага на кръстосан разпит като в съдебна зала. Декларацията за независимостта казва, че всички хора имат право да търсят щастието – но не и че могат да го намерят. В Африка има деца, които умират от глад. В Америка има хора, които копаят канали. Аз имам влиятелна, смислена професия, любящ син, храня се по три пъти на ден и живея в къща с климатик. Какво ми дава право да искам още?

Връщам се в кухнята да си налея още едно, после си постилам на дивана. Алкохолът си свършва работата и аз се унасям. Така свършва денят на шейсетия ми юбилей, със спомена за докосването от Анините устни върху моите и този вечен въпрос, който ме измъчва. Мога ли някога да бъда щастлив? Трябва ли да отида в гроба, без да съм се опитал да разбера?

Ролята на стажанта в екипа на действащ съдия е уникална в съвременното правораздаване, защото това е част от обучението. При мен идват умни, но неопитни младежи и в продължение на две години аз ги уча да вникват в логиката на закона. Преди трийсет и пет години самият аз бях стажант при председателя на щатския върховен съд Филип Голдънстийн. Като повечето стажанти аз още се прекланям пред наставника си. Фил Голдънстийн беше един от онези хора, които търсят призвание в служба на обществото заради страстната си вяра в човечността, убеждението, че във всяка душа има искрица добро и работата на политиците и съдиите е просто да ѝ помогнат да се изяви. Това бе сантиментален начин на мислене от друга епоха и ако трябва да съм честен, лично аз никога не съм го споделял. При все това стажът ми беше едно прекрасно преживяване, защото Фил стана първият, който ми разкри величието на правото. Аз виждах закона като палат от светлина, чиито лъчи щяха да заличат зловещия мрак от дома на родителите ми. Това, че са ме приели в този храм, означаваше, че душата ми се е извисила над тясната дупка, в която винаги ме е било страх, че съм осъден да гния.

Не съм сигурен, че успявам да следвам светлия пример на ментора си в обучението на моите стажанти. Баща ми никога не ми е служил като пример за грижовност и авторитет и аз вероятно твърде често се затварям в себе си и изглеждам надут и самомнителен. Но стажантите на един съдия са неговите наследници в правото и аз се чувствам особено привързан към мнозина от тях. Седмината бивши стажанти, които идват на изпращането на Ана в петък вечерта, са сред любимците ми. Всичките са добри юристи. С тях и останалите служители от екипа, общо петнайсет души, заемаме една маса в тъмния заден салон на „Мачбук“. Пийваме си и се шегуваме с Ана, която се тюхка заради постоянните си диети, самотния си живот, неспособността да откаже окончателно цигарите и начина, по който и най-официалните дрехи, които облече, ѝ стоят като спортно облекло. Някой ѝ е купил домашни чехли за службата.

След края на празненството Ана ме закарва обратно в съда, както сме планирали. Ще си взема куфарчето, тя ще прибере останалите си вещи и ще ме остави на автобуса за Ниъринг. Оказва се, че всеки е купил за другия скромен подарък. Сядам на стария диван, чиято смачкана кожена тапицерия напомня малко за моето лице, и отварям кутийката. Вътре има миниатюрна везна на правосъдието с гравиран надпис: „На съдията с любов и вечна признателност, Ана.“

– Прекрасно е – казвам, когато тя сяда до мен, за да отвори скромния пакет, получен от мен.

Дистанцираност. Близост. Това не са просто метафори. Когато вървим по улицата, ние се държим по-близо до хората, с които сме свързани по някакъв начин. В последните месеци от стажа на Ана професионалната дистанция между нас се стопи. Когато се качим в асансьора, тя винаги се набутва точно пред мен. „Опа“ – казва, ако отърка задничето си в мен, после поглежда над рамото си и се засмива. Сега седи притиснала бедрото си до моето, рамото си – на по-малко от един ангстрьом разстояние. Когато вижда подаръка ми – комплект химикалки за бюрото ѝ и бележка с цитат в стила на Фил Голдънстийн, гласящ нещо от рода, че я чакат велики дела – тя се просълзява.

– Вие означавате толкова много за мен, господин съдия…

Така, сякаш в това няма нищо нередно, обляга главата си на гърдите ми и аз, какво да правя, я прегръщам. Не казваме нищо, нито дума, но и не помръдваме, ръката ми притиска здраво рамото и нежната ѝ коса, ухаеща на шампоан, опряна точно над сърцето ми. Няма нужда да дискутираме вътрешния си дебат. Влечението е очевидно. Но опасностите и безсмислеността също са ясни. Седим притиснати един до друг и всеки се опитва да прецени кое ще му донесе по-голяма вреда – ако продължим или ако се отдръпнем. Все още нямам представа какво ще се случи. В този момент обаче научавам едно нещо – че месеци наред съм се залъгвал. Защото през цялото време съм искал това.

Така седя и мисля: „Ще стане ли, наистина ли ще се случи? Как ще стане, как може да не стане, как?“ Чувствам се като в момента, когато председателят на съдебните заседатели се изправя с присъдата в ръка. Животът ти ще се промени. Животът ти ще се преобърне. Чакането, преди да чуеш присъдата, се проточва цяла вечност.

Когато си представях този момент преди, се бях зарекъл, че първата стъпка ще бъде само нейна. Че няма да я подтикна по никакъв начин. Затова сега я държа притисната до мен, но не правя нищо повече. Близостта на стегнатото ѝ тяло, разбира се, ме възбужда, но аз просто чакам, а времето лети ли, лети. Минават може би двайсетина минути, докато най-после тя вдига лицето си и усещам топлия ѝ дъх върху кожата на врата си. Сега тя чака. Спокойно. Чувствам я. Вътрешният глас не ми нашепва: „Не“ или „Чакай“. Казва ми: „Никога.“ Ако не сега, няма да стане никога. Никога друг път няма да вкуся от най-фундаменталното вълнение в живота.

Затова обръщам лицето си към нея. Устните ни се допират, езиците ни се преплитат. Аз изстенвам високо, а тя прошепва:

– Ръсти. О, Ръсти!

С дланта си усещам нежната ѝ гърда, която съм си представял стотици пъти. Тя се отдръпва, за да ме погледне, и аз я гледам, красива, ведра, безгрижна. Тогава изрича думи, които въздигат душата ми. Тази дръзка, красива млада жена казва:

– Целуни ме пак.

После тя ме закарва на автобуса и малко преди автогарата свива в една уличка, за да се целунем за сбогом.

„Аз ли съм това? – крещи вътрешният ми глас. – Главен съдия Сабич се натиска като седемнайсетгодишен хлапак по тъмните ъгли.“

– Кога ще се видим пак? – пита тя.

– О, Ана.

– Моля те. Нека да не е само за един път. Ще се чувствам като курва.

Знам, че никога няма да имаме по-щастливи моменти от тези, които току-що преживяхме. Ще бъдем по-умели, но никога толкова вдъхновени.

– Всички любовни връзки завършват зле – казвам аз. Може да се каже, че съм живо доказателство за това. Съден за убийство. – И двамата трябва много добре да премислим всичко.

– Вече мислихме достатъчно – възразява тя. – Виждах те как мислиш всеки път, когато ме поглеждаше през последните месеци. Моля те. Ако ще да е само за да си говорим.

И двамата знаем, че „само говоренето“ ще става между половите актове, но кимвам и отново я целувам силно. Слизам. Колата ѝ, старо субару, потегля с приглушеното кашляне на развален заглушител. Бавно тръгвам към автобуса. „Как? – крещи вътрешният ми глас. – Как може да го правиш отново?“ Как е възможно човек да повтаря същата грешка, която е провалила живота му? С пълното съзнание, че това може да доведе до нова катастрофа. На всяка стъпка си задавам тези въпроси. Отговорът обаче винаги е един и същи. Заради онова, което беше между тогава и сега. Заради времето, което не заслужава да бъде наречено „живот“.

6.

Томи, 13 октомври 2008 г.

Джим Бранд беше кандидатствал в прокуратурата веднага след дипломирането си от юридическия факултет в програма за нощно обучение и получи официален отказ. Той обаче дойде лично да моли за интервю и Томи, който случайно минаваше през приемната, го хареса. Именно Томи пробута Бранд през комисията за назначаване, научи го да пише изложения, уреди го да участва в няколко емблематични дела. И Бранд доказа, че го бива. Той имаше вродени инстинкти за съдебната зала, предусещаше кога му готвят удар под кръста. Адвокатите на защитата се оплакваха от острия му език, но така говореха и за Томи.

За разлика от повечето хора обаче Джим Бранд никога не забравяше кой му е помогнал. За него Томи беше като по-голям брат. Двамата си бяха кумували. Дори сега поне веднъж месечно Томи и Бранд излизаха да обядват заедно, както за да поговорят на лични теми, така и да обсъдят актуални служебни проблеми, които все оставаха на заден план в лавината от спешни дела. Обикновено хапваха набързо сандвичи наблизо, но днес Бранд бе оставил съобщение на секретарката на Томи, че ще го чака долу. Джим тъкмо излизаше с мерцедеса си от бетонния гараж на Общината, когато Томи се появи на улицата.

– Накъде? – попита, след като се настани на дясната седалка.

Бранд обожаваше тази кола, Е класа, която бе купил евтино след тримесечно ровене из обявите в Интернет. С момичетата я лъскаха всяка неделя и беше намерил препарат за почистване на кожа, от която мирише на нов автомобил. Колата бе толкова безупречно чиста, че Томи се страхуваше дори да кръстоса краката си от страх да не остави следи от обувките си по тапицерията. Може би най-щастливият ден на Бранд дойде, когато една вечер някакъв беззъб скитник се приближи и изпелтечи:

– Ей, пич, т’ва е еба си возилото.

Бранд обичаше да повтаря този комплимент с повод и без повод.

– Мислех си за „Джаколоне“ – отвърна той на въпроса на Томи.

– О, Боже!

В „Джаколоне“ сервираха цял телешки котлет в италианска питка и го заливаха със сос маринара. Като млад прокурор Томи имаш навик да ходи с детективите, с които работеше по някое дело, когато съдебните заседатели се съберяха на съвещание, но на тази възраст такъв сандвич му стигаше за цяла седмица.

– Ще се чувствам като боа, която се опитва да глътне цял кон.

– Поне ще се насладиш на обяда – отговори Бранд, което подсказа на Томи, че се е случило нещо.

„Джаколоне“ не беше далеч от университета и вечно гладните студенти бяха помогнали за закрепване на бизнеса в годините, когато за да влезеш в квартала, трябваше да имаш младежко безстрашие или въоръжена охрана. Тогава тук беше размирно място. Игрището отсреща бе буренясал празен парцел, с лилави бодили, избуяващи сред купчини нелегално изсипан през нощта боклук – стари автомобилни джанти и парчета бетон със стърчащи ръждясали арматури. Сега наоколо имаше кокетни къщички и Тони Джаколоне, трето поколение ресторантьор, бе направил немислимото, добавяйки и салати към голямото меню, висящо над касата. Университетската болница, чиято модернистична архитектура наподобяваше купчина детски кубчета, изсипани на пода, се беше разраснала като някое от раковите образувания, които се лекуваха вътре.

Зад ресторантчето на Джаколоне имаше няколко бетонни маси за пикник. След като взеха сандвичите си, всеки дебел колкото тухла, Бранд и Томи тръгнаха натам. Пред тях изскочи мургаво човече, наподобяващо Буда с костюм.

– Здрасти – поздрави Бранд. – Шефе, помниш Марко Канту, нали? Марко, познаваш прокурора.

– Здрасти, Том.

Канту навря ръката си в дланта на Томи. Когато работеше в полицията, Марко бе известен като Канту Мардата, достатъчно интелигентен, но пословично мързелив, един от онези полицаи, които бяха живо доказателство, че в патрулните коли не трябва да се слагат климатици, защото през лятото нищо не можеше да го накара да слезе от автомобила, дори ако се налагаше да предотврати убийство. По някое време обаче се беше взел в ръце. Толкова бяха спомените на Томи. След двайсет години стаж в полицията Канту си беше вдигнал шапката и беше тръгнал да търси по-изгодно поприще.

– ВИП охрана в „Грешам“ – отвърна дребосъкът на въпроса на Томи какво работи сега.

„Грешам“ беше класически хотел с прекрасно фоайе и мраморни колони, издигащи се като високи секвои. Томи ходеше от време на време за срещи на адвокатската колегия, но за да си позволиш нощувка, трябваше да имаш заплата на висш ръководен кадър в корпорация.

– Сигурно не е лесно – отбеляза Молто – да убеждаваш подпийнали бизнесмени, че е време да стават от бара.

– Всъщност имам четирима подчинени, които се грижат за това – отвърна Марко. – Аз само слушам по радиостанцията.

Извади устройството от джоба си и го показа. Тримата се засмяха.

– Ами известните личности? – попита Бранд, който се увличаше по звездите. – Сигурно виждаш доста.

– О, да. Има.

Марко разказа за един деветнайсетгодишен рокпевец, който след като обикалял баровете цяла нощ и към три се върнал порядъчно почерпен в хотела, решил да се съблече чисто гол насред главното фоайе.

– Не знаех какво да правя по-напред – призна Марко. – Дали да го крия от папараците, или да надуя отоплението на максимум, за да не настине. Малък нехранимайко.

– Сигурно идват и местни знаменитости – продължи Бранд. – Нали ми разправяше как редовно си срещал председателя на апелативния съд по-миналата пролет.

– Така е. Всеки път се разхождаше с една бамбина.

Бранд погледна Томи с черните си очи. Молто веднага разбра за какво са тук.

– На каква възраст? – попита той.

– Пълнолетна. Не мога да преценя точно. Около трийсетте. Хубавичка, с добри балкони. Първо го видях просто да седи във фоайето. Малко ме озадачи. Един главен съдия сигурно е адски зает. Отидох да си побъбрим, но очите му все шареха насам-натам. Търсеше някого. Наведох се да си оправя крачола и какво да видя? Онова маце дава на заден към асансьора.

След две-три седмици обикалях един от етажите. Трябваше да проверя азиатски бизнесмен, който бързаше за полет, а не вдигаше телефона за събуждане. Асансьорът се отваря и хоп, двамцата тъкмо се разделят и се забиват в двата срещуположни ъгъла. Пак съдията и мацето. Тя буквално си натъпка блузата обратно в полата, а старчето гледаше така, сякаш всеки момент ще си изпусне мехура. След още някоя и друга седмица пак го видях да влиза във фоайето. Когато ме забеляза, направи пирует като балерина и хоп – обратно навън през въртящата се врата. Мацето обаче беше на рецепцията.

– По кое време ставаше това? – попита Томи, като предпазливо огледа седящите наоколо.

На съседната маса имаше лекари с бели престилки и слушалки в предните джобчета. Шегуваха се, смееха се и не обръщаха внимание на прокурора.

– Два пъти по обяд. Последния път точно след работно време.

– Съдията е използвал обедната почивка, а?

– Така изглежда.

Томи бавно обмисли току-що наученото. Не се изненадваше, че Ръсти води двойствен живот, че едновременно се кандидатира за върховния съд и има любовна афера. Някои хора бяха твърде самонадеяни. Да изневеряваш на жена си беше непонятно за Томи, буквално извън обхвата на желанията му? Защо? Какво можеше да бъде по-ценно от любовта на собствената ти съпруга? В обобщение цялата тази история потвърждаваше мнението му, че Ръсти Сабич е задник.

– Мисля, че съм ходил в този хотел на приеми на адвокатската колегия – отбеляза Томи.

– Да. Там ги правят.

– Залите винаги са пълни, денем и нощем.

– Когато има прием, да. Точно в момента посещаемостта не е много голяма.

– Добре. Но може да има много причини съдията и онази млада жена да посещават хотела. Случайно да си виждал книгата на гостите, Марко? Може ли да се провери дали съдията се е регистрирал?

– Да. Но както казах, жената беше на рецепцията.

– Значи ли това, че той не се е регистрирал?

– Не, не е.

Томи погледна Бранд, който изглеждаше доволен от развоя на нещата, и лакомо захапа сандвича си. Дори на тази възраст Джими вечно беше гладен. Молто имаше да му казва много неща, но не пред Марко. Поговориха за университетския футболен отбор и след малко Канту събра хартийката с малкото остатъци от сандвича му. Преди да тръгне, постави ръце върху дебелите си бедра и отбеляза:

– Знаеш ли, никога не съм харесвал начина, по който Ръсти те злепостави на процеса. Затова не беше проблем да ви разкажа тази историйка.

– Благодарен съм ти – каза Томи, макар че умът му работеше бързо. Досети се, че Канту просто се опитва да замаскира личната си омраза към Сабич.

– Само че хотелът… – продължи Марко. – „Личната тайна на гостите ни преди всичко.“ Голямата работа! Сякаш сме швейцарска банка или кой знае какво. Така че, ако се разчуе, аз не съм ви казал. Ако ви трябва документация, пратете някой детектив и аз ще поискам разрешение от шефа ми, колкото да поиска от своя шеф. Голяма тъпотия, но знаете как става.

– Ясно.

Марко си тръгна.

Томи хвърли остатъците от сандвича си и махна на Бранд да се отправят към колата. Джим беше спрял мерцедеса отсреща на забранено място, където можеше да го наблюдава. Когато се качиха, той взе картончето с надпис „ГРАДСКА ПОЛИЦИЯ ОКРЪГ КИНДЪЛ – СЛУЖЕБНО ПОСЕЩЕНИЕ“ и го пъхна обратно под сенника.

– Нали знаеш, че този тип не вършеше никаква работа като полицай? – попита Томи.

– Пълен боклук, бих казал – съгласи се Бранд. – Само боклук може да се оплаква.

– Освен това има зъб на Ръсти.

– Така излиза. Първия път, когато говорихме, Марко изпусна, че като съдия в наказателния съд Сабич го отстранил от дело заради укриване на факти.

– Добре. Значи Канту Мардата може би вижда повече, отколкото има да се види.

– Може би да, може би не. Но ако е прав, ето ти мотив за „адиос госпожа съдия“.

– Както и да го наречеш, това е било преди година и половина. И не е добър мотив за убийство. Да си чувал за развод?

– При моята тия не минават. Ще ме спука от бой. – Джоди, и тя бивша прокурорка, беше борбена натура. – Може би Ръсти е решил, че един развод ще навреди на кампанията му.

– Можеше да изчака шест седмици.

– Може да не се е сдържал. Може би младата дама е бременна и започва да ѝ личи.

– Прекалено много „може би“, Джими.

Излязоха на „Медисън“, точно срещу главния вход на университетската болница. На ъгъла няколко души чакаха светофара, лекари, пациенти, работници, поне ако се съдеше по външния им вид, и всеки един от тях говореше по мобилен телефон. Къде отиде реалният свят?

– Шефе – прекъсна мислите му Бранд, – това сигурно няма да качи Ръсти на електрическия стол. Но ти ми каза да ти донеса нещо. Ето, това е нещо. Имаме човек, съден за убийство. Сега жена му умира внезапно и той по необяснима причина оставя трупа да изстива цяло денонощие. Освен това се оказва, че е имал малка заигравка. Може да е решил проблема по лесния начин. Не знам. Но трябва да проверим. Това искам да кажа. Работата ни е да проверим.

Томи погледна широкия булевард, засенчен от короните на старите дървета от двете страни. Щеше да му бъде сто пъти по-лесно, ако ставаше дума за друг човек.

– Всъщност как стигна до тази информация? – поинтересува се той. – Кой те насочи към Марко?

– Един от полицаите в Ниъринг играе билярд с Канту всеки вторник вечер.

На Томи това не му хареса.

– Надявам се да са говорили тихо. Не искам половината ченгета в Ниъринг да разпитват всеки срещнат за улики срещу Ръсти Сабич.

Бранд обеща да пипа деликатно. Единственото, което успокояваше Томи засега, бе, че скандалът още не беше изтекъл в медиите. Той попита Бранд какво смята да прави.

– Мисля, че е време да поискаме информацията за банковите преводи и телефонните му разговори – отговори по-младият прокурор. – Да видим дали наистина има тайнствено момиче и дали още се срещат. Можем да наложим деветдесетдневна забрана за разгласяване на информация. Така Ръсти няма да научи, докато не минат изборите.

Според местната версия на Закона за борба с тероризма прокурорите имат право да изискват документация и да налагат деветдесетдневна забрана за разгласяване на информацията за това. Това обаче беше само блед вариант на практиката, съществуваща във ФБР – те можеха да държат нещата в тайна завинаги, въпреки цялата врява, която вдигаха местните адвокати.

Томи изръмжа и цитира Макиавели, италианец, който е разбирал от тези работи:

– Ако стреляш по краля, по-добре да го убиеш.

Бранд обаче поклати голата си глава:

– Да приемем най-лошото, шефе. Да предположим, че няма престъпление. Ръсти ще се вбеси, може от време на време да ни върти гадни номерца, но няма шанс да подаде жалба. Ще бъде във върховния съд, кариерата му – непокътната и няма да иска да раздухва слуховете, че докато жена му още е била жива, той си е имал любовница. Просто ще те мрази малко повече, отколкото те мрази сега.

– Чудесно.

– Трябва да си вършим работата, шефе. Имаме информация.

– Ненадеждна информация.

– Ненадеждна или не, трябва да я проверим. Да не би да искаш някое ченге от Ниъринг да подшушне на пресата, че са имали улики срещу новия върховен съдия, а ти не си направил нищо, защото не си искал големият лош Ръсти отново да те нашляпа? Това също не е много добър вариант.

Бранд беше прав. Трябваше да си свършат работата. Но беше опасно. Иронията бе, че човек си мисли, че сам управлява живота си. Загребваш с веслото, за да насочиш лодката, но течението те понася в бързеите. Ти само се носиш с вълните и се молиш да не попаднеш на скала или водовъртеж.

Томи изчака да се върнат в прокуратурата, преди да даде на Бранд разрешение да действа.

7.

Ръсти, март-април 2007 г.

Четири дни, след като станахме любовници, с Ана отново се срещаме в хотел „Грешам“. В нейния апартамент не става. Съквартирантът ѝ Стайлс може да се прибере неочаквано. Освен това блокът ѝ в Ийст Банк се намира само на две пресечки от щатския върховен съд, където Нат вече работи по няколко часа седмично.

С няколко тайни имейла се разбрахме, че тя ще плати стаята със своята кредитна карта. Най-важното е да не се набиваме на очи. Седя във фоайето, като се преструвам, че чакам някого. Когато служителят на рецепцията се обръща, Ана ме поглежда. Пъхва ръка под сакото си и докосва гърдите си.

След като месеци наред си гледал една жена само с очите на фантазията, една част от теб все още не може да повярва, че това голо тяло в ръцете ти наистина е тя. Всъщност в известен смисъл не е. Талията ѝ се оказва по-тънка, отколкото съм си я представял, а бедрата – малко по-пълни. Все пак вълнението, че съм надскочил фантазиите си, е огромно, усещането е невероятно, сякаш си се промъкнал между решетките в зоологическата градина и лудуваш с дивите животни. „Най-сетне – мисля си, когато я докосвам. – Най-сетне.“

След това, докато тя подпъхва блузата под полата си, отбелязвам:

– Е, наистина се случи.

Усмивката ѝ е блажена, невинна. Когато се радва на нещо, Ана е толкова стеснителна.

– Ти не искаше, нали? Чувствах, че се колебаеш всеки път, когато влезех в стаята. И се отказваше.

– Не исках. Но сега съм тук.

– Аз обмислям всяко нещо само веднъж – казва тя. – И после решавам. Това е дарба. Преди около три месеца разбрах, че искам да спя с теб.

– Ти си като амазонките. Винаги получаваш мъжа, когото искаш.

Тя се усмихва и сякаш усмивката ѝ озарява целия свят.

– Да, като амазонка съм.

В кабинета си, на срещите покрай предизборната кампания, докато вървя по улицата или се возя с автобуса, аз извършвам дейностите от нормалния живот, но в мислите си съм на друго място. Постоянно мисля за Ана, натрапчиво в главата ми се връщат спомени от плахите стъпки, които сме предприели през изминалите месеци, преди да станем любовници, все още замаян от преодоляването на тясната рамка, ограничаваща моето съществуване. Когато съм вкъщи, не ми се спи, не само защото не бързам да легна до Барбара, а и защото през последната седмица съм се заредил с повече енергия, отколкото за десетилетия. И понеже невидимата преграда, зад която толкова години съм гледал от безопасно разстояние всяка друга жена освен собствената си, вече я няма, възбудата ме обхваща в присъствието на почти всяка представителка на нежния пол.

В същото време постоянно съзнавам, че това, което върша, е безумие. Влиятелен мъж на средна възраст, красива млада жена. Сценарият получава нула за оригиналност и е обект на всеобщо презрение, включително моето. Първата ми любовна афера – преди повече от двайсет години – толкова ме изкара от равновесие, че започнах да ходя на психиатър. Сега обаче и през ум не ми минава да потърся специалист, защото нямам нужда друг да ме убеждава, че това е безумно, егоистично, нихилистично и най-важното от всичко „ично“ – нереалистично. Трябва да спра.

За Ана последствията далеч не са толкова катастрофални. Наистина, това би било злепоставящо начало на кариерата ѝ, но едва ли някой ще я обвинява. Тя няма съпруга, на която се е клела във вечна вярност, няма важни обществени отговорности. В съда фактът, че сме се въздържали, докато тя напусне, може да спаси работата ми, но Н.Дж. Коул моментално ще стане фаворит в надпреварата.

И това ще е най-малката цена. Гневът на Барбара е смъртоносен и на този етап от заболяването ѝ може да я направи опасна за самата себе си. Най-лошото обаче ще бъде да погледна Нат и погледа му, лишен от всякакъв респект.

Нещо, което съм осъзнал още от първата ми връзка, е, че нося твърде много товар от мрачния, нерадостен дом, в който съм отрасъл. Дотогава наивно се изживявах като един Джо Колидж или Бивър Кливър, човек, успял да превъзпита себе си, син на садистичен баща и нехаеща майка, в по-добър от средното ниво нормален американец. В някои отношения все още копнея да служа за образец, пример за рядка безупречност. Съзнанието, че не съм такъв обаче, ме преследва. Никой не е безупречен. Аз обаче се измъчвам от това повече от другите. Грехът има този ефект. Означава да се приема такъв какъвто съм.

Ана е като много хора, които познавам от следването, не твърде начетена, но с изключително остър ум, толкова умела в чисто адвокатското упражнение да комбинираш фактите със закона, че да я наблюдаваш, е почти толкова вълнуващо, както да гледаш голям спортист на трасето за надбягвания. Сега, когато вече нямаме професионални отношения, способностите ѝ ме привличат на някакво по-първично ниво. Разговорите ни обаче включват твърде малко любовни обяснения и нежни думи. Общуването ни е като между юристи, почти винаги като дебат, полу на шега, но не и без противопоставяне. Обсъждаме истината, която трябва да бъде ясна и на двама ни от самото начало. Това не може да завърши добре. Тя ще срещне по-подходящ мъж. Или ще ни разкрият и моят живот отново ще се превърне в димящи развалини. И в двата случая нямаме бъдеще заедно.

– Защо? – пита тя, когато го споменавам между другото през втория ни следобед заедно.

– Не мога да изоставя Барбара. Първо, синът ми никога няма да ми прости. Освен това не е честно.

Разказвам малко за миналото си, дори описвам купищата лекарства в аптечката на Барбара, за да се обоснова. Жена ми е съсипан човек. И аз я приех отново с пълното съзнание за това.

На лицето на Ана се изписват тъга и обида. Изчервява се.

– Ана, ти го знаеше. Няма как да не си го разбирала.

– Не знам какво съм знаела. Просто исках да съм с теб.

По румените ѝ бузи потичат сълзи.

– Ето това е проблемът – казвам аз. – Коренната разлика между нас двамата.

– Възрастта ли имаш предвид? Ти си мъж. Аз съм жена. Възрастта не ме интересува.

– А трябва. Ти отиваш там, откъдето аз се връщам. Забелязала ли си, че мъжете на моята възраст оплешивяват? И от ушите им порастват косми. Коремът им се отпуска. Какво мислиш за това?

Тя се намръщва:

– Хормони?

– Не, какво би казал Дарвин? Защо трябва старите мъже да изглеждат различно от младите? За да могат плодовитите млади жени да видят с кого трябва да се чифтосват. За да не може някой стар динозавър като мен да мине за двайсет години по-млад.

– Ти не си динозавър. И аз не съм празноглава красавица.

Обидена, тя отмята завивките и с цялата грация на голото си тяло отива при бюрото, за да запали цигара. Никога не съм я виждал да пуши и съм малко изненадан, че е взела стая за пушачи. Аз ги отказах отдавна, но и сега свързвам миризмата на горяща цигара със сляпо удоволствие.

– Какво си мислиш? – пита тя. – Че това е само временно увлечение?

– Така ще излезе накрая. Глупава грешка, от която трябва да се поучиш.

– Сега не ми казвай, че съм млада.

– Никой от двамата нямаше да е тук, ако не беше млада. Нямаше да се харесваме толкова.

Приближавам се зад нея и обгръщам с две ръце гърдите ѝ. Външността ѝ е страхотна, качество, което Ана много харесва в себе си и се старае да запази – маникюри и педикюри, фризьори, масаж на лицето, „текуща поддръжка“, както обича да казва. Гърдите ѝ са безупречни, едри, идеално оформени, с големи, щръкнали тъмни зърна. Най-много се опиянявам от съкровените ѝ части, където някак ми се струва, че е съсредоточена младостта ѝ. Там се обезкосмява, „бразилска кола маска“, както бил терминът. За мен това е нещо непознато и докосването на гладката кожа възпламенява страстта ми като удар от мълния. Аз я боготворя, изпивам я, бавно я изследвам, докато тя стене от удоволствие и шепнешком ми дава напътствия.

В тази удивителна въртележка животът продължава. Аз си върша работата, пиша становища, издавам заповеди, срещам се с юридически групи и комисии, водя постоянната бюрократична война в съда, но Ана, в различни съблазнителни пози, постоянно се бори за вниманието ми. Преминаването на Коул към противниковата партия, което стана една седмица след рождения ми ден, за момента намали натиска върху предизборната ми кампания, макар че Реймънд продължава да организира срещи за набиране на средства.

С Ана се чуваме по няколко пъти на ден. Обаждам ѝ се само от служебния телефон, за да не проличи в разпечатките от разговорите ми по мобилния, които редовно се получават вкъщи. Когато остана сам в кабинета си, набирам личния ѝ телефон в кантората или пък тя ми звъни на вътрешния. Разговорите ни винаги са тихи и кратки, странна смесица от банални обяснения и страстни откровения: „Гърнър ми натресе тоя скапан бюрократичен случай. Трябва да работя през уикенда.“ „Липсваш ми.“ „Не мога без теб.“

Един ден по телефона Ана ме пита:

– Какво стана с Харнасън?

Последното, което трябваше да свърши като моя стажантка, бе да напише черновата на становището ми по това дело и сега се интересува как върви, както и за други случаи, по които е работила. Почти съм забравил за Харнасън, както и за много други неща в живота си, но щом затварям, извиквам Кумари. В отговор на моето особено мнение Джордж любезно е упражнил правото, което има всеки съдия в тази сграда – изпратил е твърдото становище на Марвина и моето възражение на всичките ни колеги и е разпитал дали според тях казусът се нуждае от съвместно разглеждане, в който случай всичките осемнайсет съдии ще се съберем, за да вземем решение. Неколцина колеги от страх да не засегнат началника си са избрали тактичния подход изобщо да не дадат отговор. Поставям срок една седмица и крайният резултат не е в моя полза – тринайсет срещу пет гласа за потвърждаване на присъдата. Това е гаранция, че и върховният съд няма да иска да гледа делото, по логиката, че осемнайсет съдии не могат да сбъркат. Доволна от победата, Марвина предлага да преработи още веднъж становището. След по-малко от месец Джон Харнасън ще се върне в затвора.

Мисля за Барбара почти колкото и за Ана. Вкъщи никой не подозира нищо. Нощите преди всяка следваща среща с Ана инспектирам голото си туловище в огледалото на ярката светлина в банята. Колко съм стар, дебел, отпуснат… Подрязвам срамните си косми с машинка за обезкосмяване на ноздрите. Може би трябва да се опасявам, че Барбара ще забележи, но тя не обръща внимание дори когато съм се подстригал или порязал при бръснене. След трийсет и шест години брак жена ми е привързана повече към моето присъствие, отколкото към външността ми.

Когато имах връзка с Каролин преди няколко десетилетия, бях изключително разсеян. Но Ана ме кара да се държа много по-внимателно и търпеливо с Барбара. Бягството към удоволствията е изпразнило огромния склад от горчивина, която дълго съм таил. Е, не казвам, че е лесно да живея с измамата. Тя ме преследва навсякъде вкъщи. Изхвърлянето на боклука или правенето на секс, което не мога да прекратя съвсем, сякаш ги извършва друг човек, фалшът не е само по отношение на миналото или ежедневието ми. Лъжата засяга най-съкровената ми същност, онова, което в действителност съм.

Невъзможното ми желание да бъда верен на две жени едновременно многократно ме довежда до върховете на абсурда. Например настоявам да връщам на Ана в брой парите, които е плащала за хотелските стаи. Тя ми се изсмива – заплатата ѝ е по-голяма от моята и с повишение от 400 процента над предишното ѝ възнаграждение като стажантка тя се чувства, сякаш гази в пари – но старомодната ми кавалерска чест, ако може да се нарече така, е засегната при мисълта, че мога да спя с жена, двайсет и шест години по-млада от мен, и да я карам на всичкото отгоре да плаща.

Намирането на пари се оказва по-трудно, отколкото очаквах. Барбара е ковчежникът вкъщи и като професионален математик за нея числата са есенцията на живота. Може веднага да ти каже каква е била сметката ни за електричество миналия юни. Макар някои от разходките до банкомата да могат да се оправдаят със загуби на покер от колегите ми, набавянето на неколкостотин допълнителни долара всяка седмица изглежда невъзможно, докато, сякаш по Божието милосърдие, щатските власти не решават да изплатят една дълго отлагана индексация върху възнагражденията на съдиите. Спирам директното превеждане на парите по сметката ми на 17 април и вместо това занасям лично чека в банката, където внасям обичайната си заплата, а надбавката изтеглям в брой. Това са забавени плащания за две години и половина назад или близо четири хиляди долара.

– Добре, че никой не знае – казвам на Ана, докато се излежаваме в леглото един ранен следобед. Виждаме се по два-три пъти седмично на обяд или след работа, когато мога се оправдая, че съм на мероприятие около кампанията. – Защото иначе милиони хора щяха да ни повтарят, че сме луди.

– Защо да съм луда? Заради разликата във възрастта ли?

– Не, това е нормална лудост. Или аномалия. Имам предвид факта, че последната жена, с която имах незаконна връзка, беше убита.

Това привлича вниманието ѝ. Зелените ѝ очи замират, цигарата стърчи неподвижно в пръстите ѝ.

– Трябва ли да се страхувам, че ще ме убиеш?

– Някои хора биха го посочили като закономерност.

Тя не помръдва.

– Не съм го извършил – уверявам я.

Може би не подозира, но това е най-интимното нещо, което ѝ казвам. Две десетилетия съм приел като принцип да не убеждавам в невинността си никого, дори най-близките си приятели. Ако имат подозрения, въпреки че ме познават добре, няма да ги разсея с увещанията си.

– Знаеш ли, знам много за този случай – казва тя. – Затова реших да стана юрист. Четях за процеса всеки ден във вестниците.

– На колко години си била? На десет?

– На тринайсет.

– Тринайсет. – Сърцето ми се свива. Осъзнавам, че никога няма да свикна с колосалната си глупост. – И за това, че си станала адвокатка, ли съм виновен? Сега с основание могат да ме обвиняват, че съм те развратил.

Тя ме удря с възглавницата.

– Е, кой мислиш, че го е направил?

Поклащам глава, без да ѝ отговоря.

– Не знаеш? Или не искаш да чуеш отговора? Аз имам теория. Искаш ли да я чуеш?

– Стига повече на тази тема.

– Въпреки че току-що ми каза, че съм в смъртна опасност?

– Хайде да се обличаме – настоявам, без да крия, че не желая да говорим повече за това.

– Извинявай. Не исках да те ядосам.

– Не обичам да говоря за този случай. Ветераните не обичат да говорят за войната. Те просто се опитват да забравят. При мен е същото. Макар че има някои неща, които не мога да си обясня.

– Какви?

– Защо си тук? Въпреки че знаеш опасното ми минало.

Тя вече е облякла бельото си, но сега сваля сутиена и с жест на стриптийзьорка го хвърля към стената.

– Любовта те кара да правиш глупости – отговаря, като се отпуска в обятията ми.

Вече закъсняваме, но това безгрижно поведение отново възбужда страстта ми и двамата пак започваме. След това тя казва:

– Не мога да повярвам, че си способен на убийство. Просто не мога.

– Благодаря – прошепвам. – Радвам се, че не те е разколебало.

Тя свива рамене:

– Може би точно обратното.

Поглеждам я изненадано.

– Ами, ти все още си легенда – обяснява тя. – Не само за юристите. Защо мислиш, че никой разумен човек не иска да ти бъде конкуренция в изборите за върховния съд?

Върховният съд. Сърцето ми прескача няколко пъти. Междувременно тя се извръща, замисля се за нещо.

– Знаеш ли – заговаря след малко, – понякога човек прави неща, които не разбира съвсем. Просто трябва да ги направи. Разумни или неразумни, няма значение.

Този разговор за пореден път възбужда един въпрос, който постоянно си задавам. Каква лудост кара една млада жена, иначе талантлива и умна, да ходи с мъж, два пъти по-стар от нея, още повече – женен? Не си правя илюзията, че щеше да бъде привлечена от мен, ако всеки адвокат, съдия и подлизурко не ме нарича „господин главен съдия“ всеки път, когато вляза в съда. Но какво е за нея да спи с главен съдия? Сигурно има тръпка. Това го разбирам. Но едва ли някога ще разбера скритите празнини в душата ѝ, които се надява да запълня. Дали аз съм това, което иска да стане в професията? Дали съм бащата, който е искала да има? Или мъжът, за когото копнее в мечтите си? Не знам – вероятно не знае и тя. Чувствам само, че има нужда да бъде винаги до мен, сякаш онова, което търси, може да се предаде чрез контакта между телата ни.

Ето какво бях забравил – болката. Бях забравил, че тайната любовна връзка е мъчение. Заради фалша вкъщи. Заради страха, че ще бъдем разкрити. Заради страданието, което ще дойде, когато настъпи неизбежният край. Заради мъчителното чакане до следващата ни среща. Заради това, че мога да бъда истински себе си само през няколкото часа веднъж на два-три дни в хотелската стая, когато тези благословени моменти, най-близки до истинското блаженство от всичко, което сме изпитвали, сякаш осмислят цялото страдание.

Рядко спя през цялата нощ и обикновено ставам към три-четири, за да се разсъня с чаша бренди. Казвам на Барбара, че съм загрижен заради нещата в съда и кампанията. Седя в мрака и се пазаря сам със себе си. Ще се видя с Ана само още два пъти. После ще престанем. Защото денят, в който ще се откажа от нея, ще е този, в който ще приема, че никога повече няма да се видим. С други думи, ще приема, че започвам да умирам.

Въпреки обичайните предпазни мерки започвам някак да пренебрегвам опасностите. Те са навсякъде, но когато те видят два пъти, после четири, после пет, част от тръпката се губи. Един ден, когато с Ана сме в „Грешам“, Марко Канту, бивше ченге, което познавам от времето му в полицията, ме вижда да седя във фоайето и идва да ме поздрави. Сега бил началник на хотелската охрана. Нещо в начина, по който му обяснявам, че чакам един приятел да ходим на обяд, прозвучава неубедително дори за мен. Затова за малко не получавам инфаркт, когато седмица по-късно, докато слизаме надолу, вратата на асансьора се отваря и Марко, с фигурата на сумист джудже, се появява пред нас. Положението е неловко – с Ана все още се целуваме и прегръщаме, когато асансьорът спира, и Канту със сигурност ни е видял.

– Господин съдия! Много се засичаме напоследък.

Не го запознавам с Ана и чувствам как погледът му минава през мен. Следващата седмица го виждам, когато влизам в хотела, и давам кръгом през вратата, за да изчакам, докато излезе от фоайето.

– Време е да сменим местопрестъплението – казвам на Ана, когато се затваряме в стаята. – Марко е бил дълги години на улицата. Беше много мързелив, но имаше добър нюх.

Тя вече е съблечена. Сложила си е пухкав хотелски халат, но стегнат отпред не с шнура му, а с червена сатенена панделка, вързана като за подарък.

– Така ли го приемаш? Като престъпление?

– Не може нещо толкова хубаво да бъде правилно – отвръщам аз.

Слагам сакото си на стола, сядам на леглото, започвам да събувам обувките си и тогава осъзнавам, че думите ми са прозвучали твърде грубо. Тя ме гледа.

– Не можеш ли поне за момент да си представиш да бъдем истински заедно?

– Ана…

И двамата знаем, че е близо до истината. Досега не съм прекарвал цяла нощ с нея. В петъка на третата седмица казах на Барбара, че отивам на служебна сбирка, но се осмелих да остана само до един и половина, въпреки че когато излизах, Ана ме умоляваше да остана. Тя често споменава колко хубаво ще бъде, ако се измъкнем за някой уикенд, да се събудим един до друг, да се разхождаме сред природата. Аз обаче не си го представям. Страшно я обичам, но за мен любовта ни е заключена в пределите на хотелската стая, където можем да свалим дрехите и да опитваме различни неща, които отчаяно желаем.

– Сериозно. Никога ли не би се оженил за мен?

– Вече съм женен.

– Оф! Не. Ако Барбара я нямаше, имам предвид. Ако умре. Или избяга?

Защо първата ми реакция винаги е да отричам?

– Прекалено съм беден, за да имам толкова хубава и млада съпруга.

– Без ласкателства.

– Ана, всички ще ми се подиграват.

– Затова ли било? Защото щели да ти се смеят?

– И с основание. Да си вземеш жена, която може да ти бъде дъщеря, е игра с огъня.

– Това е повече мой проблем, не мислиш ли? Ако искам да те бутам в количка на церемонията за дипломирането…

– И да ми сменяш памперсите?

– Няма значение. Защо да не мога сама да направя избор?

– Защото човек обикновено съжалява, ако е взел решение само заради ползите. Рано или късно започва да съжалява.

Тя се извръща. Тези разговори винаги я разплакват. Днес сме в стая, която е почти изцяло заета от огромно двойно легло. Прозорецът гледа към отдушника, от който се чува тракане от кухнята.

– Ана, има мъж, който ще е готов да умре, за да се ожени за теб.

– Още не се е появил. И не ми говори за другите мъже. Не искам утешителна награда.

– Няма да те лъжа, Ана. Не мога. Лъжа навсякъде другаде. Поне на теб трябва да кажа истината. Това е нереално. Или предлагаш да си сменя предизборния лозунг? „Гласувайте за Сабич. Той винаги задоволява подчинените си.“

Тя се изсмива. За късмет чувството ѝ за хумор никога не я напуска. Все още обаче стои с гръб към мен.

– Ана, бих се оженил за теб, ако бях на четирийсет. Сега съм на шейсет.

– Стига си ми повтарял, че съм млада.

– Казвам ти, че аз съм стар.

– И двете са еднакво гадни. Виж какво, това, че си тук, не е случайност. Чукаш ме, а после ме убеждаваш, че не можеш да приемеш това сериозно.

Обръщам я към себе си. Леко се навеждам, за да изравня очите си с нейните.

– Наистина ли мислиш така? Това, което каза току-що? Че не приемам нещата сериозно? Рискувах всичко, за да бъда с теб. Кариерата си. Брака си. Уважението на сина си.

Тя се дръпва, завърта се рязко, за да ме погледне, зелените ѝ очи горят.

– Обичаш ли ме, Ръсти?

За първи път се престрашава да попита, но аз през цялото време очаквах този въпрос.

– Да – отвръщам.

Звучи почти като истина.

Тя избърсва очите си. Лицето ѝ грейва.

След последната среща с Марко Канту местата, на които се срещаме, се определят от прищевките на сайта www.hotelrooms.com, където няколко хотела в града предлагат резервации в последната минута на ниски цени. Ана прави резервациите и ми изпраща адреса по имейла, после отива десет минути преди крайния срок за регистрация и ми праща номера на стаята на съобщение по мобилния. Тръгваме си поединично в интервал от десет минути.

Така, когато излизам от „Ренесанс“ един прекрасен пролетен ден, с ясно небе и ухание на цветя, изведнъж чувам смътно познат глас:

– Господин съдия.

Обръщам се и виждам Харнасън. Ужасен момент. Осъзнавам, че ме е проследил дотук преди два часа и ме е чакал през цялото време като послушно куче, вързано за уличен стълб. Какво знае? Колко пъти ме е проследявал?

Както доста често става напоследък, едва не ми прилошава при мисълта за колосалната ми глупост.

– Да си представим, че сме се срещнали случайно – казва той с лека ирония, по която разбирам, че предположението ми е правилно.

Моля се сърцето ми да се успокои и в същото време се питам какво ли е видял. Той знае, че посещавам различни хотели по обяд и понякога се задържам твърде дълго за едно нормално хранене. Но едва ли е видял повече. Ако ме е следил, няма как да е забелязал, че Ана идва десет минути преди мен.

– Да си представим – отговарям след малко.

Харнасън не би се спрял пред изнудване и очаквам да ме заплаши. Нищо няма да постигне. Аз не мога да направя нищо по случая с обжалването му. Но вместо това червендалестото му лице изведнъж помръква.

– Не издържам повече, господин съдия. Това неведение. Когато получих гаранцията, се обнадеждих, но това не е свобода. Чувствам се, сякаш всеки момент под мен ще се отвори дупка и ще пропадна.

– Решението няма да се бави много – отговарям и му обръщам гръб.

Той ме сграбчва за ръката.

– Моля ви, господин съдия. Каква е разликата? Ако вече е решено, какво може да навреди, ако ми кажете? Ужасно е, господин съдия! Просто искам да знам.

Не може. Това е правилният отговор. Но ароматът на Ана все още е полепнал по кожата ми и блаженото чувство на изтощение, идващо от слабините ми, се разпространява по цялото ми тяло. Кой съм аз, че да се преструвам на толкова принципен? Или, по-важно, да му откажа състраданието, което му дължа отпреди трийсет години?

– Приготви се за лоши новини, Джон.

– Ох! – Въздишката се изтръгва дълбоко от гърдите му. – Няма ли надежда?

– Не. Няма какво повече да се направи. Съжалявам.

– Ох! – повтаря той. – Не исках да се връщам там. Прекалено съм стар.

Застанал насред улицата, сред тълпата от хора, мнозина от които – електронно телепортирани във въображаемия си свят чрез мобилни телефони и миникомпютри, в мен се сблъскват противоречиви чувства. Съчувствам на Харнасън, но и съм ядосан, че ме следи и за начина, по който ми измъкна информацията. Трябва да очертая границата, за да предотвратя по-нататъшни своеволия. Но най-вече в момента съм малко раздразнен заради жалното му хленчене. Като прокурор винаги съм уважавал мъжете, които приемат съдбата си, без да им мигне окото, които живеят според максимата: „Не извършвай престъплението, ако не си готов за наказанието.“

– Джон, нека погледнем нещата в очите. Извършил си го, нали?

Той е готов с отговора:

– Вие също, господин съдия. А сте на свобода.

„Не“ – иде ми да кажа, нарушавайки дългогодишните си принципи.

– Бях оправдан. И напълно заслужено.

– Аз също заслужавах да бъда оправдан.

Харнасън изважда кърпичка и издухва носа си. Вече не се опитва да се сдържи, плаче като малко дете. Някои от хората, които минават покрай нас, за да влязат в хотела, се обръщат, но той не се притеснява. Той е такъв какъвто е.

– Но не, защото не си го извършил – уточнявам аз. – Какво изпитваше, Джон? През целия този месец, когато знаеше, че убиваш един човек?

Не знам какво искам да постигна, като го разпитвам така. Предполагам, че истинските въпроси са: Къде е границата? Как можеш да спреш? След като се чукам със стажантката си и изневерявам на жена си, след като съм захвърлил всичко постигнато през живота си на вятъра, къде е мярката?

– Толкова ли е важно да знаете, господин съдия?

– Да.

– Трудно беше. Мразех го. Искаше да ме изостави. Аз бях стар, а той – не. Издържах го финансово и отначало ми беше благодарен. Но после му омръзнах. Прекалено съм стар, за да си намеря друг, друг като него. Разбирате ме, нали?

Отново се чудя дали знае за Ана. Кимам.

– Но отначало не осъзнавах какво правя – продължава Харнасън. – Обмислих го добре. Признавам. Ходих в библиотеката, прочетох някои неща. Има един случай пред апелативния съд. Знаете ли за него? От Пенсилвания. Там се казва, че арсеникът не се изследва в съдебните тестове. – Изсмива се мрачно. – На прокурорите дори не им хрумна, че съм бил адвокат.

– Къде слагаше арсеника? В напитките ли?

– Правех сладкиши.

Харнасън се изкисква за сметка на обвинението. Прокурорите са историци, които се опитват да възстановят миналото с всички трудности, свързани с този процес. Никога не успяват да изяснят цялата истина, защото свидетелите са предубедени или се колебаят, или грешат, или, както е в този случай, следователите не са задали подходящите въпроси, или не са успели да сглобят онова, което вече знаят.

– Всички, които свидетелстваха, че никога не съм готвил, казваха истината – продължава Харнасън. – Когато Рики беше вкъщи, кухнята бе негова. Аз обаче печах сладкиши. А Рики обичаше сладко. Първите няколко пъти си казвах, че го правя само за забавление, да видя дали ще забележи, или да опитам дали мога да извърша онова, за което бях чел. Бях го направил може би четири-пет пъти и още си мислех, че не го правя наистина, че ще спра. Много пъти съм си го повтарял. – Измъчените му очи започнаха да блуждаят. – Само че не спрях. Някъде на седмия-осмия ден осъзнах, че няма да спра. Аз го мразех. Мразех себе си. Щях да го направя. Ами вие, господин съдия. Как се почувствахте, когато убихте онази прокурорка? Престъпление от страст?

– Не съм го направил.

– Разбирам. – Той ме поглежда хладно. Чувства се излъган, изигран. – Вие сте по-добър човек от мен.

– Не бих казал такова нещо, Джон. Може би се владея по-добре. Никой не е добър сам за себе си. Всички се нуждаем от помощ. Аз съм получил повече от теб.

– Кой ви помага сега? – пита той.

Обръща червеното си лице към хотела. Ето ни сега, двама грешници. Чувствам се унижен от собствената си предвидимост.

Твърде много истина изрекох в този разговор, за да излъжа сега. Просто поклащам глава и му обръщам гръб.

8.

Томи, 17 октомври 2008 г.

Рори Гислинг бе дъщеря на полицай Шейн Гислинг – сержант детектив в мъчителния край на кариерата си. Като малка Рори имаше всички ценни качества – умна, красива, енергична. Шейн искаше онова, което бащите искаха за дъщерите си в онези дни – да се научи да си изкарва прехраната и да се омъжи за достатъчно имотен човек, че да не се налага да го прави. Изобщо не си я представяше в полицията, сред мръсотията. Рори завърши счетоводство с пълен отличен, взе държавния си изпит от първия път и получи летящ старт в една от големите счетоводни фирми. Всичко вървеше добре, само дето през цялото време имаше чувството, че излежава присъда. След четири години заряза работата и кандидатства в академията, без да каже на родителите си. Според слуховете баща ѝ си изплакал очите, когато научил новината.

След две години в патрула Рори постъпи в отдел „Финансови престъпления“ и там се превърна в звезда. Когато влезе заедно с Джим Бранд, Томи малко се разочарова, че от последната им среща преди няколко години доста е напълняла. Като човек, който винаги се е притеснявал от фигурата си и полагаше огромни усилия, за да изглежда поне малко стегнат, той не можеше да разбере как жена като Рори, която навремето можеше да причини катастрофа с външността си, е допуснала да се отпусне така и да натрупа двайсетина килограма на най-неподходящите места. Ненавършила петдесетте, тя все още беше русокоса, хубавичка и добре облечена, което може би означаваше, че се е опитала да се пребори със затлъстяването, но не е успяла, вероятно мразеше огледала и малко се тревожеше какво мисли за нея съпругът ѝ Фил, лейтенант в пътната полиция.

– Каква е добрата новина? – попита Томи.

С Бранд бяха решили, че Рори е най-подходящият човек от полицията, който да изиска документите. Имаше достатъчно висок чин, за да я натоварят със задачата, без да искат разрешение от началниците ѝ, и беше достатъчно умна, за да свърши сама работата. Освен това бе сред малкото полицаи, които се гордееха, че умеят да пазят тайна.

– Не знам – отговори тя. – Нямам представа какво сте знаели отначало.

Погледна изпитателно прокурора, докато с Бранд се настаняваха на дървените столове пред бюрото. Томи беше инструктирал заместника си да не казва нищо за разследването и Рори, типично за ченге, мразеше да работи на сляпо. Полицаите обичаха да знаят всичко, главно защото това е едно от основните удоволствия на професията – чувството, че имаш информация за всеки. При различните ченгета беше различно, на едни информацията им носеше чувство за превъзходство, на други – просто удовлетворение.

– С вас е като с федералните – оплака се Рори. – „Действай и не питай.“

Нищо лично срещу Рори, но Томи знаеше, че единственият начин да попречи слухът, че Ръсти се разследва за убийство, да плъзне по улиците, беше да не се доверява на никого.

– Знаеш кого разследваме, нали? – попита Томи, сякаш самото име обясняваше всичко.

– Когато те накарат да изискаш четири документа на името на един и същи човек, да, досещаш се. Изглежда, че съдията се заиграва извън брачното ложе. Последния път, когато четох закона, правенето на секс не беше престъпление. Дори да си кандидат за върховния съд. Освен това пипате прекалено внимателно, за да е лично отмъщение и да го злепоставите пред пресата. Значи има нещо по-сериозно. Така ли е?

Бранд погледна Томи, който не каза нищо. Мислеше върху току-що изреченото от Рори. Документите, които беше взела, явно потвърждаваха твърденията на Канту, че Ръсти е имал незаконна връзка.

– Само едно ще попитам – настоя тя. – За момче ли говорим, или за момиче?

Томи се намръщи.

– Жена – каза след малко.

– Мамка му! – измърмори Рори, която явно очакваше да излезе нещо по-пикантно.

– Чухме, че е много по-млада от него – намеси се Бранд. – Как ти звучи това?

– Не е същото.

– Знаеш ли защо се чука с жена, трийсет години по-млада от него?

– Защото е късметлия – отговори тя със злобна усмивка.

Мислеше си, че Бранд ѝ се подиграва, но той говореше сериозно:

– Защото всеки друг на неговата възраст щеше да се въздържи. Съмнявам се, че ще свалиш много мацета в Интернет, ако запишеш в профила си: „Съден за убийство на любовница.“

– Това привлича някои жени.

– Защо не съм срещал такива? – измърмори той.

– Дали не е някоя от службата? – намеси се Томи. – Рори, как разбра, че има любовница? Какво излезе от разпечатките?

– Не много. Взехме номера на банковата му сметка от счетоводството на съда. Това е най-доброто, което намерихме, разпечатката от сметката.

Томи попита дали банката е получила ограничителната заповед, забраняваща да съобщават на клиента, че са дали такава информация. Рори му хвърли поглед, който казваше: „Ти за вчерашна ли ме мислиш?!“ Отвори папката, която носеше. Урокът започна. Тя извади копия от разпечатките.

Документите показваха, че миналия април Ръсти е спрял автоматичното превеждане на заплатата му в банката. Това беше станало точно когато индексацията на заплатите на щатските съдии най-после влезе в сила след повече от двегодишно забавяне заради някакво дело, повдигнато от една организация за защита правата на данъкоплатците. Вместо да си получава възнагражденията по електронен път, той отиваше лично в банката на всеки две седмици, осребряваше чека със заплатата си и внасяше на сметката абсолютно същата сума, която беше получавал преди индексирането. Останалото вземаше в брой, включително първия път – четири бона надбавка със задна дата.

Отначало Томи не разбра.

– Означава, че му трябват кинти, за които половинката му не знае – обясни Рори.

От време на време говореше като баща си, с жаргон и лоша граматика, сякаш съжаляваше, че е получила такова добро образование.

Бранд посочи Молто:

– Казах ти. Мацето си го бива.

– Не, аз ти казах – възрази Томи. – Само не виждам как реши, че пачките са за пичка. Може да си пада по коне.

– Или кокаин – добави Рори. – Така си помислих отначало, защото можех само да гадая. – Хвърли на Томи още един мръсен поглед. Нямаше да му се размине лесно.

– За повечето мангизи, разбира се, не мога да кажа къде са отишли. Но имам доста добро предположение. От време на време ходел в банката, теглел пари и като додавал кеш от джоба си, купувал банкови чекове.

– Добра находка.

– Чист късмет. От банката ми изтърсиха чековете заедно с разпечатките. Нямаше да се сетя да попитам. При тези закони за банковата тайна обикновено доста трябва да се изпотиш, докато получиш каквото ти се полага. Те обаче ми сервираха всичко в пакет за по-малко от двайсет и четири часа. Може би деветдесетдневната забрана ги е стреснала. Съмнявам се, че в Ниъринг са виждали много такива.

Тя показа първия осребрен чек, с дата 14 май 2007 г., за 250 долара. Бенефициентът беше фирма на име ЛИЗППП.

– Какво означава това? – попита Томи.

– „Лаборатория за изследване на заболявания, предавани по полов път“.

– Леле.

– Да, „леле“.

– Къде си е накалял моркова? – измърмори Томи.

– Мога да ти разкажа много теории – отговори Рори.

– Коя от коя по-забавни. За първата вече се досети. Може да си е забравил гумичката. Може с мацето да са искали да го правят на голо и да са отишли и двамата да се тестват. Ако пък е занесъл нещо вкъщи, е трябвало да убеди жена си, че го е прихванал от тоалетната чиния.

– Можем ли да изискваме резултатите? – обърна се Томи към Бранд.

– Само чрез федералните. По Закона за борба с тероризма те имат право да вземат медицинските резултати на всеки без негово знание. Но щатското събрание анулира този текст в местната версия на закона.

Ако научат, федералните веднага щяха да откраднат случая. Главен съдия. Върховен съд. Те винаги търсеха сензация. Томи обаче нямаше нужда от тях. Самият факт, че Ръсти се е изследвал, доказваше, че е имал извънбрачен контакт.

Томи погледна Бранд:

– Може би момичето на Ръсти е професионалистка?

Бранд кимна. Това също беше възможно.

– Може да е наемал елитни компаньонки – предположи той.

Рори обаче не беше съгласна, защото ходенето по проститутки обикновено е навик, а Ръсти бе започнал да внася цялата си заплата, включително надбавките, на 15 юни миналата година.

– Как е обяснил на жена си? – попита Бранд.

– Казал ѝ е, че индексацията най-после е влязла в сила.

Бранд кимна. Томи също.

– Може парите да са му трябвали да издържа някое момиче, но се е наложило да прекъснат – добави полицайката. – Поне временно.

– Защо временно?

– Ето чек номер две.

Чекът с дата 12 септември, само отпреди месец, беше за 800 долара с бенефициент Дана Ман. В графата за основанието за издаване пишеше: „04.09.08, консултация“. Прима Дана, както беше известен още, бе водещ адвокат по бракоразводни дела, работещ за най-богатите от богатите. Славата го беше направила надут мръсник, по-скоро хитър, отколкото умен, чието основно умение бе да проявява съчувствие към мъката на клиентите си, но някои го уважаваха и заради тактичността и професионалните му качества. Ръсти явно беше един от тях.

– Какво е твоето предположение? – попита Томи.

– Имаш предвид за какво е искал да се консултира?

– Не само.

Томи обясни. Прима Дана постоянно имаше обжалвания в апелативния съд. Ако Ръсти беше решил да остане с Барбара и да не стане клиент на адвоката, можеше просто да си плати консултацията и посещението му да остане в тайна. Така нямаше да се наложи да си дава отвод по всички бъдещи дела на Дана, което би било ясен знак, че обмисля развод.

– Едно дело за развод би било голям проблем по време на кампания – вметна Бранд.

– Особено ако има друга жена – добави Томи.

– Можем ли да изискаме архива на Прима Дана? – попита Рори.

Томи и Бранд едновременно поклатиха глави.

– Само счетоводните документи – отговори главният прокурор. – Никога няма да ни каже какво са обсъждали. Това е тайната на клиента. Не че има голямо значение. Колко други дела освен за развод е водил Прима Дана през последните десет години?

Бранд отиде при компютъра на Томи. Той бе от хората, които познават компютрите, сякаш са израснали между микрочипове, и умееше да изважда купища информация с натискането само на няколко клавиша. За същото време Томи едва успяваше да отвори електронната си поща.

– „Основна специалност – семейно право“ – прочете Бранд от уебсайта на Прима Дана.

Ръсти беше подписал още един чек за Прима Дана през юли 2007 г. на подобно основание. Изглежда, че съдията за известно време бе обмислял развод. Първата му консултация беше приблизително по времето, когато бе развратничил с младото си гадже.

– Как си обясняваш всичко това? – обърна се Томи към Рори.

Тя сви рамене:

– Не си нося машината на времето. Може да са много неща, но съм сигурна, че е имал любовница. Другото са само догадки. Всички знаем как става в такива случаи. Тя му казва да отреже половинката си, иначе изворчето ще пресъхне. Той отказва, разделят се, но през септември му идва друг акъл. Тъкмо се престрашава за развод. И изведнъж… – добави Рори с драматичен тон – … благоверната му съпруга много удобно ритва камбанката.

Погледна Томи, после Бранд. Разбира се, че се беше досетила. Разбира се. На това момиче му сечеше умът. Второто посещение на Ръсти при Прима Дана беше по-малко от три седмици преди смъртта на Барбара.

– Нищо – предупреди Томи. – Дори на Фил.

Тя направи бърз жест пред устните си, сякаш ги заключва и хвърля ключето.

Томи се замисли. Можеше да има много други обяснения, но това беше достатъчно добро.

– Знаем ли кое е момичето? – попита той.

Рори замълча за момент, преди да отговори:

– Мислех, че батковците знаят.

– Нямаме идея – отвърна Томи.

Рори също не знаеше. Архивите за обажданията от стационарните телефони на Ръсти толкова назад във времето бяха изтрити, а разпечатката от мобилния показваше, че е звънял по няколко пъти дневно, но главно вкъщи, на сина си или до кварталната аптека.

Рори се усмихна:

– Можем да изискаме разпечатка от служебния му телефон в съда. Но в този случай ограничителната заповед за деветдесетдневно неразгласяване на информация трябва да се подпише от главния съдия. Освен това данните за разговорите отпреди повече от година и половина ще бъдат изтрити, както при другите телефони.

– Електронната поща? – попита Бранд.

– В наши дни всеки Интернет доставчик почиства сървъра си на трийсет дни. Това не означава, че не може да има писма, запазени на твърдия му диск. Сигурно ще е много интересно да надникнем в домашния му компютър. Или в служебния.

– Засега няма да го правим – заяви Томи. – Поне не преди изборите. И докато не съберем повече улики.

Томи благодари на Рори за свършената работа.

– Оставам ли по случая? – попита тя от вратата, имайки предвид дали тя ще е арестуващият полицай, ако се стигне до задържане.

– Оставаш. Не искаме никой друг. Ще ти се обадим.

Бранд и Томи останаха сами. Отвън се чуваха звън на телефони и гласове.

– Тук има нещо, шефе. Този тест за венерически болести – хората с щастливо семейство не си правят такива. Освен това е ясно, че е обмислял развод няколко месеца, преди тя да почине.

– Може Барбара да е имала любовник – замислено измърмори Томи. – Може надбавката към заплатата да му е трябвала, за да плаща на частен детектив и да се е срещал в хотела с него. А частният детектив да е млада жена, което е адски добро прикритие за човек с такава професия. Може би се е изследвал, за да провери дали жена му не му е лепнала някоя зараза. След време решава, че не може да ѝ прости, и затова отива да се консултира с Прима Дана.

Бранд избухна в смях:

– Да знаеш, сбъркал си си мястото. Можеше да бъдеш убийствен адвокат, шефе. Имаш талант.

– Но не и достатъчно самообладание. Виж какво, Джими. Според съдебния лекар Барбара е умряла от естествена смърт.

– Защото лошият съдия е чакал двайсет и четири часа, докато онова, което наистина я е убило, се разгради в стомаха ѝ. – Бранд застана пред бюрото на началника си. – Трябва да излезем на открито, шефе.

Беше подготвил цял списък с нещата, които трябваше да направят. Да изземат компютрите на Ръсти. Да разпитат свидетели, за да установят какви са били отношенията му с Барбара, и да възстановят минута по минута събитията от нощта преди нейната смърт. Да говорят със сина на Сабич.

– Още не – отговори Томи. – Ако излезе в медиите, Ръсти ще изгуби изборите. Изгуби ли изборите, автоматично подпомагаме защитата му, каквито и доказателства да представим. Много добре знаеш тая песен: „Прокурор, искащ да си отмъсти за стара вражда, попречва на Сабич да влезе във върховния съд.“ Да не прибързваме. Искам да избегна това.

– Във върховния имат десетгодишни мандати – изтъкна Бранд.

– Не и ако си осъден за убийство.

– Ами ако не успеем? Ако сме близо, но не достатъчно? На съдията отново ще му се размине и на всичкото отгоре ще бъде там, за да ни подлива вода.

Томи очакваше това предложение от Бранд: Нека да разгласим нещата и да измъкнем Ръсти на светло. Като не можем да раздадем цялото правосъдие, поне да го направим частично. Когато положението станеше напечено, Бранд бе склонен да прави компромиси. Томи си даваше сметка, че навремето може би също е бил такъв, и то без извиненията, които имаше по-младият му колега. Бащата на заместник главния прокурор беше умрял от инфаркт на бюрото си, когато Бранд бил на осем. Били пет деца. Майка му се борела с живота, работела като секретарка, но семейството водело странно съществувание – обитавали хубава къща в покрайнините, изплащана от застраховката на бащата, в град, където нямали достатъчно пари, за да живеят. Бранд ходил в училище, където всички имали повече от него – по-хубави дрехи, по-скъпи ваканции, коли, храна. Сега той си падаше по луксозна кулинария – с Джоди всеки месец се събираха с други три двойки и експериментираха с рецепти от телевизионното предаване „Железния готвач“. Преди няколко години Томи го беше попитал на какво се дължи този интерес към храната.

– На глада – отговори той.

Не ставаше дума за нормалното хранене в днешни дни, осъзна Томи. Семейството на Бранд бе мизерствало в общност, чиито членове дори не са имали представа какво означава недоимък. Затворен в този омагьосан кръг, той бе израснал с чувството, че никой в къщата няма време за него. Майка му винаги изглеждала заета с близнаците, пет години по-малки от Джим. Двамата му по-големи братя полагали огромни усилия да издържат семейството.

В гимназията Бранд постоянно имал проблеми – бягал от час, посещавал игрални заведения, където започнал да играе покер още на петнайсет. Щели да го изключат, ако не бил футболът. Бранд бил терминатор на игрището. Четирима-петима съотборници, излезли извън строя при тренировките, и още два пъти по толкова противникови играчи трябвало да се откажат да играят до края на сезона. Играел с хъс и не пропускал голова ситуация. Казали му, че не е достатъчно едър да играе като лайнбакър в Първа дивизия, но си променили мнението, когато влязъл в университета. Справил се със следването по същия начин, както тук, след като Томи му даде шанс – благодарение на силната си воля. Точно затова Бранд обичаше началника си – Молто беше единственият човек, който правеше нещо за него, без да очаква нищо в замяна. Когато положението станеше напечено обаче, особено в съдебната зала, гладното, пренебрегнато хлапе, което не обичаше да играе по правилата, защото бяха създадени от хора, които не се вълнуваха от такива като него, отново се проявяваше. Рано или късно разумът надделяваше, Бранд винаги се опомняше, но понякога имаше нужда някой хубаво да го смъмри. Това направи Томи сега.

– Не – отсече той достатъчно раздразнено, за да се разбере, че не харесва идеята за открито разследване.

Беше си взел достатъчна поука от първото дело срещу Сабич. Работата на прокурора е да разследва убийства, не да решава изхода от избори. Трябваше само да си свърши работата. Да събере доказателства. Да подготви обвинение. Да го внесе в съда. Страничните последствия не го засягаха.

– Няма начин. Не искам нищо да се разчува, докато не минат изборите.

Това не се хареса на Бранд.

– Освен това… – започна той.

При Джими винаги имаше едно „освен това“. Той се замисли, преди да погледне пак началника си.

– Има още един начин, по който можем да действаме – продължи. – Да пробием дупка в защитата, ако използват версията за лична вендета.

– И как?

– Ако докажем, че преди двайсет години наистина е извършил убийство и се е измъкнал. Главният прокурор не търси отмъщение, а справедливост. Пробите от кръв и сперма от онова разследване още се пазят във фризера на полицейския патолог, нали?

Томи знаеше накъде бие, защото самият той също се замисляше за този вариант от време на време през последното десетилетие. Изследването на ДНК щеше да даде окончателен отговор за вината или невинността на Сабич за убийството на Каролин Полхимъс. Разбира се, досега нямаше основателен повод да поиска такъв тест.

– Още не – отговори той.

– Можем да поискаме заповед за неразгласяване. Ще кажем, че е част от по-мащабно разследване.

– Ако вземеш пробите от фризера на централното управление, особено със заповед за неразгласяване, за два часа всяко ченге в града ще научи. А след пет минути – и всички репортери. Когато му дойде времето, може да има начин да ги получим и без съдебна заповед.

Бранд го погледна изпитателно. За първи път виждаше Томи да издава съкровените си мисли. Едва сега даваше да се разбере колко е размишлявал за Ръсти през последните години. И за ДНК пробите.

– Още не – повтори. – След изборите можем да проверим всичко.

Бранд се намръщи.

– Още не – за трети път каза Молто.

9.

Ръсти, май 2007 г.

Какво е добрият секс? Трябва ли да е продължителен? Или нестандартен? Необходими ли са акробатични номера? Или е достатъчно да бъде енергичен. По всички стандарти сеансите ми с Ана не са най-великите в живота ми – тази титла ще бъде завинаги запазена за Каролин Полхимъс, за която сексът всеки път беше безсрамно завладяване на все по-високи висини на плътското удоволствие и разюздаността.

Ана е от поколението, за много представители на което сексът е преди всичко забавление. Когато почуквам на вратата на стаята, десет минути след като се е настанила, често заварвам някоя изненада: медицинска сестра на петнайсетсантиметрови токчета. Тялото ѝ, увито с целофан. Розова стрелка, минаваща между гърдите ѝ и сочеща между краката ѝ. Панделката като за подарък, с която беше стегнала халата върху голото си тяло. Хуморът ѝ обаче понякога издава безгрижие, което аз не споделям.

Разбира се, тя е по-опитна от мен. Ана е четвъртата жена, с която съм спал през последните четирийсет години. Тя не ми казва „бройката“ си, както се изразява, но от това, което споменава, се досещам, че е имало много преди мен. Затова започвам да се притеснявам, когато се оказва, че трудно достига оргазъм. При всичкото ми уважение към Толстой, смея да твърдя, че всички мъже свършват по един и същи начин, но всяка жена има различен оргазъм – и този на Ана често ми убягва. Понякога и аз имам проблеми и това ме кара да се обадя на доктора за малкото синьо хапче, което често ми е предлагал.

Все пак въпреки моментите, когато ласките ни могат да влязат във видео ръководство за начинаещи, при всяка наша среща ние се любим с безкрайна, божествена нежност. Докосвам я, сякаш държа свещена реликва – с обожание, убеден, че страстта и благодарността ми струят през самата ми кожа. И имаме онова, което винаги е необходимо за едно страхотно правене на любов – в най-прекрасните ни моменти нищо друго не съществува. Срамът и опасенията ми, делата, които ме тормозят, грижите ми със съда и кампанията – всичко това изчезва. Тя е единственото нещо във вселената. Изпадам в блажено, съвършено забвение.

Колкото и да настоява Ана, че не трябва да обръщаме внимание на възрастта, разликата се проявява постоянно, особено в пропастта в общуването. Аз никога не съм пипал айпод и не знам дали, когато тя казва, че нещо е „убийствено“, това означава, че е хубаво или че е лошо. Тя няма никаква представа за света, в който съм израснал, не помни убийството на Кенеди и управлението на Айзенхауер – да не говорим за шейсетте. Великото сливане на любовта, чувството, че двамата сме едно, понякога ни убягва.

Освен това говоря прекалено често за Нат. Не мога да устоя на изкушението да поискам съвета ѝ като от човек, който е много по-близък до неговия начин на живот.

– Прекалено се тревожиш за него – казва ми тя, докато лежим прегърнати след секс. Скоро от обслужване по стаите ще почукат на вратата. – Познавам много негови състуденти от „Ийстън“ и всички казват, че е гениален. Един от онези студенти, които вземат думата в клас веднъж месечно, но тогава казват нещо, за което дори преподавателят не се е сетил.

– Не му е лесно. Нещо става с Нат.

Когато обичаш децата си и превръщаш тяхното щастие основна цел на живота си, понякога е тежко да гледаш, че и те не са по-щастливи от теб. Натаниъл Сабич беше добро дете в най-общия смисъл. Учеше се добре, рядко имаше конфликти с мен и майка си. Детството му обаче беше необикновено трудно. Като малък бе палаво момче, все не го свърташе на едно място и когато му четях приказка, винаги бързаше да разбере какво става накрая. Когато поотрасна, стана ясно, че двигателят на хаотичното му движение е някаква тревога, която той скрива все по-дълбоко и по-дълбоко в себе си.

Всеки психолог измисляше нови теории за причината. Че бил единствено дете на родители, които също са единствени деца, и бил израснал в парник от родителско внимание, което му дошло в повече. Влияние имала и травмата от процеса срещу мен, и то в момент, когато, колкото и да се преструвахме, нямаше начин да скрием факта, че бракът ни се държи само на една тънка нишка.

Най-много ме притеснява обяснението, че моята вина е най-малка: наследил е депресивното разстройство от майка си. Когато стана юноша, виждах как го обхваща познатото ми мрачно настроение, със същото намръщено изражение и отчужденост. Преминали сме през всички проблеми, за които се сетиш. Оценки в диапазона от отличен плюс до слаб. Наркотици. Може би най-срамният ден в живота ми бе този, когато преди десет години старият ми приятел детектив Дан Липранзър се появи неочаквано в кабинета ми.

– Колегите от „Наркотици“ са хванали един сополанко от гимназията в Ниъринг, който твърди, че купувал дрога от сина на някакъв съдия.

Плюсът на тази история бе, че ни даде възможност да притиснем Нат отново да се подложи на психотерапия. Когато започна да гълта серотонинови инхибитори малко преди да завърши колежа, той сякаш изпълзя от тъмна пещера. Записа магистратура по философия и най-накрая напусна бащиния дом. После неочаквано се прехвърли да учи право. Синът ни ни създаваше толкова много тревоги, че двамата с Барбара се изненадахме, когато най-накрая заживя самостоятелно, но може би просто бяхме разочаровани, че оставаме сами.

– Ти почувства ли се щастлив, когато той реши да учи право? – пита Ана.

– В известно отношение бях облекчен. Нямах нищо против да учи и философия. За мен това беше похвално начинание. Но не знаех какво ще прави после. Не че правото беше много по-добре. Говори, че иска да става преподавател, но ще му бъде трудно веднага след стажа, пък не изглежда да има други идеи.

– Може да стане манекен. Знаеш, че синът ти е красавец, нали?

Нат има късмета да прилича на майка си, макар че истината, която като че ли само аз знам, е, че тези пронизителни сини очи и замисленото, тайнствено изражение ги е взел от баща си. Хубавата външност на Нат привлича жените като лампа нощни пеперуди, но той винаги трудно създава нови връзки и сега се намира в поредния период на изолация след катастрофалната раздяла с Кат, с която ходиха през последните четири години.

– Предложиха му работа. Някой от една модна агенция го видял на улицата. Но той винаги е мразил да му правят комплименти за външния му вид. Не иска да го оценяват по това. Освен това има по-добър начин да натрупа лесни пари.

– Какъв?

– Всички на вашата възраст можете да станете безумно богати.

– Как?

– Като се научите да махате татуировки.

Ана се разсмива, както само тя умее да се смее; сякаш смехът е единственото нещо в живота. Тресе се от смях и се киска. Разговорът за Нат обаче я е впечатлил и след няколко минути тя се повдига на лакът и ме поглежда.

– Искал ли си някога да имаш дъщеря?

Поглеждам я и се замислям.

– Мисля, че това е забележка, която Нат в студентските си години би нарекъл „умишлено провокативна“.

– Имаш предвид неуместна?

– Мисля, че такъв смисъл влагаше.

– Да не си поставяме излишни ограничения – отбелязва тя, като кимва към стените на стаята. – Искал… ли… си дъщеря?

– Исках още деца. Барбара си измисляше всякакви оправдания. Никога нямало да обича друго дете повече от Нат. Неща от този род. Сега, като се върна назад, мисля, че е знаела за заболяването си.

– Да, но искал ли си дъщеря?

– Син вече имах.

– Значи, да?

Опитвам се да си спомня желанията си от онези години. Да, исках деца, да бъда баща, да се представя по-добре от моя – това бе най-силното ми желание.

– Предполагам – отговарям сега.

Тя се изправя, бавно оставя халатът да се свлече от раменете ѝ и ме поглежда с копнеж, както през последните дни на стажа си в моя кабинет.

– Така и си мислех – казва и ляга до мен.

Да оставя Ана сама, когато се виждаме нощем, е все така трудно. Тя ме умолява да не си тръгвам и използва всякакви хитрини. Тази вечер се облича неохотно и когато се приближаваме към вратата, опира двете си ръце на касата и завърта задничето си към мен като танцьорка на стълб.

– Не мога да мина.

– Това ми е целта.

Тя продължава да се фръцка. Притискам се до нея и се включвам в танца, докато се възбуждам. Внезапно вдигам полата ѝ, дръпвам гащичките ѝ и ѝ го вкарвам. Без гумичка – твърде дръзка постъпка. Още от първата ни среща Ана носеше презервативи в чантичката си.

– О, Боже! Ръсти!

Никой от двамата обаче не спира. Тя стои подпряна с ръце на касата. Цялото отчаяние и лудост на връзката ни като че ли се концентрират в този миг. И когато най-после се отдръпвам, това изглежда най-истинският ни момент.

После, малко разтреперани, се обличаме смутени.

– Не можеш да ми устоиш – прошепва ми тя, преди да изляза.

Вината е командос, който се промъква незабелязано и саботира всичко. След този кратък момент на блаженство аз съм обзет от постоянен страх. Едва не заплаквам една нощ, когато прочитам закодирания ѝ имейл. „Имам гости“ – гласи той, използвайки евфемизма за менструация. Но след това едно съкращение кара сърцето ми да се свива всеки път, когато си помисля за него. ЗППП. Какво ще стане, ако Ана, която е имала доста полови контакти, е прихванала нещо, което сега аз ще разнеса? Непрекъснато си представям лицето на Барбара, когато се прибере вкъщи от гинеколога.

Знам, че страхът ми е безпочвен, но съмненията се забиват като пирони в мозъка ми. Грижите ми са толкова много, че просто не мога да понеса още едно непотвърдено опасение. Затова един ден в службата пускам търсене на термина ЗППП в Интернет и намирам каквото ми трябва. Обаждам се от автомат на автогарата и се обръщам така, че никой да не може да ме подслушва.

Младата жена от другата страна е търпелива, състрадателна. Обяснява ми каква е процедурата и казва, че мога да платя с кредитна карта. Инициалите, които ще се появят на разписката, изглеждат безобидно, но такива подробности никога не убягват от вниманието на Барбара. Тя винаги пита, когато види необясним разход.

Мълчанието ми е красноречиво. Учтивата млада жена добавя:

– А ако предпочитате, можете да платите с банков превод или чек.

Казва ми код, който ще замества името ми в цялата документация на лабораторията.

Купувам чека на следващия ден, когато отивам в банката да внеса заплатата си.

– Да ви запиша ли като платец – пита касиерката.

– Не – смутено побързвам да отговоря.

Оттам директно отивам в кабинета на тринайсетия етаж в един небостъргач в Сентър Сити, където са ми казали да оставя чека. Колебая се пред вратата. Надниквам вътре, после отстъпвам назад и отново поглеждам адреса на листчето в джоба ми. Пак влизам и администраторката, рускиня на средна възраст, ме поглежда надменно и пита със силен акцент:

– Пари ли ми носите?

Схващам смисъла на всичко това. Дори някой да ме е проследил, няма да знае за какво внасям парите. Жената взема чека ми, хвърля го безцеремонно в едно чекмедже и продължава да работи. Каква ли сган от изневеряващи е видяла? Десетки гейове. Майка с две малки деца, която се е чукала със съседа, останал си вкъщи за няколко дни, докато търси работа. И вероятно много мъже като мен, посивели, застаряващи, раздирани от страх заради евтината курва, с която са се забавлявали. Слабостта и лудостта на другите ѝ носят пари.

Самият тест не е нищо особено. Отивам в една лаборатория срещу Университетската болница и казвам номера си. Жената, която ми взема кръв, е сериозна. Все пак всеки пациент е потенциална опасност за нея. Предупреждава ме, че от иглата може да ме заболи.

След четири дни друга чиновничка ми казва, че съм чист. Съобщавам на Ана при следващата ни среща. Колебаех се дали да ѝ кажа, но решавам, че научните доказателства тежат повече от честната дума.

– Не съм се притеснявала – отговаря тя. Поглежда ме изпод гъстите си вежди. – Ами ти?

Седя на леглото. Обяд е и от коридора чувам как момчето, зареждащо минибаровете, чука по вратите и пита дали може да влезе – добро прикритие за частен детектив, мисля си в сегашното ми неспокойно състояние.

– Така ми олекна.

Понеже не мога да обещая, че няма да правя секс с Барбара, осъзнавам, че нямам право да изисквам вярност от Ана. Нямам представа дали излиза с други мъже, но рядко получавам отговори на кратките имейли, които се осмелявам да ѝ пращам през почивните дни. Странно, но не ревнувам. Често си представям момента, когато ще ми каже, че прекратява, че е получила каквото е могла от тази връзка и иска да продължи с нормалния си живот.

– В момента нямам друг освен теб, Ръсти.

„В момента“ – мисля си.

– И винаги правя безопасен секс. Съжалявам, че така се паникьосах, но никога не бих направила аборт.

– Не трябваше да го правя.

– Страхотно беше – прошепва тя и сяда до мен. – Може винаги така да го правим, след като знаем вече. Ще си слагам спирала.

– Ами какво ще стане, ако спиш с някой друг.

– Нали ти казах. Винаги правя безопасен секс. Всъщност…

– Какво?

– Не е нужно да спя с друг. Ако обещаеш, че ще помислиш за развод с Барбара.

Въздъхвам:

– Ана, да не говорим за това сега. Ако имаме два часа заедно, не можем да прекарваме половината време в спорове.

Сега вече я засегнах. Винаги познавам, когато Ана се ядоса. По-силната ѝ половина, онази, която е ангажирана в жестоката механика на закона, взема връх и лицето ѝ се вкаменява.

Засрамен, аз се просвам на леглото и скривам лицето си под възглавницата. Ана ще се успокои след малко и ще легне до мен. Но засега съм сам и си задавам въпроса, който тя постоянно повдига. Бих ли се оженил за нея, ако по някаква ирония на съдбата това стане възможно? Тя е страшно забавна, красива, аз я обожавам, ценя я повече от всичко. Но вече не съм на трийсет и четири. Съмнявам се, че мога да се върна при нея от другата страна на моста, който вече съм пресякъл.

Изведнъж ми хрумва нещо друго, като решение на математическа задача, която досега не съм могъл да реша. Допуснал съм грешка. Адска грешка. Ана може би не е подходящата алтернатива. Но това не означава, че не съм имал такава. Преди двайсет години си мислех, че избирам най-добрата от всички злини, но съм сгрешил. Да, сгреших. Можех да направя друго, да намеря някоя друга. По-лошо. Трябваше да намеря друга. Не трябваше да се връщам при Барбара. Не трябваше да разменям своето щастие за това на Нат. Това беше най-неправилният избор и за трима ни. Така Нат бе заключен в тъмница на безмълвно страдание. Барбара остана да се сблъсква ежедневно с неща, които всеки нормален човек би предпочел да забрави. Сърцето ми сега е като претоварен кораб, килнат на една страна от най-лекия бриз и потъващ в морето, през което би трябвало да плава. И единственият виновник за това съм аз.

Когато се връщам в кабинета си, намирам на бюрото спешно съобщение от Джордж Мейсън. Всъщност три. Животът в апелативния съд тече като на забавен каданс. Дори така наречените спешни казуси се разрешават за един-два дни, не за един час. Когато вдигам глава, Джордж стои на вратата. Слязъл е лично с надеждата, че съм се върнал. Той е по риза и постоянно поглажда раираната си вратовръзка, сякаш иска да се успокои.

– Какво? – питам аз.

Джордж затваря вратата зад себе си.

– Обявихме решението по случая „Харнасън“ в понеделник – казва той.

– Да, видях.

– Като отивах на обяд днес, случайно срещнах Грин Брийсън. Изпратила съобщение на Мел Туули да уреди явяването на Харнасън. След като не се обадил, позвънила на Мел и той признал, че клиентът му вероятно е офейкал. От полицията отишли да го търсят тази сутрин. Харнасън го няма от две седмици.

– Нарушил е гаранцията? Избягал е?

Харнасън отишъл на един кораб казино и с кредитната си карта купил жетони за двайсет и пет хиляди долара, които веднага осребрил и така събрал пари за бягството си. С две седмици преднина може би вече беше извън страната.

– Медиите още не знаят – казва Джордж. – Но скоро ще научат. Искам да си подготвен, когато започнат да се обаждат репортери. Коул ще се опита да хвърли вината върху теб.

Обикновените хора нямат представа какво правят съдиите във върховния съд, но ще разберат, че съм пуснал осъден убиец, който сега ще остане на свобода завинаги, още един кошмар в нощите ни. Коул ще използва името на Харнасън като оръжие срещу мен. За момент ми минава през ума, че може би аз лично съм дал на негодника тази възможност.

Не тази мисъл обаче ме смразява, след като Джордж излиза и ме оставя сам зад бюрото ми. През всичките седем седмици, откакто се виждам с Ана, предчувствам наближаващо бедствие. Просто досега не осъзнавах какво. Рискувах да нараня най-близките си хора. Онова, което ме ужасява, е, че съм участвал в сериозно нарушение на закона. Харнасън добре ме изигра. С подходящ прокурор – а Томи Молто определено е такъв – мога да отида в затвора.

Трябва ми адвокат. Прекалено съм шокиран и парализиран от самообвинения, за да взема решение сам. Има само едно решение: Санди Стърн, който ме защитаваше преди двайсет и една години.

– О, господин съдия – казва Вондра, личната асистентка на Санди. – Излезе да се поразходи на слънце, но със сигурност ще се радва да ви чуе. Чакайте да видя дали е наоколо.

След няколко минути се обажда:

– Ръсти.

Гласът му е дрезгав и слаб, обезпокоително слаб. Когато питам какво му има, той отговаря:

– Тежък ларингит.

След това връща топката на мен. Не си губя времето с излишни любезности.

– Санди, имам нужда от помощ. Срам ме е да ти призная, но направих голяма глупост.

Очаквам укори. Стърн има всички основания: „След като ти дадох нов шанс, нов живот.“

– Ах, Ръсти – казва задъхано. – Затова обичам тази професия.

Лекарят на Стърн му е наредил да не говори две седмици и съответно да не ходи в кантората. Предпочитам да го изчакам, вместо да искам съвет от друг, на когото да имам частица по-малко доверие. След четирийсет и осем часа малко се окопитвам. Новината за бягството на Харнасън се разчу. Полицията е проверила всички следи и не е намерила никакви улики къде може да е отишъл. Коул гръмогласно ме обвинява в грешна преценка, но новината е забутана в съобщение на края на новинарската страница в местния вестник, защото до общите избори има много време. По ирония Коул щеше да има много по-голяма полза, ако беше останал за първичните.

Нямам представа как ще се развие тази каша с Харнасън, ако Санди ме посъветва да си призная пред съда и да успокоя съвестта си. Едно нещо обаче съм решил със сигурност: трябва да спра да се виждам с Ана. За втори път заплашен да проваля живота си, не съм готов да поема друг риск.

Три дни по-късно идвам рано във фоайето на хотел „Дулсимър“, за да я пресрещна, преди да се качи в стаята. От ранната ми поява тя разбира, че нещо не е наред, но аз я издърпвам зад една колона и прошепвам:

– Трябва да престанем, Ана.

Тя се намръщва.

– Хайде да се качим горе – настоява нетърпеливо.

Знам, че ако ѝ откажа, няма да се въздържи и ще направи скандал.

Тя заплаква горчиво още щом затваряме вратата, и все още с шлифера, който носи заради дъжда, сяда на едно кресло.

– Опитвала съм се да си го представя – заговаря тя. – Много пъти съм се опитвала да си представя този момент. Да си представя как ще се почувствам, когато кажеш това. Просто не можех. Не можех и сега не мога да повярвам.

Предварително съм решил да не обяснявам за Харнасън. Не съм ѝ споменал нищо за онази случка и колкото и парадоксално да звучи, не се съмнявам, че същата жена, която възбуди незаконните ми страсти, ще бъде възмутена от крещящото ми нарушение на съдийската етика. Затова казвам просто:

– Време е. Знам, че е време. Ще става само по-лошо.

– Ръсти.

– Така е, Ана. Знаеш го.

За моя изненада тя кимва. Самата тя се е опитвала да се примири. От осем седмици. Това ще е крайната продължителност на моето бягство от здравия разум.

– Прегърни ме – моли тя.

Притискам я до себе си и оставаме така дълго време до самата врата. Това е мястото, от което винаги започваме. Нямаме нужда от напомняне. Телата се движат сами. Бързо свършваме, знаейки може би, че имаме твърде малко откраднато време.

Отново облечени, на вратата, тя ме прегръща.

– Трябва ли да престанем да се виждаме?

– Не – отговарям аз. – Но нека да изчакаме известно време.

След като си тръгва, лягам на кревата. Оставам така дълго, дълго време. Повече от час. Остатъкът от живота ми, мрачен и обречен, започна.

Бих могъл да кажа, че загубата не се преживява, но това не е вярно. Продължавам живота си като сакат, който чувства фантомната болка от ампутирания крайник. Сърцето ми се къса от копнеж, а умът ми повтаря с може би най-тъжния си глас, че това ще мине. Никога повече, мисля си. Проклятието ме е застигнало. Никога повече.

След седмица става по-добре. Тя ми липсва. Страдам за нея. Но съм си върнал част от спокойствието. Тя беше толкова недостижима – толкова млада, като гражданка на друга епоха – че загубата не е чак толкова мъчителна. Освен това, каквото и да се случи с Харнасън, тази част от историята никога няма да бъде разказана. Барбара няма да узнае. Нат няма да научи. Най-лошото е избягнато.

Постоянно се чудя едно нещо. Ана ли е това, което ми липсва? Или е любовта.

Две седмици след последната ни среща в „Дулсимър“ Ана идва в кабинета ми. Чувам гласа ѝ от бюрото си, където работя. Казва на секретарката, че идвала в съда да донесе някакви документи и решила да се отбие. Вижда ме през вратата и лицето ѝ грейва, влиза неканена в стаята – като всичките ми бивши стажанти, когато дойдат да ме поздравят.

Изглежда весела, шегува се с Джойс, че и двете носят едни и същи боти. Това, докато затворя вратата. Тогава сяда и закрива лицето си с ръце.

Сърцето ми се разтуптява. Тя е толкова красива. Носи елегантно сиво костюмче, допира на чиято материя познавам, сякаш я галя в момента.

– Срещнах един човек – казва тихо, когато вдига очи към мен. – Съсед ми е. Виждала съм го сто пъти, но чак преди десет дни се заговорихме.

– Адвокат ли е? – питам шепнешком.

– Не – поклаща решително глава, сякаш иска да наблегне, че никога не би направила такава глупост. – Бизнесмен е. Занимава се с инвестиции. Разведен. Малко по-възрастен от мен, харесва ми. Снощи спах с него.

Успявам да запазя непроницаемо изражение.

– Беше ужасно – продължава тя. – Мразех се. Казвам си, че в живота на всеки има хора като теб и мен, хора, които не могат да останат завинаги, но са безкрайно важни в определен момент. Че ако си водил открит и честен живот, ще има такива хора. Не мислиш ли?

Имам приятели, които вярват, че всички връзки наистина влизат в тази категория – добри, но само за известно време. Все пак кимвам.

– Опитвам всичко, Ръсти.

– И двамата имаме нужда от време.

Тя тръсва красивата си коса. Подстрига я през последните две седмици и сега е станала леко чуплива.

– През цялото време чакам да се обадиш и да кажеш, че отново ме желаеш.

– Винаги ще те желая – отговарям. – Но никога няма да ме чуеш да го кажа.

Тя се усмихва леко на търсената абсурдност в тази забележка.

– Защо си толкова упорит?

– Защото стигнах до логичното заключение. Това не може да завърши щастливо. Започвам да приемам истината.

– Истината? Коя истина, Ръсти?

– Че нямам право на втори живот. Никой няма. Аз съм направил своя избор. Би било неуважение към живота, който съм живял, ако го захвърля сега. И трябва да покажа малко благодарност към силата, която ми помогна да мина по най-тънкия лед и да оцелея. Казвал съм ти вече много пъти, Барбара не бива да узнае. Просто не може.

Ана ме поглежда строго, изражение, което съм виждал няколко пъти и пред което ще треперят стотици свидетели, разпитвани от нея през идните десетилетия.

– Обичаш ли Барбара?

Уместен въпрос. Странно, но сега за първи път го задава.

– Колко часа имаш на разположение? – питам аз.

– Мога да те слушам цял живот, ако искаш.

Усмихвам се леко:

– Не съм най-щастливият съпруг на света.

– Защо не я напуснеш тогава?

– Бих могъл.

Никога досега не съм казвал това пред никого.

– Но не заради по-млада жена? С твоя бивша стажантка. Защото те е страх какво ще кажат хората.

Не отговарям. Вече съм ѝ обяснил всичко. Тя продължава да ме гледа с тези хладни, безчувствени очи.

– Заради изборите е, нали? – казва след малко. – Избираш върховния съд пред мен.

Веднага си помислям: „Трябва да излъжа.“

– Да – отговарям.

Тя изсумтява саркастично, после отново се втренчва в мен и започва да ме изучава. Сега ме вижда такъв, какъвто съм – с всичките ми слабости, с цялата ми суетност. Излъгах я, но тя усеща истината.

Все пак така постигам едно нещо.

Връзката ни окончателно приключва.

Отношенията ми със Санди Стърн са много приятелски и доста особени. Той е единственият адвокат, от чиито дела си давам отвод, когато дойде в апелативния съд. Дори бившите ми стажанти започват да се появяват в съдебната ми зала пет години след като стажът им изтече. Със Стърн не сме близки приятели. Всъщност две години след делото срещу мен изобщо не си говорехме. Отидох чак когато чувството за благодарност надделя над всичките ми други емоции. Сега взаимно се уважаваме и от време на време обядваме заедно. Аз обаче не знам нищо за личния му свят. Въпреки това ролята му в живота ми е толкова епохална, че не мога да се преструвам, че това е просто един адвокат като всички останали. Защитата, която подготви за процеса ми, беше майсторска; всяка дума, която изрече в залата, бе смислена като нота от Моцарт. Дължа му живота си.

В кантората му си говорим за децата и внуците му. Малката му дъщеря Кейт има три деца. Преди две години се развела, но после пак се омъжила. Синът му Питър се преместил в Сан Франциско с приятелката си, колежка лекарка. Естествено, най-добре е уредила живота си Марта, голямата му дъщеря, която работи с него. Преди дванайсет години се омъжи за Соломон, един фирмен консултант, има от него три деца и живее много пълноценен живот.

Санди изглежда незасегнат от годините, само леко се е закръглил, но това почти не личи благодарение на шития му по мярка костюм. Едно предимство да изглеждаш по-стар на млади години е, че на стари ще имаш вид, сякаш времето не ти влияе.

– Изглежда, че си се възстановил от ларингита – отговарям аз.

– Не съвсем, Ръсти. Правиха ми бронхоскопия в деня, преди да дойдеш. В края на седмицата ще ме оперират от рак на белия дроб.

Това ме натъжава – както заради него, така и заради мен. Проклетите му пури. Винаги има някоя в устата, а когато се замисли дълбоко, Стърн забравя, че не бива да вдишва. Бълва дим от носа си като дракон.

– О, Санди!

– Казаха ми, че имам късмет, че още може да се оперира. Може да бъде и по-лошо. Ще ми махнат единия бял дроб, после ще чакаме.

Питам как го приема жена му Хелън, за която се ожени, след като предишната му съпруга почина. Хелън е храбра и с чувство за хумор. Както винаги тя е до него.

– Е, стига толкова за мен – шеговито казва той.

Чудя се дали, ако съм обречен, ако дните ми са преброени, бих се съгласил да вляза в съдебната зала. За Стърн тя е трибуна на най-великите му дела.

Разказвам му накратко какво се случва с мен, като се ограничавам само с онова, което трябва наистина да знае: как имах любовница, как Харнасън ме проследи, хвана ме неподготвен и сега се разкайвам за постъпката си – гневен, унизен, виновен. На лицето на Стърн се изписва замислено изражение, чертите му за момент се раздвижват, докато умът му анализира сложните превратности на живота.

През двете седмици, докато чаках Санди, нямам голям напредък в опитите да подредя мислите си по сложния казус с Харнасън. Имам нужда от съвета на Стърн за онова, което би било най-законосъобразно и морално да сторя. Трябва ли да кажа истината на колегите си съдии и полицията? И какво ще се случи с мен, ако го направя? Докато слуша, той несъзнателно посяга към пурата, но спира. Разтърква слепоочията си и се замисля. Не бърза да говори.

– При такъв казус, Ръсти, с такъв човек… – Стърн не завършва изречението, но по начина, по който говори, личи, че напълно съзнава странностите на Харнасън. – Организирал е много хитро бягството си и предполагам, че също толкова внимателно е планирал и къде да се скрие. Съмнявам се, че ще го открият. Ако го хванат, тогава, разбира се… – Махва с ръка. – Ще бъде проблем. Възможно е от благодарност да не те издаде, но това не трябва да ни успокоява. От гледна точка на наказателното право казусът изглежда доста труден. Той е престъпник с две присъди, като за първото му изпращане в затвора заслугата е твоя. Не е много надежден свидетел. Дори ако Молто измисли някакво въображаемо престъпление. Ако Харнасън е единственият свидетел на обвинението – а трудно могат да извадят друг – нямат много шансове.

От дисциплинарна гледна точка пред Съдебната комисия, нещата вече са други. За разлика от наказателното дело там ще те накарат да свидетелстваш и колкото и объркан да си бил, и двамата знаем, че поведението ти е в нарушение с няколко закона за съдебната власт. Докато има вероятност за повдигане на криминални обвинения – а такава винаги има, когато Томи Молто е в прокуратурата – не трябва да казваш нищо на колегите си. Рядко водя протокол от срещите си с клиенти, но в този случай ще резюмирам разговора ни, в случай че ти потрябва писмено доказателство, че аз съм те посъветвал това.

Говори небрежно, но, разбира се, има предвид вероятността да не е между живите, когато се наложи да обяснявам мълчанието си.

На слизане с асансьора се опитвам да осмисля оценката на Стърн, която в повечето отношения съвпада с моята. Изглежда, че има голяма вероятност да ми се размине. Харнасън е изчезнал завинаги. Барбара и Нат няма да узнаят за Ана. Аз ще вляза във върховния съд и ще забравя за тази мимолетна лудост. Ще получа каквото съм искал, макар и не много заслужено, и след като съм рискувал всичко, може да се радвам на живота си повече, отколкото ако всичко това не се беше случвало. Логиката изглежда желязна, но не ме успокоява много. Чувствам неприятна празнина в корема си.

Излизам през въртящата се врата на ярката дневна светлина, първия истински топъл ден от лятото. Тротоарите са пълни с хора, излезли за обяд или на пазар, с пакети под мишница. На улицата работници запълват дупки, отворили се през зимата, и миризмата на разтопен асфалт е леко опияняваща. Дърветата в градинката отсреща са се раззеленили и вятърът носи силна миризма от реката. Животът изглежда чист. Пътят ми е ясен. Така изведнъж върху мен се стоварва истината и краката ми едва не се подкосяват.

Аз съм влюбен в Ана. Какво мога да направя?

10.

Томи, 23 октомври 2008 г.

Томи Молто не обичаше затвора. Сградата беше триетажна, но мрачна като средновековна тъмница дори през деня, защото през 1906 г. са осуетявали бягствата, като са правили прозорците широки само по петнайсет сантиметра. Имаше нещо обезпокоително и в звука, в тревожните въздишки на три хиляди лишени от свобода. Да не говорим пък за миризмата. Въпреки най-строгите хигиенни мерки, при толкова хиляди мъже на толкова малка площ и с по едно стоманено клекало на всеки двама, помещенията бяха изпълнени с воня на гнило и застояло. Това не беше курорт. Пък и никой не е възнамерявал да бъде. Все пак човек би могъл да очаква, че след трийсет години посещения за разпит на свидетели или натиск над обвиняеми Томи би трябвало да е свикнал. Стомахът му обаче все още се свиваше. Една от причините бе съзнанието за онова, което той правеше. Томи обичаше да гледа на работата си като на стремеж за разграничаване на доброто от лошото, за въздаване на справедливост, фактът, че крайният резултат бе вкарването на някого в затвор със строг режим, където оцеляването му не е много сигурно, го караше да осъзнае жестоката действителност.

– Какво ще приказваме с този тип? – попита Томи, докато с Бранд чакаха на портала.

В девет вечерта Бранд го посети вкъщи. Томазо тъкмо беше заспал, а Доминга чистеше в кухнята. Къщата още миришеше на подправки и пелени. Това бяха най-ценните часове от деня на Томи, когато чувстваше ритъма на семейството си, блажения ред сред хаоса на останалата част от живота му. Бранд не би извикал шефа си да дойде с него, ако нямаше нещо наистина неотложно, затова Томи отново облече костюма си, преди да тръгне. Той беше главен прокурор. Където и да отидеше, трябваше да изглежда подобаващо. Оказа се добра идея, защото когато научиха, че е дошъл, директорът и няколко други от ръководството на затвора довтасаха от вкъщи, за да му стиснат ръката и да си побъбрят. Току-що си бяха тръгнали и Томи най-после можеше да чуе каква е причината за това посещение.

– Мел Туули каза, че си струва да се разходиш. Наистина си струва. Открил е нещо, което главният прокурор трябва да чуе лично. В девет вечерта, когато наоколо няма ни един репортер – това е най-подходящият момент.

– Джими, имам жена и дете.

– Аз имам жена и две деца – възрази Бранд.

Усмихна се. Забавляваше го начинът, по който Томи понякога се държеше, сякаш той лично бе измислил семейството. Бранд имаше голямо доверие на Мел Туули, защото Мел работеше в един офис с един от братята му.

– Добре, казвай – измърмори Томи. – Този тип, отровителят… как се казваше? Харнасън?

Началникът на апелативния сектор в прокуратурата Грин Брийсън едва ли не на колене бе помолил Томи да води обвинението. Той си спомняше това, както и че беше спечелил, въпреки особеното мнение на Сабич. Другите подробности за това дело отпреди осемнайсет месеца обаче му се бяха изпарили от главата.

– Да. Година и половина беше в неизвестност.

– Спомням си – каза Томи. – Това е човекът, когото Ръсти Сабич пусна под гаранция.

Н. Дж. Коул призоваваше Ръсти да се откаже от изборите заради това решение, но след смъртта на Барбара от благоприличие се наложи да престане с тази кампания. За Молто това донесе облекчение. Коул раздухваше факта, че обвинението се беше противопоставило на освобождаването на Харнасън, а Томи не искаше службата му да бъде между чука и наковалнята.

– Хванали са Харнасън вчера в Коулвил, градче на около петстотин километра на юг, отвъд щатската граница, население – двайсет хиляди. Това бил новият дом на Харнасън. Направил си адвокатска кантора и практикувал под името Торстън Скоглънд.

– Мръсник – измърмори Молто. Спомни си покойния Торстън, един достоен човек.

– Да, работел като адвокат. Освен това, забележи, припечелвал допълнително като клоун на детски забави. Можеш ли да повярваш? Изкарвал повече пари като клоун, отколкото като юрист, което само по себе си е показателно. Всичко вървяло добре, докато любовта към чашката не го надвила. Хванали го да кара пиян. Резултатът от сравняването на пръстовите му отпечатъци пристигнал от ФБР два часа по-късно. Харнасън явно си е мислил, че още е като в доброто старо време, когато за това нещо отиваха седмици. Тъкмо си стягал багажа да бяга, когато местният шериф дошъл със спецотряда си.

Мел Туули поискал екстрадиране и шерифът на Коулвил лично закарал Харнасън в Тройния град. В района му не залавяли всеки ден осъдени, нарушили гаранцията си. Шерифът щеше да разказва за Харнасън до края на живота си. Още не бяха закарали арестувания в съда и медиите нямаха представа, че е заловен, но сигурно щеше да се разчуе. Новината беше добра за Томи. Когато Коул възобнови кампанията си, прокурорът нямаше само да вдига ръце, когато го попитат защо освободеният от Сабич маниак още е на свобода.

Томи и Бранд минаха през двете автоматично отварящи се решетки, разделът между пленничеството и свободата, и един надзирател на име Съливан ги заведе до стаите за свиждания. Съливан почука на една бяла врата и Туули излезе в тесния коридор. Мел, обикновено изтупан по последна мода, носеше ежедневни дрехи. Явно беше работил нещо в градината си, когато бяха докарали Харнасън. Под добре оформените му нокти и по дънките му имаше следи от пръст. В бързината бе забравил и перуката си. Всъщност без нея Туули изглеждаше по-добре, но Томи реши да му спести мнението си.

Адвокатът посрещна главния прокурор с обичайните ласкателства и благодарности, че е отделил от ценното си време толкова късно вечерта.

– За мен е удоволствие, Мел – измърмори Томи. – Каква е интригата?

– Това е само предположение – зашепна Мел.

В затвора човек никога не знае кой за кого работи. Някои служители бяха подкупени от мафията, други бяха информатори на пресата. Туули се приближи максимално, сякаш искаше да го целуне.

– Но ако попитате господин Харнасън защо е решил да избяга, той ще ви отговори, че е знаел предварително решението на апелативния съд.

– Откъде го е научил?

– Това е най-интересното. Главният съдия му го е казал.

Томи се почувства, сякаш са го ударили с дъска по главата. Не можеше да повярва. Ръсти беше изключително стриктен съдия.

– Сабич ли?

– Същият.

– Защо?

– Нещата са доста сложни. По-добре да чуете сам. Задава се голям скандал. Най-малкото, с тази информация можете да го отстраните от кампанията за върховния съд. Най-малкото. Можете да го съдите също за помагачество и подстрекателство. Също за незачитане на закона. За нарушение на правилника на съда, който сам председателства.

Като всеки друг Мел мислеше, че Томи е готов да се хване за всяка сламка, само и само отново да изправи Ръсти в съдебната зала. Прокурорът се изсмя:

– С Харнасън като единствен свидетел? Твърденията на осъден убиец срещу думата на председателя на апелативния съд? И аз като прокурор?

Нещо по-лошо: при агресивната кампания на Коул всички щяха да смятат Томи за марионетка на Ен Джей.

Мел имаше дебели бузи с белези от акне.

– Има още един свидетел – каза тихо той. – Разказал е за разговора на някого.

– На кого?

Туули се усмихна накриво. Мускулите от дясната половина от лицето му не работеха.

– В момента съм обвързан с клиентската тайна.

Ама че компания, помисли си Томи. Изпаднал убиец и продажен адвокат. Туули сигурно също имаше пръст в тази каша и бе помогнал на Харнасън да офейка. Но Мел си беше Мел. Беше се погрижил клиентът му да забрави за тази част от приключението и щеше да излезе чист. Знаеше как да заблуди съдебните заседатели. Правеше го вече четирийсет години.

– Да чуем какво има да ни каже клиентът ти – измърмори Томи. – Не предлагаме никакво споразумение. Ако приказката му ни хареса, тогава ще преговаряме. Наречи го предложение, ако искаш. Хипотетично. Както решиш, за да не можем да го използваме срещу него.

След няколко секунди насаме с клиента си Туули извика Бранд и Молто в стаята. Беше тясна, върху белите стени на места личаха тъмни петна. Молто предпочиташе да не разсъждава как тези следи от подметки са се озовали там. Колкото до затворника, Джордж Харнасън не изглеждаше много добре. Беше обръснал мустаците си и оставил косата си да порасне с естествения ѝ сивкав цвят; изглеждаше напълнял. Седеше с яркооранжева затворническа униформа, с белезници на ръцете и окови на краката, заключени с верига за метална халка на пода. Бялото петно от часовника му още личеше между рижавите косми на ръката му. Оглеждаше се неспокойно, като постоянно въртеше главата си. В ареста беше едва от няколко часа, но вече бе развил рефлекса да пази гърба си. „Няма нужда от мъчения и заплахи – помисли си Томи. – Достатъчно е да оставят терористите от „Ал Кайда“ за една нощ в затвора на окръг Киндъл. На сутринта вече ще знаем къде е Осама.“

Томи реши да разпита лично Харнасън. Попита го кога е започнал да планира бягството си.

– Когато разбрах, че ще загубя обжалването. Не можех да си представя да се върна в затвора. Бях започнал да си мисля, че ще спечелим. Така мислеше и Мел.

Туули не посмя да погледне Томи. Спечелването на апелативно дело беше рядкост. Туули бе подготвял клиента си да даде допълнително десет бона за молбата към върховния съд на щата.

– Как разбра, че ще те върнат в затвора? – попита Молто.

– Мел не ви ли каза?

– Искам да го чуя от теб.

Харнасън сведе очи към месестите си ръце.

– Ами с този човек се познаваме открай време. Сабич имам предвид. Професионално, може да се каже. – Той прокара ръка между себе си и Молто, който поклати глава предупредително: прекалено близко. – И след като ме пусна под гаранция, започнах да се чудя. Помислих си, че може би се разкайва, задето ме прати в затвора преди години. А има за какво да съжалява, Бог ми е свидетел.

Томи и Бранд нямаха представа за тази част от историята и Харнасън разказа за първата си среща с Ръсти преди години. Томи още си спомняше акциите срещу гейовете, които Рей Хорган правеше винаги преди избори в мъжката тоалетна на градската библиотека и в различни барове, като пълнеше цели автобуси с арестанти пред камерите на медиите. „Времената се менят“ – помисли си. Томи още нямаше твърда позиция за браковете и осиновяването на деца от хомосексуални двойки, но Бог нямаше да създаде цяла общност от хора на земята, ако нямаше някаква специална цел. Сега нямаше нищо против тях, но в онези времена сигурно и той би постъпил с Харнасън, както бе направил Ръсти.

Без да бъде сигурен дали Сабич го е познал, Харнасън импулсивно решил да му се обади и да му благодари за гаранцията. Томи се замисли за момент как щеше да се отрази посещението на Харнасън на Сабич, след като съдията бе гласувал за отмяна на присъдата.

– Мел много ми се кара за това – продължи затворникът. – Последното, което исках, бе Сабич да си подаде отвод от делото. Но когато се срещнахме, видях нещо странно.

– Тоест?

– Съпричастност. Нещо такова… – Харнасън се замисли и завъртя пълното си червендалесто лице няколко пъти, докато избере подходящ начин да изрази мислите си. – Като сродна душа.

Томи разбра. Юристи. Развратници. И убийци. Харнасън започваше да му харесва.

Бранд седеше до шефа си, водеше си бележки и от време на време внимателно се вглеждаше в Харнасън, сякаш се опитваше да го прецени. Затворникът говореше с наведена глава, сякаш спомените му тежаха; през повечето време се виждаха само прошарената коса и голото петно на темето му. Томи разбираше проблема. Харнасън беше благодарен на Сабич за подкрепата. Не искаше да го натопява.

– Сабич каза нещо, което не разбрах добре. Изслушаха защитата ми. Имах надежда, но вече не издържах да живея в неведение, да чакам решението – продължи Харнасън. – Понякога човек не може повече. Затова си помислих: „Е, след като веднъж сме говорили, може би ще ми каже какво ще стане.“ Затова го проследих. Изчаках да излезе на обяд и тръгнах след него.

Първия път Ръсти отишъл в „Гранд Атенеум“. Интересно, че не беше в хотел „Грешам“, където Марко Канту получаваше заплата, без да прави нищо. Явно Ръсти бе решил да смени мястото, защото не е искал да вижда повече Марко, докато се забавлява с младата си любовница. Харнасън обаче не знаеше за Марко и теста за венерически болести. Затова досега разказът му звучеше правдоподобно.

– Сабич виждаше ли се с някого?

– Предполагам. – Харнасън се усмихна. – Макар че не съм я виждал. Отиде право към асансьора. Нямаше го дълго време. Толкова дълго, че се отказах да чакам. Валеше като из ведро. Затова следващата седмица отново го проследих. Същата работа, само че в друг хотел. Качи се с асансьора и не се появи адски дълго време. – Харнасън бе забравил името на хотела, но ако се съдеше по местоположението, трябва да беше „Ренесанс“. – Чаках го над три часа. Накрая се появи. Леко подскачаше, докато ходеше. Щом го видях, разбрах, че е бил с жена.

– Имаше ли някой с него?

– Не. Но когато ме погледна… какво изражение! Ококорен, сякаш са го хванали в крачка. Не ядосан. Предполагам, че затова се съгласи да говорим. Опита се да ме прати по дяволите. Аз обаче го попитах. Да ми каже от милосърдие. Да или не, оставам или излизам? И той ми каза. Да се готвя за лоши новини. Нямало какво повече да се направи. Разплаках се като момиченце.

– И през цялото време стояхте на улицата, така ли? Ти и главният съдия. И съдията ти каза, че няма да отменят присъдата?

Звучеше безумно. По обяд на Маркет Стрийт сигурно ги бяха видели сто души, а Ръсти издава съдебна тайна? Опитен юрист – Санди Стърн, ако още е жив – би направил Харнасън на пух и прах, но теорията за гузната съвест на Сабич звучеше логично. Ако Харнасън си измисляше, нямаше толкова да се запъва и да заеква, както сега. Затворниците често разказваха такива истории, прекалено странни, за да са измислица.

– Каза ли на Мел за това? – попита Томи.

Осъденият погледна адвоката си, който му даде знак да продължава. Харнасън му се бил обадил същия ден.

Четиримата поседяха мълчаливо няколко минути. Томи се замисли над току-що наученото. Туули беше прав. С това можеха да потопят кораба на Ръсти Сабич. Най-хубавото бе, че Томи изобщо нямаше нужда да се замесва. Ако това, което разказваше Харнасън, бе вярно, Сабич не беше извършил престъпление. Томи щеше просто да подаде информацията на Етичната комисия в съда. Оттам щяха да поговорят с Ръсти и в крайна сметка той вероятно щеше да се оттегли тихо, да си вземе пенсията и да започне адвокатска практика, вместо да се подложи на публично гледане на случая, при което историята с младото маце в хотела имаше опасност да лъсне.

Томи погледна Джим да види дали се сеща за друго. Бранд попита Харнасън дали си спомня целия разговор със съдията.

– Интересуваше ме повече основната информация – отговори затворникът, като леко се усмихна. – Иначе бяха общи приказки.

– Все пак разкажи.

Харнасън се замисли. Сякаш се опитваше да предвиди как ще го засегне това, което ще каже.

– Ами, аз продължавам да се вайкам, а той ми казва нещо от рода: „Хайде, стига глупости. Ти го уби, нали?“

– Така ли беше наистина? – попита Бранд.

Мел го прекъсна – не искаше Харнасън да си признае, но Томи обеща, че няма да използват този разговор за нови обвинения. Бранд отново попита дали Харнасън е убил Рики.

– Да – кимна Харнасън след ново замисляне. – Аз го убих. Така казах на Сабич. И добавих: „Но на вас ви се размина.“ Той ме поглежда и казва: „Разликата е в това, че аз не бях виновен.“

Молто се намеси:

– Така ли ти каза? Говорехте за онова нещо преди двайсет години, нали?

– Точно така. Той каза, че не го е извършил. Гледаше ме в очите.

– Повярва ли му?

Харнасън се замисли, преди да отговори:

– Да, мисля, че му повярвах.

Томи за миг се почувства дезориентиран, но не пропусна основното в този разговор. Харнасън много добре знаеше какво искат да чуят прокурорите, но не смяташе да им го каже. Този човек изглеждаше един от онези редки престъпници, които имат някакви принципи. Абсурд беше да казва истината.

– Друго? – попита Бранд.

Харнасън се опита да се почеше по ухото, но осъзна, че белезниците му пречат да го достигне.

– Попитах го с кого е бил в хотела.

– Отговори ли ти на този въпрос?

– Просто ми обърна гръб. Това беше краят на разговора.

– Не е отрекъл, така ли? – настоя Бранд. – Просто си тръгна?

– Да.

– Нещо друго? Нещо друго да сте си казали?

– Горе-долу това беше всичко.

– Не горе-долу. Искам всичко. Спомняш ли си още нещо?

Харнасън се опита да си припомни. Намръщи се:

– Ами това е малко странно. Когато му казах, че съм убил Рики, той ме попита как се чувства човек, когато отрови някого.

От начина, по който Туули подскочи, пролича, че не е знаел досега. Бранд запази самообладание и дори не потрепна, но седнал до него, Томи усети, че пулсът му се ускори.

– Попитал те е как се чувства човек, когато отрови някого? – повтори Джими.

– Да. Как се чувстваш? Ден след ден? Какво е усещането?

– Защо ще те пита такова нещо?

– Сигурно му е било любопитно. Бяхме стигнали до откровения. Отговорих му: „Вие знаете какво е да убиеш някого“, а той отговори, че не го е извършил.

Бранд накара Харнасън да разкаже това още няколко пъти, опитваше се да изясни последователността на разговора, настояваше за повече подробности. След това двамата прокурори си тръгнаха, като обещаха на Туули да преценят случая и да му се обадят. Не разговаряха, докато не се отдалечиха на една пресечка от затвора. Това беше странен квартал, сградите бяха изрисувани със символите на различни банди, а самите бандити често се навъртаха около затвора, сякаш самото им присъствие успокояваше приятелите им зад решетките. Уличните хулигани сигурно биха потормозили главния прокурор за забавление, ако го познаеха, затова двамата с Бранд бързо отидоха до паркинга зад сградата на Общината. На една спирка някаква дебелана слушаше малък касетофон и играеше аеробика, сам-сама в единайсет посред нощ, сякаш си беше вкъщи, гола пред огледалото.

– Така. Знаеш ли какво си мисля – заговори Бранд.

– Да, знам.

– Мисля си, че главният съдия е издал информацията за делото точно по тази причина. Защото е имал готина млада любовница и вече е обмислял да даде вечен покой на старата си половинка. Защото никой, който се кандидатира за върховния съд, не иска скандално дело за развод в разгара на кампанията, особено след като самият той е вкарал кренвирша в грешната франзела. Затова решава да направи малко проучване, да обмисли различни възможности.

Томи поклати глава. Това звучеше като сценарий за детективски филм. Прекалено очевидно.

– Теорията ти би била добра, ако имахме доказателства, че Барбара е умряла от предозиране на някое лекарство, а не от инфаркт.

– Може би има, но не сме ги намерили – изтъкна Бранд.

Томи го изгледа. Това беше най-сериозната грешка за един прокурор – да се надява на доказателства, които не съществуват. Полицаите и свидетелите можеха да разберат погрешно желанието ти и мечтите ти да се сбъднат. Томи виждаше дъха си във въздуха. Все още не беше настроен за есента и си бе забравил палтото. Студът обаче не беше единственото, което го притесняваше. Все още разсъждаваше над чутото от Харнасън – твърдението на Ръсти, че не е убил Каролин. Томи имаше едно предположение, но то можеше да е проблем за теорията на Бранд. Сабич или беше убиец, или не. Или беше убил и двете жени, или нито една от тях. Това главният прокурор знаеше от личен опит.

– Това за първото убийство още ме тревожи – сподели Томи.

– Сабич е излъгал – заяви Бранд. – Това, че е нарушил закона за едно нещо, не означава, че ще се признае за виновен в убийство. Освен това тази работа може да се провери лесно.

Отново говореше за ДНК теста.

– Още не – отсече Томи. Все още бе твърде рано. – Но я пак ми напомни. Как е успял да се измъкне този откачен?

– Кой откачен? Пълни сме с такива.

– Харнасън. Отровил е приятеля си с арсеник, нали така?

– Да. Но в наши дни тази отрова рядко се използва. И трудно се намира, затова не я изследват при нормалната токсикология.

Томи спря. Бранд направи още една крачка напред.

– Какво мислиш? – попита.

– Сабич е чел делото, нали? Знаел е, че арсеникът не фигурира в стандартните тестове.

– Да, има го е в материалите за обжалването.

„Внимателно – рече си Томи. – Внимателно.“ Това беше минно поле. Той го знаеше и пак се отклоняваше от сигурния път.

– Пълна масспектрометрия на кръвта на Барбара, какво мислиш? – предложи Бранд.

– Говори с токсиколога.

– Пълен анализ, трябва да го направим – настоя Бранд. – Задължително. Странно поведение след смъртта на съпругата. Тайна любовна връзка. Интересувал се е как се чувства човек, когато отрови някого. Това е част от работата ни, шефе. Трябва да го направим.

Звучеше разумно. Томи обаче все още се тревожеше – заради затвора, заради Харнасън, един от ония странни типове, и заради обезпокоителната идея, че отново се е захванал да разобличава Сабич.

С Джим обсъдиха как да изискат масспектрометричното изследване, без да се разчуе. После се разделиха. Томи се качи при колата си на третия етаж в покрития паркинг. В този късен час гаражът беше опасно място, по-опасно от улиците. Преди няколко години тук бяха нападнали един съдия, но все още нямаше охрана. Местата, където през деня имаше паркирани коли, тънеха в мрак и Томи вървеше в прохода по средата. Тази зловеща обстановка обаче събуди нещо в него, една идея, в която сега освен опасността започна да усеща и тръпката.

„Ами ако наистина го е направил? – внезапно си помисли той. – Ако Ръсти наистина я е убил?“

11.

Ръсти, 2 септември 2008 г.

Вътрешният телефон в кабинета ми звъни и когато чувам гласа ѝ, коленете ми се подкосяват. Шест месеца са минали от последната ни среща, когато се отби да обядва със секретарката ми, и една година от деня, в който скъсахме окончателно.

– О – казва, – не очаквах да те намеря. Мислех, че си някъде навън покрай кампанията.

– Разочарована ли си?

Тя се разсмива по характерния си начин, като човек, който черпи с пълни шепи удоволствията на живота.

– Ана се обажда – казва след малко.

– Знам.

Винаги ще позная гласа ѝ, но няма нужда да усложняваме допълнително нещата.

– Трябва да те видя. Днес, ако може.

– Важно ли е?

– За мен, да.

– Добре ли си?

– Да, защо?

– Звучиш малко странно.

– Ще е по-добре, ако се видим лично.

– Къде искаш да се срещнем?

– Де да знам? На някое тихо място. В „Дулсимър“? „Сити Вю“? Или както там го наричат.

Оставям слушалката, но гласът ѝ още звучи в ушите ми. Така и не успях да преживея Ана. Болката. Копнежът. Миналия юли, скоро след посещението ми при Санди Стърн, няколко дни наред бях убеден, че съм готов да се откажа от всичко и да отида да моля Ана пак да ме приеме. Ходих при Дана Ман, стар приятел, който е адвокат по бракоразводни дела на каймака на местното общество. Не смятах да му казвам за Ана, споменах само, че искам да разтрогна брака си и да се консултирам как може да стане с възможно най-малко шум, стига Барбара да е съгласна. Майсторлъкът на Дана обаче е да показва слабите неща във всеки план и след няколко въпроса той ми очертава пълната картина.

– Може би не очакваш политически съвет от мен – каза той, – но ако не искаш скандал в разгара на кампанията, по-добре не прави нищо.

– Нещастен съм. Докато не започнах да излизам с тази жена, не осъзнавах колко съм отчаян. Но сега не съм сигурен, че мога да оставя нещата така, без да направя нищо. Точно поради тази причина преди се чувствах по-добре.

– „Основният белег на отчаянието е това, че не го осъзнаваш“ – цитира Дана.

– Кой го е казал?

– Киркегор. – Дана се изсмя на учуденото ми изражение. Познавам го от университета, а тогава не цитираше велики философи. – Миналата година имах един клиент, професор в университета, та той ме научи. Аналогична ситуация.

– Какво направи той?

– Напусна университета. Ходеше с една от студентките си.

– Какво му струваше това?

– Соленичко му излезе. Университетските власти сериозно го натиснаха. Принудиха го да върне всичките ѝ стипендии. После го изпратиха една година в неплатен отпуск.

– Щастлив ли е въпреки това?

– Засега мисля, че да. Наскоро му се роди дете.

– На нашата възраст?

Не можех да повярвам. Разказът на Дана някак ме убеди, че всичко това е невъзможно. Не можех да искам по такъв начин да излъжа природата. Не ми се мислеше как ще се отрази разводът на Барбара, какво страдание ще ѝ причини. Преди да си тръгна, казах на Дана да не ме чака втори път.

Има обаче тихи нощи, докато Барбара спи, когато се измъчвам от копнеж и угризения. Така и не събрах смелост да изтрия от компютъра си имейлите на Ана. Повечето бяха съобщения къде ще се срещнем следващия път. Пазя ги в отделна папка, озаглавена „Съдебни дела“, която от време на време отварям в притихналата къща, сякаш е ковчеже със съкровище. Не чета самите писма. Би било твърде мъчително, пък и те не съдържат кой знае какво. Вместо това просто гледам колонката с името ѝ до края на страницата, чета датите и заглавията. Повечето са с надслов „Днес“ или „Утре“. Седя потънал в спомени и мечти за един друг живот.

Сега, след обаждането на Ана, мисля за неспокойния ѝ тон. Причината може да е всякаква, дори професионален проблем. Долових обаче напрежение, което може да означава само, че е нещо лично. Какво ще направя, ако каже, че не може да живее, ако не се съберем пак? Как ще постъпя, ако през цялото време се е чувствала, както се чувствам аз? „Дулсимър“ беше мястото на последната ни среща. Щеше ли да го избере, ако причината за срещата не е емоционална? Поглеждам се отстрани, сякаш душата ми се издига и надниква в жадуващото ми сърце. Как може един неосъществен копнеж да бъде единствената смислена емоция в живота ми? Но това е истината. Осъзнавам, че не мога да ѝ откажа, както не можах да я спра, когато приближи лицето си към мен, докато седеше на дивана в кабинета ми. Ако пожелае да скочи в пропастта, ще я последвам. Ще зарежа всичко, което имам. Гледам снимките, подредени на бюрото ми – Нат на различна възраст, Барбара, винаги красива. Няма смисъл да разсъждавам над онова, което се каня да сторя. Възможните ходове са толкова много и толкова сложни, че дори гросмайстор или компютър не биха могли да предвидят всички. Едно нещо обаче ще направя. Ще се опитам най-сетне да си осигуря живота, който искам. И най-накрая ще бъда смел.

12.

Томи, 27 октомври 2008 г.

Патолози, токсиколози – тези типове не бяха като останалите хора. Но какво да очакваш от някого, който е заобиколен от мъртъвци? Томи предполагаше, че част от тръпката е в мисълта, че тях вече ги няма, а ти си още тук. Можеше да ги разбере.

Токсиколожката, която дойде с Бранд, изглеждаше нормално. Нени Страк. Беше червенокосо миньонче, с кафяви очи, около трийсетте и достатъчно привлекателна, за да носи къса пола. Работеше в Медицинския факултет към университета и от време на време изпълняваше поръчки на прокуратурата. Бранд бе отишъл първо при полицейския патолог, за да свършат работата по-бързо, и той веднага прехвърли задачата на Американската медицинска служба, лаборатория от Охайо, която правеше изследванията на половината правозащитни агенции в страната. Томи се опасяваше, че тези действия ще хвърлят искрата, когато пробите от кръвта на Барбара бъдат изискани от моргата, но никой не забеляза.

– Е? – обърна се Молто към двамата.

– Накратко или подробно? – попита Бранд.

– Отначало кратката версия.

Бранд даде знак на Страк, която държеше тънка папка в скута си.

– Кръвната проба от сърцето съдържа смъртоносно количество от антидепресанта фенелзин – каза тя.

Бранд седеше с наведена глава, може би за да скрие усмивката си. Всъщност поводът не беше никак забавен.

– Не е ли умряла от естествена смърт? – попита Томи. Даде си сметка, че гласът му прозвуча твърде остро.

– Не – отговори Страк, – но не е моя работа да давам мнение за причината за смъртта. Симптомите, които са описани – аритмия, възможна реакция на свръхчувствителност – обикновено са характерни за предозиране с този препарат.

Доктор Страк разказа по-подробно за фенелзина, който се използвал за лечение на атипична депресия, често в съчетание с други медикаменти. Действал, като потискал действието на ензима моноаминоксидаза, или МАО, който разграждал различни вещества, влияещи на поведението. Ефектът на фенелзина върху мозъка често водел до подобряване на емоционалното състояние, но ограничаването на ензима в другите части на организма можело да има смъртоносен ефект, особено при поглъщане на храна или лекарства, съдържащи веществото тирамин.

– Има цял поменик от неща, които не трябва да консумирате, ако сте на лечение с фенелзин – продължи Страк. – Червено вино. Сирене. Бира. Кисело мляко. Мариновано месо и риба. Сухи колбаси. Всичко това увеличава токсичността на препарата.

– Откъде е взела лекарството?

– Било е в аптечката ѝ. Ако не го бяха открили при претърсването, в лабораторията никога нямаше да го идентифицират.

Доктор Страк обясни как се извършва масспектрометричното изследване на кръвна проба. Най-напред се получава палитра от разноцветни ивици. Премахват се всички ивици, отговарящи на стотината вещества, изследвани в рутинния токсикологичен тест, защото вече са проверени. Малкото останали цветове могат да се дължат на хиляди различни съединения. Затова специалистите от лабораторията бяха сравнили получената картина с инвентарния списък от аптечката на Барбара и почти веднага бяха установили наличието на фенелзин.

– Възможно ли е да е случайно предозиране? – попита Молто.

– Ако се съди само по кръвните проби, изглежда малко вероятно. Концентрацията е четири пъти над допустимата доза. Ако наистина има предозиране, можем да предположим, че е забравила и е взела второ хапче. Но четворна доза? Малко е вероятно. Пациентите, които вземат това лекарство, обикновено са предупредени за опасните ефекти.

– Значи не е случайно, така ли?

– От пръв поглед бих казала, че не, но съществува така нареченият ефект на „посмъртно натрупване“, при който след смъртта някои антидепресанти се концентрират в сърцето, което увеличава количеството им в сърдечната кръв. Това важи най-вече за трицикличните съединения. В научната литература няма данни дали се случва и при инхибиторите на МАО. Нито аз, нито някой друг знае дали това става с фенелзина. Ако по време на аутопсията знаехме, че ще изследваме за това вещество, щяхме да вземем проба и от бедрената артерия, защото толкова далеч от сърцето няма посмъртно натрупване, но вземането на такива проби не е рутинна практика в този окръг, а сега очевидно няма как да го направим. Затова никой токсиколог не би могъл да каже със сигурност дали високото съдържание на фенелзин в кръвта ѝ означава, че е погълната смъртоносна доза от лекарството, или то просто се е натрупало в сърцето след смъртта.

Бранд никога не би го казал, но Томи осъзна, че ако беше позволил на Джим да води разследването като за убийство от самото начало, сега може би щяха да имат тези отговори. Потънал в мисли, Молто несъзнателно изпусна тежка въздишка. Понякога, когато седеше вечер с Томазо, той размишляваше кои от решенията му през изминалия ден ще му създават главоболия след някоя и друга година. Винаги си лягаше с мисълта: „Човек прави всичко, което е по възможностите му.“ Грешките бяха част от работата, особено когато си на ръководен пост. Можеш само да се надяваш да са по-малки.

Той отново погледна доктор Страк:

– Значи това натрупване може да означава, че не е взела свръхдоза, така ли? Може да е взела едно хапче и тайно да се е почерпила с някоя по-голяма пица.

– Възможно е.

– Ами самоубийство? Това не е ли едно от лекарствата, които утежняват депресията в мания за самоубийство?

– Има такива данни в литературата.

– Няма предсмъртна бележка – намеси се Бранд. – Полицията не е намерила бележка.

Томи вдигна ръка. Не искаше да спорят за това точно сега.

– Значи може да е самоубийство. Може да е убийство. А може да е случайност. Това ли искате да ми кажете? – попита той токсиколожката.

– Ако предположим, че фенелзинът е причинил смъртта. Патологът трябва да каже със сигурност.

Тази доктор Страк изглеждаше нормално, но Томи вече имаше предчувствие за нея. Достатъчно често я бяха измъчвали на кръстосани разпити, за да откаже да се яви в съдебната зала. Беше си мислил, че науката е изследване на неизвестното, но учените като Страк предпочитаха неизвестното да си остане такова. Ето това Томи не можеше да си го обясни.

Седнал до Страк, Бранд беше лесен за разчитане. Притиснал брадичка до гърдите си, той правеше физиономии, сякаш едва се сдържа да не повърне. Докторката го беше предала – бе омекнала пред могъщия главен прокурор. Джим нямаше да я доведе, ако при предишния им разговор не беше изказала по-категорично мнение. Ако разследването случайно влезеше в съдебна зала, трябваше да ѝ инжектират нещо за кураж или да търсят друго вещо лице.

– Ами времето? – попита Бранд. – Ако след смъртта е минало едно денонощие, как ще се отрази това върху вероятността фенелзинът да бъде открит при аутопсията?

Доктор Страк докосна лицето си, докато обмисляше отговора. Носеше венчална халка с диамантче колкото троха, сякаш казваше: „Омъжих се за гаджето си от училище, когато нямахме нищо друго освен една голяма любов.“ С това спечели до известна степен симпатията на Томи.

– Вероятно ще се отрази – отговори тя. – Колкото по-скоро след смъртта се извърши аутопсията, толкова по-лесно е да се изключи посмъртното натрупване. Разбира се, анализът на стомашното съдържание е още по-сложен, защото стомашната киселина продължава да разгражда всичко, което е там. Колкото повече време минава, толкова по-трудно е да откриеш хапчето или какво е яла, включително продукти, съдържащи тирамин. Но и по този въпрос патологът ще ви отговори по-подробно.

Бранд се намеси:

– Добре, но ако някой я е нахранил хубаво със сирене и ѝ е дал две хапчета, а после я е оставил да изстива двайсет и четири часа, това би затруднило доказването на фенелзиново отравяне.

– Теоретично, да.

Томи претегли всички факти в ума си.

– А ние сме пропуснали всичко това в началото, защото…

– Защото инхибиторите на МАО не се изследват в рутинните токсикологични тестове.

– Кои от лекарствата в аптечката на Барбара Сабич, или поне онези с доказана токсичност, не се изследват в рутинния тест? – попита Бранд.

Доктор Страк погледна в папката си, преди да отговори:

– Това е единственото. Приспивателните, успокоителните, антидепресантите… всички се проверяват. Въз основа на медицинския ѝ картон фенелзинът не би направил впечатление. Ако не е имало токсични нива на нищо друго, никой не би се усъмнил.

Молто зададе още няколко въпроса и след минути дребната лекарка си тръгна.

– Шибана малка страхливка – изсумтя Бранд, когато затвори вратата след нея.

– Добре, че разбрахме навреме – успокои го Молто. – Прегледа ли стенограмите от делото „Харнасън“?

Бранд кимна. Туули беше споменал фенелзина и бе разпитал доктор Страк в съда. Мел се беше опитал да докаже, че дори опитен токсиколог не знае всички лекарства, които се изследват в рутинните тестове, пък какво остава за горкия Харнасън. Кръстосаният разпит, включително частта за фенелзина, беше описан в искането за обжалването на Харнасън пред апелативния съд. Значи Ръсти е знаел. Това без проблем щяха да го докажат.

По време на разговора с токсиколожката Томи чувстваше как адреналинът му постепенно се повишава. Сега седеше в голямото си кресло и се опитваше да се успокои, да помисли по-внимателно.

– Това е сериозно, Джими – заговори след известно време, – но който и токсиколог да призовем, няма как да докажем причината за смъртта.

Бранд имаше други аргументи. Любовницата. Посещението при Прима Дана. Разговорът с Харнасън за това как се чувства човек, когато отрови някого. Чакането двайсет и четири часа, докато трупът изстине, за да могат фенелзинът и всичко останало да се разградят.

– Няма как да го осъдим за убийство, Джими. Трябва да докажем недвусмислено, че я умъртвил умишлено.

От самото начало Томи беше предвидил проблем. Ако предположиш, че достатъчно умен и опитен като Ръсти Сабич е извършил такова нещо, трябва да очакваш да се е застраховал срещу всичко. Мисълта, че Сабич може да е убил Барбара и въпреки това да му се размине, тежеше на Томи като камък.

Бранд не се отказваше:

– Нека да изискам документацията от аптеката с деветдесетдневна забрана за разгласяване. Да видим дали Ръсти изобщо е купувал фенелзин.

Томи му махна с ръка да действа.

– Много сме близо – настоя Бранд, като показа палеца и показалеца си, доближени на милиметър един от друг.

Главният прокурор поклати глава и се усмихна тъжно.

13.

Ана, 2 септември 2008 г.

През целия си живот като че ли съм имала талант да правя катастрофални гафове – грешки, които ме връщат с години назад във времето. На два пъти започвах да градя кариера – веднъж в рекламата, после, след като завърших бизнес администрация, в маркетинга – която не ми подхождаше, и винаги съм се влюбвала в неподходящите мъже. На двайсет и две се омъжих за един, който просто не беше достатъчно интересен – останахме заедно точно седемдесет и два дни – но съм правила и много по-тежки грешки, особено в две безумни любовни връзки с женени мъже, въпреки че изходът беше ясен от самото начало като написан на пещерата на древен оракул.

Като всеки друг бях склонна да обвинявам за своите провали родителите си – баща, който ни напусна, когато бях на шест, и оттогава е пращал само по някоя картичка за Коледа, и майка, която, макар да ме обичаше, като че ли винаги е очаквала аз да се грижа за нея, а не обратното. Едва на осем, трябваше да навивам будилника и да я вдигам сутрин за работа. Някак си в мен се затвърди убеждението, че трябва да пробвам всичко, което тя не одобрява.

Пред онова, което съм решила да направя сега обаче, и най-големите авантюри от миналото ми бледнеят. След като прекъсвам разговора с Ръсти, поглеждам телефона в ръката си и се запитвам колко опасна и луда съм всъщност.

Един от преподавателите ми в юридическия факултет обичаше да казва, че повечето проблеми на света започват с недвижима собственост, което в моя случай със сигурност е в сила. Миналия юни реших да си купя апартамент. Хареса ми идеята най-после да имам собствено жилище, но от момента, когато подписах договора, цялата планета сякаш бе обхваната от икономическа паника. След една седмица съквартирантът ми, който се беше съгласил да му прехвърля договора за наем на сегашния ми апартамент, беше съкратен и реши да се премести да живее с любовника си. В службата плъзнаха слухове за спад в приходите и освобождаване на сътрудници и дори на партньори. Вече си представях как към Коледа вече съм безработна, но за сметка на това често посещавам съда, защото несъмнено ще се наложи да се защитавам в дело за просрочване на ипотека, принудително извеждане от жилище и банкрут.

Точно след Четвърти юли изпращам куп имейли и обявявам апартамента си за пренаемане навсякъде, където ми хрумне, включително, с помощта на съпругата на един млад партньор във фирмата, на уебсайта на върховния съд. Жилището е на по-малко от две пресечки от сградата на съда, идеално за някой нов стажант. Същия следобед получавам следния имейл:

ОТ: NatchReally@clearcast.net

ДО: AnnaC402@gmail.com

Изпратено: сряда, 09.07.2008, 12:09

Тема: Отг.: Апартамент

Здравей, Ана,

Видях обявата ти. Радвам се, че си добре. Аз дори и не си представям да имам собствен апартамент. Наистина. Чувствам се на светлинни години от тази възможност.

Както и да е, дали ще мога да погледна набързо твоето местенце през уикенда? Живея с трима приятели в една къща в Киуони, но това ще е до септември, защото тогава и двамата се женят. Още не съм решил какво ще правя, след като изтече стажът ми. Знам, че закъснявам с осем месеца, но още обмислям предложение от една кантора. Ако приема, може би ще мога да си позволя собствено жилище. Не съм търсил специално, но като видях познато име, това ме накара да се замисля. Ако жилището ти ми хареса, това може да ми помогне да реша за работата. Знам, че звучи дебилно, но когато се опитвам да вземам решения като нормален човек, нищо не излиза. Пък дори и да не го взема, мога да разкажа за него на новите стажанти, които още си търсят жилище.

Пиши ми дали ще имаш време.

Нат Сабич

Имах известни колебания за това, но отчаянието има своя собствена логика, пък и не можах да измисля извинение да му откажа. Дойде около единайсет в неделя по дънки и фланелка, около десетина сантиметра по-висок от баща си, строен и потресаващо красив, с буйна черна коса, дълбоки сини очи и симпатична набола брада. Обиколи апартамента, като все повтаряше колко бил хубав, макар че сигурно щеше да го каже и ако от тавана висяха прилепи. Накрая седнахме да пием кафе на балкончето, където му показах подходящия ъгъл, за да види най-хубавата гледка към Сентър Сити и реката.

– Супер – обяви той. Събу обувките си, вдигна краката си на парапета и размърда босите си пръсти.

Винаги съм харесвала Нат, с когото се познавах от посещенията му при баща му. Той е от онези страхотни мъже, които понякога не смееш да погледнеш от страх да не зинеш от потрес, но е прекалено тромав и плах, за да го нарека готин. Той е наивен по очарователен начин. В живота срещаме твърде много хора, които изглеждат истински искрени за разлика от онези, които само се преструват.

Беше страхотен ден, свеж въздух полъхваше от реката и ние започнахме непринуден разговор, което не е много лесно с Нат. Той говори като запис, пуснат на бавна скорост, сякаш всичко, което казва, най-напред минава през кратка проверка някъде в мозъка му, преди да излезе през устата. Това може да затрудни дори човек като мен, свикнал да води основната част на разговора.

Двамата сме учили в един университет и обменихме разни клюки.

– Като малък съм си мислил да стана психиатър – каза той, – защото съм се виждал с твърде много от тях, но винаги съм смятал, че всеки човек е повече или по-малко затворен в себе си, и никога не съм бил убеден, че можеш да вникнеш в истинските мисли на някого. Може би затова започнах да уча философия, но правото е някак си по-престижно.

Това описание ме накара да се засмея. Когато му казах колко се гордее баща му от постиженията му в университета, той ме погледна като извънземна.

– Кой може да знае какво мисли баща ми? – попита след кратко мълчание. – С мен никога не е говорил за тези неща – за учението, за дипломирането, за стажа ми – въпреки че винаги съм вървял по неговите стъпки. Сякаш се бои, че ще изпусне нещо, което не иска да чуя.

Сведох очи към чашата си и попитах:

– Как е сега баща ти?

– Доста объркан заради изборите. Коул го обвинява за онзи Харнасън, който избяга от града, след като татко го пусна под гаранция, и той просто не е на себе си.

Нат повтори някои от съветите, които баща му бе получил от Рей Хорган. Изведнъж спря и попита дали познавам Рей. Погледнах го изненадано, защото отначало си помислих, че се шегува.

– Аз работя при Рей – казах след няколко секунди.

– Какъв съм глупак. – Нат се удари по челото. – Изненадвам се, че не си се виждала с татко в последно време. Той обикновено поддържа връзка с бившите си стажанти, а винаги е говорил за теб, сякаш си най-сладкото нещо след „Поп-тартс“.

– Така ли? Наистина? – Дори сега комплиментът накара сърцето ми да затупти по-силно. – Сигурно защото работя толкова много, че почти не се виждам с хора.

Това ни наведе на дълъг разговор за живота на млад сътрудник в адвокатска кантора. Казах му истината. Става дума или за много съмнителна сделка – човек работи, за да изплаща студентските си заеми или началните вноски за жилището си – или за сляпа надежда, защото си мислиш, че адвокатската професия е нещо много вълнуващо… само да успееш да се добереш до интересното. А аз още не съм стигнала до него.

– Най-големият проблем е – споделих пред Нат, – че без да осъзнаваш, ставаш зависим от парите.

– Като си купиш апартамент? – попита ме той със сладката лека усмивка, която вече няколко пъти бях видяла.

– Да. Или като вземеш под наем хубаво жилище само за себе си.

И двамата се засмяхме, но скоро вече нямаше какво повече да си кажем. Когато влязохме, аз го попитах с какво друго би могъл да се занимава.

– Като студент работих в гимназията в Ниъринг – отвърна той. – Мога да се върна там. Много искам да преподавам право, но за да те вземат на някое свястно място, трябва да имаш публикации. Имам една статия, но трябват още. Тази години смятах да напиша обзор за правните аспекти на невробиологията, но скъсах с приятелката си точно преди да го завърша и все още съм толкова разстроен, че не мога да се концентрирам върху писането, когато се прибера вкъщи. Може да го довърша догодина, докато преподавам в гимназията.

– Съжалявам, че така е станало.

– О, разбирам, че така беше най-добре за мен, но още ми е трудно да го приема. До вчера си бил част от нечий живот, а в един момент трябва да ѝ върнеш ключа и дори кучето ѝ вече не иска да се изпикае върху крака ти.

Разсмях се силно, макар че много добре съзнавах колко тъга има в тази история.

– И аз съм минала през това – въздъхнах след малко. – Всъщност и сега съм в такъв период.

Не можех да го погледна в очите, затова тръгнах към вратата.

– Всъщност обикновено не съм толкова приказлив – отбеляза той, когато застана на прага. – Сигурно те чувствам по-близка, отколкото осъзнавам.

Нямах представа какво да отговоря на такава странна забележка, затова постояхме мълчаливо още няколко секунди. След като го изпратих, сърцето ми туптеше силно, сякаш щеше да се пръсне. Нат бе възкресил спомените за баща му. След като скъсахме с Ръсти, се опитвах да не мисля за него, но когато все пак се сетех, изпитвах ужасно самосъжаление – че съм била толкова луда, слаба и глупава, че да искам нещо, което очевидно не бих могла да имам. Денис, психиатърът, при когото ходя, нарича любовта „единственото законно прието психично заболяване“. Мисля обаче, че точно затова тя е толкова прекрасна, а също и опасна – защото те прави толкова различен. Според някои от книгите, които чета, любовта е всъщност стремеж към промяна. Все още не съм много убедена в това.

След два часа получих имейл от Нат. Пишеше, че е взел решение, а именно, че няма да наеме апартамента.

След като си поговорихме, осъзнах, че трябва да съм луд, ако си мисля, че мога да работя в адвокатска кантора. Ще изпратя съобщения на всички нови стажанти, които все още търсят жилище, и ще им разкажа колко страхотна е квартирата и на каква смешна цена, че направо е престъпление да плащаш толкова нисък наем.

Искам също да ти се извиня, че се държах като някакъв психар, излязъл от лудницата, и ти бърборих само за психиатрите си, но беше страхотно да си поприказваме. Мислех си, че можем да се видим пак на кафе след някоя и друга седмица, за да ти разкажа как върви моето търсене на работа.

Другото, което ми се стори забавно, като разсъждавах за разговора ни, бе, че и двамата се питаме какво мисли татко. Толкова е загадъчен моят баща!

До скоро.

Нат

Прочетох имейла няколко пъти, особено в частта за кафето. „Дали този младеж не се опитва да те сваля?“ – запитах се. Около половин час мислих, докато съчиня подходящ отговор.

Нат…

Напълно те разбирам. И много ти благодаря за помощта. Стискай ми палци.

Освен това изобщо не мисля, че приличаш на „психар, излязъл от лудницата“. Аз самата започнах психотерапия преди година след едно доста тежко скъсване и оттогава понякога имам чувството, че допреди тази връзка не съм живяла истински. Все още малко се смущавам от това – както защото имам нужда от такова изживяване, така и защото много ми харесва. Но това може би е единственото време, което отделям на себе си тия дни. Не обичам да излизам на кафе, защото винаги успявам да разваля нещата, но не се притеснявай да ми пишеш от време на време, за да ме държиш в течение как върви при теб.

Щом натиснах бутона за изпращане, ме осени една истина, която рядко приемам – чувствам се самотна. Направила съм толкова много промени през последното десетилетие, че загубих връзка с повечето си приятели, особено сега, когато повечето имат семейство и деца. Радвам се за тях, но те вече са улегнали хора и не се интересуват много от околния свят. Не можеш да изливаш душата си пред някого, когато не срещаш съпричастност. Имам приятелки, които още не са омъжени, но в деветдесет процента от случаите разговорите ни започват да се въртят около мъже, което точно сега не ми понася много. През годината и няколкото месеца, докато се опитвах да преживея раздялата с Ръсти, аз се изолирах в работата си. Повечето вечери през уикенда прекарвам пред телевизора и чиния диетичен полуфабрикат.

И така, десетина дни след срещата с Нат ми се обади младеж на име Мика Корфинг. Караше стаж при съдия Томпкинс, получил имейла на Нат и само въз основа на неговата препоръка нае апартамента. Когато писах на Нат да му благодаря, той ми отговори със следното писмо:

ОТ: NatchReally@clearcast.net

ДО: AnnaC402@gmail.com

Изпратено: петък, 25.07.2008, 16:20

Супер!!! Е, щом искаш да ми благодариш, можеш да го направиш, като дойдеш да обядваме заедно. Какво ще кажеш за утре? Не е необходимо да е в някакво специално заведение, защото освен костюмите ми май нямам нито една дреха без дупки.

ОТ: AnnaC402@gmail.com

ДО: NatchReally@clearcast.net

Изпратено: петък, 25.07.2008, 16:34

Съжалявам, Нат. Нали ти казах. Работа, работа, работа. Цял ден ще бъда в офиса. Хайде да го отложим.

ОТ: NatchReally@clearcast.net

ДО: AnnaC402@gmail.com

Изпратено: петък, 25.07.2008, 16:40

Имам малко работа в съда. Можем да се срещнем около твоята кантора.

ОТ: AnnaC402@gmail.com

ДО: NatchReally@clearcast.net

Изпратено: петък, 25.07.2008, 17:06

Трябва да пиша чернова за изложение. Ще бъда прекалено нервна и няма да съм приятна компания. Хайде някой друг път.

ОТ: NatchReally@clearcast.net

ДО: AnnaC402@gmail.com

Изпратено: петък, 25.07.2008, 17:18

Хайде! Събота е! Не забравяй, че аз ти намерих наемател! (Така да се каже.)

Започвах да се чувствам като неблагодарница, затова приех да се видим съвсем за малко в „Уолис“. Осъзнавах, че трябва да направя всичко, за да го охладя. Когато излизах за срещата в събота, помолих Митра Билингс, нашата секретарка, която щеше да напише черновата на изложението вместо мен, да се обади след двайсет минути и да се престори, че някой от партньорите иска да ме види.

„Уолис“ е закусвалня на самообслужване с няколко маси. През седмицата е претъпкано. Клиентите и служителите крещят с цяло гърло, ръждясалото прозорче на шублера дрънчи като пневматичен чук, а Уоли, емигрант някъде от района източно от Париж, не спира да крещи на хората на опашката: „Затфори врата, затфори врата!“ В събота обаче човек може да чуе дори отегчения глас на касиера: „Следващият!“ Нат вече беше там. На масата имаше две кафета, едното със сметана и две пакетчета захар отстрани, както имам навика да го пия – добър ход. Мобилният му телефон също беше на масата и аз го попитах дали очаква обаждане.

– Да, от теб – отговори той. – Очаквах да се откажеш в последния момент.

Точно попадение. Аз се намръщих:

– Нямаше как, не знам номера ти.

– Хитър ход от моя страна. И така, ако мога да попитам… за какво са тия фасони?

Седнах и се опитах да измисля разумно оправдание:

– Ами, струва ми се малко странно да се виждаме така. След като съм работила за баща ти и така нататък…

Прозвуча абсурдно дори на мен.

– Мислех си, че има друга причина – отбеляза Нат. – Примерно ревнив приятел, който иска да си стоиш само вкъщи.

– Не – засмях се аз. – В момента нямам връзка. Може да се каже, че сега си почивам от мъжете.

– Заради скъсването с предишното ти гадже ли? Какво се случи?

Затаих дъх и след малко поклатих глава:

– Не мога да говоря за това, Нат. Раната е прекалено прясна. Чувствам се неловко. Но трябва да съм наясно със себе си и с това, което искам, преди пак да се обвържа. Не съм оставала сама толкова дълго време от ученическите си години. Но сега се чувствам по-непорочна. Само дето вибраторът започва леко да ми омръзва.

Предполагам, че това беше опит да отклоня евентуалните въпроси за сломеното ми сърце, но още докато изричах тези думи, останах шокирана, че такова нещо може да излезе от моята уста. Добре, че и двамата еднакво си падахме по циничните шеги, и Нат се разкикоти. Смехът като че ли извираше от някакво скрито място дълбоко в душата му.

– Тази почивка от мъже… по препоръка на психиатъра ли е?

Така беше, разбира се, и в крайна сметка отново заприказвахме за различни видове психотерапия. Той бе преминал през много сеанси, но в крайна сметка се беше отказал, защото го хванало страх, че ще се превърне в един от онези хора, които живеят единствено за да разговарят с психоаналитика си. До този момент не бях обсъждала с никого посещенията си при Денис и дори останах малко разочарована, когато Митра ми се обади. Почувствах се ужасно глупаво, защото дори още не бяхме поръчали обяд. Започнах да се извинявам, но все пак станах да си тръгвам.

– Кога се местиш? – попита той.

– В неделя, на 3 август. За първи път в живота си наемам фирма. Толкова често съм ангажирала приятелите си, че сега ме беше срам да ги помоля. Само ще трябва да внимавам за чупливите неща. Досадно е, но ще се справя.

– Мога да ти помогна. Силен съм като вол – каза Нат с престорен акцент. – Евтино ще ти взема.

– Не мога да те моля за това.

– Защо?

Размърдах устни, докато търсех подходящи думи, но той ме прекъсна:

– Добре, нека да си изясним нещата. Оставаме само приятели, съгласна? Ти си почиваш от мъже, пък аз и без това съм прекалено млад за тебе. Ти си падаш по по-възрастни, нали?

– Да, по чичковци. Явно си личи.

– Хубаво. Така няма да ми е кофти, че си ме отрязала. Кажи сега кога да дойда за преместването.

Отказах се да настоявам, че нямам нужда от помощ, особено за новия ми телевизор, който се страхувах да поверя на хамалите. Нещо, което осъзнах при двете срещи с Нат, бе, че съм зажадняла за мъжка компания. Винаги съм имала близки приятели мъже, с които имахме общи интереси – спорт, мръсни вицове, страшни филми. Когато минах трийсетте и почти всичките ми познати вече си имаха половинки, поддържането на обикновено приятелство с представители на другия пол стана изключително трудно. Съпругите ставаха ревниви и осъществяваха строг контрол. В това отношение нямаше как да не приема предложението на Нат. Особено след като научих, че съквартирантът му ще му заеме джипа си.

И така, в събота, 2 август, Нат спря пред нас. Денят беше ужасен за местене, почти 40 градуса. Слънцето напичаше, сякаш искаше да те овъгли, а въздухът сякаш полепваше по кожата. Цяла нощ бях опаковала вещите си. Веднъж започнала, просто работех машинално и след като натрупах всичко в антрето, осъзнах, че съм приготвила прекалено много неща за едно товарене.

До обяд вече бяхме направили един курс до новата ми квартира. Намира се на шестия етаж на една стара сграда край реката, с много старомодни гипсови орнаменти на тавана и много дъбова и евкалиптова дървения, включително рамките на прозорците, които никога не са боядисвани. Продаваше се евтино заради просрочена ипотека и не бях предвидила, че банката е спряла тока. Нямаше климатик и с Нат станахме вир-вода. Тениската му беше мокра от пот, а аз изглеждах още по-лошо със седемдесетдоларовата си фризура, полепнала по лицето.

Решихме Нат да се върне за останалите кашони, а аз да изляза да купя нещо за обяд. Докато се ориентирам в новия квартал, изгубих повече време, отколкото очаквах, и когато се върнах, той вече стоеше пред вратата на апартамента ми – гол до кръста, докато изстискваше фланелката си. Изглеждаше адски секси – строен, с релефни мускули – и аз почувствах гъделичкане в долната част на тялото си. Извърнах се, преди да забележи, че го зяпам.

– Хайде на масата! – обявих, като му показах плика с храната.

– Дано да не лапам пак въздух като последния път.

Сръгах го укорително. Нямаше маса и докато умувах къде можем да седнем, той посочи един от последните кашони, които беше качил. Вътре имаше с години събирани снимки, твърде ценни, за да ги изхвърля, но твърде смущаващи, за да ги излагам на показ.

– Без да искам, се загледах – каза Нат и извади една, на която бях на не повече от пет, заедно с мама и татко.

Снимката беше от Коледа и снегът пред малката ни къща бе натрупан на висока купчина. С филцова шапка и палто, татко изглеждаше доста елегантен. Аз носех плисирана поличка и плетена вълнена шапка, а до нас мама се усмихваше. Въпреки това и тримата изглеждахме недоволни, сякаш всички знаехме, че позираме така само за снимката.

– Това е една от малкото снимки, на които сме заедно – казах на Нат. – Леля ми я беше скрила. След като татко ни напусна, мама събра всички семейни снимки и го изряза от тях. Буквално. С ножицата. Така и не можах да я разбера. Той кръшкаше, но от малкото, което съм подочула през годините, и тя не е оставала по-назад. Така и не разбрах със сигурност. Странна работа.

– Зная как е. Мисля, че баща ми е имал любовница, когато съм бил малък. Свързано е по някакъв начин с процеса срещу него, но нито той, нито мама говорят за това, тъй че нямам представа какво точно е станало.

Никой от двамата като че ли не се сещаше какво друго да каже. Нат пак надникна в кашона и извади друга снимка – от сватбата ми.

– Леле!

Истината, която дълго не съм искала да призная, е, че изглеждах страхотно през онзи ден, затова сърце не ми даваше да изхвърля снимката.

– Тази снимка буквално е единственото хубаво нещо, което е останало от брака ми – споделих. – Сигурно ще кажеш, че за човек като мен, без деца и без много пари, не би трябвало да е толкова важно. Но не, важно е. Когато създаваш семейство, това ти вдъхва такава надежда. А след като всичко отиде по дяволите, дълго време не можеш да се окопитиш.

Той извади следващата снимка и се вцепени.

– Стига, бе! Това Сторм ли е?

На снимката известният рокаджия, облякъл кожено яке с метални капси, е прегърнал мен и най-добрата ми приятелка Дийд Уирклик, тогава четиринайсетгодишни. Бях спечелила награда от една местна радиостанция – два билета за концерт и възможност да се видим със Сторм зад кулисите – и естествено взех Дийд. Когато се запознах с нея във втори клас, имах чувството, че съм срещнала своята сестра близначка. Нейният баща също беше офейкал и двете като че ли се разбирахме без думи.

Тя бе лудетина и измисляше какви ли не пакости. Много често вършехме белите заедно – веднъж се промъкнахме в директорския кабинет и пуснахме вътре един много гръмогласен щурец, който издирваха с дни, докато го хванат – но учителите рядко ме наказваха, защото бях най-добрата ученичка в класа. Започнахме да пием алкохол на единайсет, крадяхме джин и водка от запасите на майка ѝ, а за да не забележи, доливахме вода, докато течността в бутилките добиеше вкус на току-що източена от чешмата.

В гимназията двете станахме бесни метълки, с лакирани в черно нокти и бели сенки под очите, и беше повече от ясно, че ще създаваме само неприятности. Тя си хващаше за гаджета все смотаняци и асоциални типове с рокерски татуировки и вечно лапнали цигара, които винаги се държаха ужасно с нея. Към края на гимназията забременя от един и роди Джеси.

Нат попита дали още се виждам с нея. Отговорих му, че приятелството ни е завършило зле.

– Преместих се при нея след развода, но това беше пълен провал. Трябваше да върша цялата домакинска работа, включително да приготвям обяд на Джеси. Дийд ме мразеше, защото, въпреки че животът ми не беше розов, пак се справях по-добре от нея, а пък на мен ми писна да ѝ давам на заем пари, които никога нямаше да си получа обратно, и да се грижа за Джеси, едно непоносимо капризно и плачливо момиченце. В крайна сметка това остана един черен епизод, за който предпочитам да не говоря.

Нат отново погледна снимката и реши да смени темата. Попита какви са ми впечатленията от Сторм.

– Ако трябва да съм искрена, бях толкова нервна, че ако не беше снимката, изобщо нямаше да си спомням, че се е случило.

– Сторм е голям пич. Гледал съм го три пъти. Само това правехме в колежа – ходехме по концерти и се друсахме. За разлика от сега, когато ходя на работа и се друсам.

Той беше в настроение да говори, но аз го изгледах строго:

– Нат, нали не ходиш във върховния съд с джойнт в джоба си?

Той ме изгледа виновно и измърмори, че преживявал тежък период.

– Нат, ако те хванат, ще те съдят. Баща ти е прекалено влиятелен, за да си затворят очите. Ще ти отнемат лиценза да практикуваш право и няма да те пуснат да припариш до учебно заведение.

Поученията ми го смутиха и разговорът отново замря. Седяхме на пода и се хранехме мълчаливо. В ъгъла до стената, на която се облягахме, се оказа най-студеното място в апартамента. Нат седеше умислен. Беше ми казал, че бившите му гаджета го намирали твърде мрачен и затворен. Едва сега ми стана ясно какво са имали предвид.

– Хей – опитах се да го разсея, – всички правим глупости понякога. Ето виж мен. Аз съм световна шампионка по гафове.

Той ме погледна в очите за секунда.

– Добре, разкажи ми за твоята неуспешна връзка.

– О, Нат. Не мога.

Той задържа погледа си върху мен за секунда, после сви рамене и мълчаливо започна да дъвче сандвича си. Видях колко лесно можеш да загубиш връзка с него, особено когато е в настроение да се самосъжалява.

– Добре, но без въпроси – измърморих след малко. Затворих очи, за да измисля най-безопасния начин да му разкажа. Усетих как се обърна да ме погледне. – След като престанах да работя за баща ти, започнах да се виждам с много по-възрастен от мене мъж. Преуспял, известен, човек, когото познавах и уважавах. Беше страхотно. Но и истинска лудост. Той беше женен и не смяташе да напусне съпругата си.

– Рей, нали? Рей Хорган. Затова ме изгледа така, когато споменах името му в апартамента ти.

Отворих широко очи и го погледнах втренчено. Когато поискам, мога да изглеждам строга.

– Добре, добре – измънка той. – Без въпроси. Както се казва в съда? „Оттеглям въпроса.“ Извинявай.

Разказах му останалото с няколко думи: че е бил страхотен човек и винаги ми е повтарял, че тази връзка е лудост, докато накрая скъсахме. Когато замълчах, от съседния апартамент се чуваше телевизор.

– Сега сигурно ще тръгнеш да търсиш любовните ми писма по кашоните – добавих след малко.

– Хей, нали сама каза, че понякога всички вършим глупости.

После ми разказа надълго и нашироко за любовната си афера с майката на един от най-близките си приятели през последната година в гимназията. Приех го като жест към мен и това ме трогна.

– Ти си добър човек, Нат.

– Старая се – отвърна кратко той.

Седяхме облегнали глави на стената и той разказваше тихо за приключенията си с онази жена. Лицата ни не бяха много далеч едно от друго. Нат ме гледаше в очите и погледът му бе красноречив. Чувствах се страшно самотна, изпълнена с копнеж, и можех да направя нещо изключително, невероятно глупаво, както винаги съм правила. Но човек все някога трябва да се поучи от грешките си. Затова само разроших косата му с ръка и се изправих.

Това очевидно го разочарова. Каза, че скоро трябва да тръгва, и плахо предложи да ме закара до нас. Отказах. По-късно, когато се прибрах, му изпратих писмо с благодарности и обещание да го поканя на купона по случай новата ми квартира.

Не ми отговори цели два дни, а когато видях името му в електронната си поща и прочетох темата на писмото, нещо трепна в гърдите ми и осъзнах, че пак съм загазила.

ОТ: NatchReally@clearcast.net

ДО: AnnaC402@gmail.com

Изпратено: понеделник, 04.08.2008, 17:45

Тема: Моето сърце

Ана…

Извинявай, тия дни нямах компютър, но през цялото време мислих. Много. Опасни мисли.

Напълно те разбирам. Но аз също имам чувства, за които вероятно се досещаш. Трябва да внимавам. Понякога всичко изглежда наред, но нещо изведнъж ме изкарва от равновесие и започвам да потъвам. Мога да затъна много. Но между нас явно се получи някакво привличане, истинско привличане, и започвам да се чудя дали не мога да те убедя да размислиш. Така де, след като с възрастните мъже не се е получило нищо, може би трябва да пробваш с по-млад. Пък и какво толкова? И двамата сме горе-долу в едно и също положение. Както и да е, мисля, че разбираш какво искам да кажа, защото ми се струва, че винаги ме разбираш.

Беше толкова трогателно, дори се просълзих. Но нямаше смисъл. Въпреки това дълго се колебах и му изпратих отговора чак вечерта на другия ден.

ОТ: AnnaC402@gmail.com

ДО: NatchReally@clearcast.net

Изпратено: четвъртък, 05.08.2008, 22:38

Тема: Отг.: Моето сърце

И аз мисля, че те разбирам Нат. Ти също ме разбираш. Може би щеше да е хубаво да се опознаем повече и да видим какво ще излезе, ако животът ми не се беше провалил. Но такова е положението. Идеята не е добра по много причини, които вече ти обясних, и по още една-две други, които не искам да споделям дори пред теб. Говорих за това с Денис днес, след като прочетох последното ти писмо. Не съм от хората, които оставят психиатъра си да се меси в живота им, пък и той не е от тези психиатри, но и двамата сме на мнение, че идеята не е добра. Просто не мога все да се хвърлям във връзки, които са обречени като „Титаник“.

Не знам какво друго да кажа, освен че много, много съжалявам.

Не бях сигурна дали изобщо ще ми отговори, но на другия ден получих ново писмо, макар и прощално.

Ана…

Мисля, че трябва да спра навреме. Не трябва да те виждам, да ти пиша, нищо. Има нещо в начина, по който си допаднахме, което може да ме доведе само до един резултат. Сега се скитам безцелно и страдам, а когато се прибера вкъщи, препрочитам писмата ти. Така попадам в опасен затворен кръг.

Но ти не каза нито една конкретна причина, която да разбера. Какъв е проблемът? Възрастта ли? Това, че си работила за баща ми? Предишната ти връзка? Можем да преодолеем тези проблеми за нула време. Ти обаче казваш само една дума – „не“. Сигурно имаш причини. Мисля, че ще полудея, ако продължавам така.

Ти си невероятна!

Не отговорих. Нямаше какво повече да се каже. Същата нощ обаче той ми изпрати друго писмо.

Ана…

Току-що прочетох за пореден път последното ти писмо и накрая разбрах. Сега съм надрусан и утре сигурно ще видя, че съм написал пълни глупости, но точно в този момент искам да те попитам нещо за баща ми, което ще ти прозвучи толкова налудничаво и безумно, че сигурно ще ме помислиш за пълна откачалка.

Мислех за това, което каза, че заради него щяло да изглежда странно, ако ходим заедно. Спомних си как изведнъж замълча, когато споменах, че може би е имал любовница. Как майка ти също имала връзка. Затова ето въпроса.

Да не би да си моя сестра? Или полусестра? Зная, че виждам някаква логика в това само защото съм надрусан до козирката. Но въпреки това. Ако не ти е много неприятно да драснеш още един имейл, би било страхотно.

ОТ: AnnaC402@gmail.com

ДО: NatchReally@clearcast.net

Изпратено: четвъртък, 07.08.2008, 00:38

Тема: Отг.: Моето сърце

О, Нат. Чудя се да се смея ли, или да плача. Дори се изкушавам да отговоря с „да“, ако това най-после ще те успокои. Мисля, че предположението ти е много оригинално. Но отговорът е „не“. Не.

За едно си прав. Това не бива да продължава повече. Мисля, че си страхотен. Идеален мъж. Но нека да ти кажа онова, което все повтарям на себе си. Щом между нас може да има такива отношения, значи има шанс да ги намерим и другаде. Прекалено често съм търсила двигатели, онзи Някой, който бих искала да бъда, вместо човека, който ще ме накара да се почувствам достатъчно зряла, за да стана аз този Някой. Ти ми подари нещо прекрасно. Никога няма да мога да ти се отблагодаря.

Твоя вечна приятелка, Ана

14.

Томи, 29 октомври 2008 г.

– Знам, че си намерил нещо – каза Томи на Бранд, когато се срещнаха пред Централния районен съд.

Джими излизаше от съдебна зала, носеше елегантен вълнен костюм, по-луксозен от всичко, което повечето прокурори можеха да си позволят. Понякога Молто му казваше, че във вените му сигурно тече италианска кръв. Делото, по което сега водеше обвинението, бе за тройно убийство с една от жертвите – племенничка на филмовата звезда Уонда Пак. Красива и тъжна, Уонда всеки ден седеше в съдебната зала с цяла банда роднини. Тъй като очакваше това развитие на нещата, Бранд бе предпочел лично да се заеме, вместо да остави случая на някой по-неопитен прокурор. Джими не отричаше, че обича да се гледа по телевизията. Съдът бе разпуснат за обедна почивка и той излезе по сако, за да се види с шефа си. Времето беше студено. Духаше пронизващ вятър, а в небето се носеха парцаливи, зловещи облаци.

– Как така? – попита Бранд.

– Как какво?

– Как така разбра, че съм намерил нещо?

– Защото иначе нямаше да ме караш да се мотая на улицата по обяд посред съдебно дело.

– Може да съм решил, че трябва да спортуваш. Може да ми харесва как се клатушкаш по тротоара като разгонен гълъб. – Бранд изпъчи корема си и направи няколко крачки, имитирайки шефа си.

Джими изглеждаше прекалено весел. Това не предвещаваше нищо добро. Томи му даде знак да влязат, но трябваше да изчакат Рори Гислинг, която се появи след малко, опакована с дебело палто и шарен шал. Носеше хартиен плик под мишница.

Влязоха в съда и се качиха да потърсят място, където да поговорят. Съдебната зала на съдия Уолак беше отворена и тримата се скупчиха в края на една тапицирана с плюш скамейка, Рори – между двамата прокурори.

– Покажи му – каза ѝ Бранд.

Тя извади няколко листа и подаде един от тях на главния прокурор. Бяха разписки за купуване на фенелзин на 25 септември миналата година, подписани от Ръсти Сабич. Бранд се хилеше като дете на Коледа.

– Може ли? – попита Томи и взе останалите листове от Рори.

– Той изпълнява всички рецепти – отбеляза, след като ги разгледа. – Така изглежда.

– Осемдесет-деветдесет процента – съгласи се Рори.

– Е, и какво от това?

– Ами, взел е фенелзина – възкликна Бранд.

– Е, и?

– Покажи му разписките от деня преди смъртта на жена му – обърна се младият прокурор към Рори.

Тя издърпа няколко листа от ръката на Томи. Ръсти беше подписал разписката за получаване на нова доза от приспивателните на Барбара на 28 септември.

– Не търсим ли свръхдоза фенелзин? – попита Молто.

– Погледни касовата бележка от супермаркета – настоя Бранд. – Тук, на последната страница. Обърни внимание какви неща е купил.

Имаше само съкращения, но Томи бързо ги разкодира: бутилка червено вино „Риоха“, маринована херинга, генуезки салам, отлежал кашкавал и кофичка пълномаслено кисело мляко. След още няколко секунди всичко му се изясни.

– Това са нещата, които реагират с лекарството, нали? Дето съдържат онова, как му беше името?

– Тирамин. Има го във всичките. – Бранд поклати глава. – Купил е от всички забранени храни. С това количество можеш да направиш и нормална доза фенелзин смъртоносна. А пък с четворна доза – сто процента. Хубава прощална вечеря е организирал господин съдията.

Томи отново погледна касовата бележка. Часът на покупката беше 17:32.

– Направили са си коктейл.

– Какво? – изненада се Бранд. – Откъде разбра?

– Отишъл е в магазина преди вечеря. Купил е бутилка вино и ордьоври. Правили са си коктейл, Джим.

– Ами киселото мляко?

– За сос.

– Какво?

– За по-здравословно сметановият сос може да се направи с кисело мляко – обясни Томи. – А като заговорихме за сметана, имайки предвид здравословните проблеми на баща ти, би трябвало да знаеш тези неща. Чувал ли си някога за холестерол?

Томи изрече думата буква по буква и Бранд пренебрежително махна с ръка. Рори добави няколко мъдри думи за своя баща, на когото току-що бяха поставили байпас. Бранд се престори, че не е чул, и продължи по случая:

– В ръцете ни е, нали? Доказателствата са тук.

Томи почувства изпитателните погледи на заместника си и детективката върху себе си. Бранд отдавна бе убеден, но това не е важно. Решението зависеше само от Томи. Рисковете бяха за него, той трябваше да бъде доволен от уликите. А още не беше. Списъкът с покупките на Ръсти изглеждаше достатъчно доказателство за вина, но тук трябваше нещо повече от улики, които всеки адвокат на защитата би нарекъл случайни.

– Приближаваме се – тихо отговори Томи.

– Шефе! – възнегодува Бранд.

Започна да изрежда всички доказателства и Томи му даде знак да говори по-тихо. Последното, което им трябваше сега, бе някой репортер да го чуе.

– Джими, вие двамата открихте удивителни неща. Но това са косвени доказателства. Няма нужда да ти казвам какви аргументи ще извади Санди Стърн – а съм деветдесет процента сигурен, че Ръсти ще наеме него – за да отхвърли обвиненията: „Кой не е ходил да пазарува в кварталния магазин, кой не е изпълнявал рецепта в аптеката, дами и господа?“ – Томи имитира акцента на адвоката по-успешно, отколкото беше очаквал. – Виждали сме как Стърн убеждава заседателите, че бялото е черно. Пък и още не сме разрешили основния проблем. На кръстосания разпит собствената ни експертка ще признае, че има още петнайсетина възможни причини за смъртта освен убийство. Слаби са. Доказателствата ни са слаби. Трябва ни нещо повече.

– Къде, по дяволите, да намеря нещо повече? – възмути се Бранд. Точно това бе основният въпрос, разбира се. – Какво ще кажеш за ДНК? – попита след малко.

В последно време Томи доста мислеше за това, един-два пъти се беше събуждал посред нощ, но си даваше сметка, че ДНК не е отговор. Не искаше да влиза в подробности пред Рори, затова отговори, както повтаряше от няколко седмици:

– Рано е.

Бранд погледна часовника си. Трябваше да се връща в съда. Изправи се.

– Няма да се откажа, шефе!

Томи се изсмя:

– О, не съм си го и помислял.

15.

Ана, 2 септември 2008 г.

След като бракът ми се провали и се преместих при Дийд, един въпрос започна да ме измъчва. Лежах по цял час сутрин и се питах: „Била ли съм изобщо влюбена в Пол?“ Мислех си, че го обичам, но вече се съмнявах. Но как бих могла да допусна такава жестока грешка? Как бих могла да разбера истината?

След всеки следващ мъж, след всяка следваща връзка тези въпроси отново ме мъчеха и ме оставяха с чувството, че нещо ми липсва. Някои мъже ме пленяваха, други – Ръсти най-много от всички – направо ме обсебваха, възбуждаха у мен мъчителен копнеж. Но възможно ли беше нещо толкова измъчено да се превърне в истинска любов? Можеше ли да доведе до това? Чаках деня, в който ще разбера, че наистина съм влюбена, както някои хора чакат Второто пришествие.

През първите седмици на август бях в постоянно мрачно настроение, но не исках да допусна, че може да е заради Нат. След време признах пред себе си, че страдам по него, или по-точно, за шанса, който бях видяла в него, възможността да имам нещо различно, което и за двама ни изглеждаше ново и полезно. Тази мисъл ме шокира повече, отколкото бях очаквала. Събуди у мен много неподозирани емоции към Ръсти, най-вече гняв. Късно нощем имаше моменти, когато не разбирах собствените си разсъждения. Какво табу нарушавах, чии чувства се опитвах да щадя? Ако бащата не ме искаше, защо да не ходя със сина? Нямаше ли така да е по-добре за всички? Когато отново се замислех за това на заранта, имах чувството, че всичко, което съм постигнала през последните петнайсет месеца, се срива под мен.

Все пак ми се струваше, че съм на път да преодолея болката. Като че ли вече бях изпратила и това разочарование в килера при другите. И така до тази сутрин, когато отидох във върховния съд да помагам на Майлс Крицлър в едно безсмислено обжалване на важен клиент. Майлс представяше устните си аргументи според правилата, но съдиите не бяха доволни, че им губи времето. Седяха и гледаха с онова отегчено изражение, сякаш казваха: „Хайде, свършвай най-после.“ Червената му лампичка щеше да светне всеки момент. Точно тогава някой се промъкна покрай нас и подаде някакъв документи на съдия Гуинари. Погледнах и кого да видя? Нат вече се обръщаше към мен, толкова строен, чаровен и невъзможно красив, с тези тъжни морскосини очи. Уплаших се, че горкият младеж ще заплаче, и ако го стореше, щях да се разрева и аз.

Когато се върнах в кантората, на телефонния секретар ме чакаше съобщение от него:

– Когато си тръгна от работа около шест, отивам направо пред апартамента ти. Ще позвъня и ако не си вкъщи, ще седя пред вратата, докато се прибереш. Затова, ако пак решиш да потискаш чувствата си и не желаеш да се видиш с мен, по-добре иди да спиш у някоя приятелка, защото ще те чакам цяла нощ. Този път ще трябва да ми кажеш „не“ в очите. И ако наистина те познавам толкова, колкото си мисля, това няма да стане.

В този момент разбрах, че въпреки колебанието и нежеланието, въпреки че постоянно си повтарях: „Не, това е лудост“, въпреки предупрежденията за неизбежна опасност, въпреки всичко това, моето сърце през цялото време е имало свой план и сега трябваше да го изпълня. Както се казва в песента, готова съм на всичко за любов. Това беше по-силна и по-дълбока истина за мен от всички предупреждения и поуки, с които толкова се стараех да се съобразявам. Винаги съм го съзнавала.

Последните няколко месеца, през които живях у Дийд, излизах с един полицай на име Ланс Корли, посещаващ същия вечерен курс по икономика, на който ходех, за да завърша колежа. Беше сладур, едър и красив мъж, и когато идваше, отделяше голямо внимание на Джеси. Той също имаше дъщеря, с която не се виждаше много често. Забелязах, че Дийд си падна по него още от самото начало и с времето това започна да се задълбочава. Беше ми абсолютно ясна. По няколко пъти на ден ме питаше кога го очаквам да дойде. В крайна сметка Ланс реши да пробва да се събере отново с бившата си съпруга, най-вече защото Джеси го беше накарала да осъзнае колко му липсва собствената му дъщеря.

Когато обясних всичко това на Дийд, тя ме обвини, че лъжа и че нарочно не каня Ланс в апартамента, защото не искам да се влюби в нея. Положението стана толкова лошо, че накрая помолих Ланс да се обади и да обясни всичко. Оказа се голяма грешка. Това, че Ланс научи за чувствата ѝ, я унизи и я вбеси.

Последната сутрин, която прекарах в апартамента ѝ, се събудих в шест часа и видях Дийд, застанала до леглото ми с ножица в ръце, насочена към мен. Изглеждаше съсипана, цялата се тресеше, сякаш в гърдите ѝ имаше мотор, лицето ѝ бе подпухнало от плач, носът ѝ течеше. Скочих от леглото и закрещях. Ударих я, наругах я и взех ножицата. Тя се свлече в ъгъла на стаята като купчина мръсни дрехи.

Сега изслушах гласовото съобщение на Нат още няколко пъти, после взех телефона и позвъних на Ръсти. Помолих го да се видим да поговорим, макар че нямах представа какво ще му кажа. Любовта обаче ни кара да правим безумни неща. Имам една приятелка, която се разведе и се омъжи за брата на бившия си съпруг. Чувала съм за един адвокат от Манхатън, старши партньор в кантората, където работел, който на петдесет години се влюбил в едно от куриерчетата на фирмата. Сменил си пола, за да могат да бъдат заедно, и това дори проработило за известно време. Любовта е всемогъща. Тя следва свои закони, има своя реалност. Когато любовта се намеси, предпазливостта и здравият разум остават на заден план. Ако обичаш някого достатъчно силно, осъзнаваш, че той е човекът в живота ти, и се опитваш да го спечелиш.

През онзи последен ден у Дийд, докато събирах багажа си, тя не спря да плаче и да ме уверява:

– Нямаше да го направя. Нямаше да го направя. Само се опитвах да си представя как ще се почувствам, но нямаше да го направя.

Повтори го хиляда пъти и накрая съвсем ми писна. Затворих последния си сак и го преметнах на гърба си.

– Точно това ти беше грешката.

Това бяха последните думи, които ѝ казах.

16.

Ръсти, 2 септември 2008 г.

Когато пристигам в „Дулсимър“, Ана вече е там. Нервно поклаща една висока чаша, пълна с газирана течност, но пак е много красива. Частната адвокатска практика ѝ е помогнала да поддържа по-добра фигура, да си направи по-хубава прическа и да си купи по-елегантни дрехи. Сядам до нея.

– Подстригала ли си се?

– Така свършвам по-бързо с тоалета си. Имам повече време за работа. – Засмива се. – Изповедта на една скъпо платена робиня.

– Много ти отива.

Комплиментът ми я накарва да замълчи за секунда.

– Благодаря – отговаря след малко.

– Какво пиеш?

– Газирана вода. Имам още малко работа в кантората.

Сърцето ми се свива: ще се върне на работа. Не казвам нищо. Тя премества чантичката си на свободното място между нас.

– Ръсти, не знам как да ти го кажа. Затова може би да давам направо. Ще се опитам да ти обясня. Аз излизам с Нат. Тоест още не съм започнала, но ще го направя. Днес имаме среща. Не знам какво ще излезе, но нещата вече са сериозни. Доста сериозни.

– С моя Нат ли? – изпелтечвам. За момент всичко вътре в мен сякаш изтръпва. После ме обхваща гняв. Изпълва сърцето ми. – Това е лудост.

Зелените очи на Ана се насълзяват.

– Ръсти, не мога да ти опиша колко се опитвах да го избягна.

– Ох, за бога! Какво ще ми кажеш сега? Че е съдба? Че така било писано? Ти си голям човек. Можеш сама да избираш.

– Ръсти, мисля, че го обичам. И той е влюбен в мен.

– Боже мой!

Ана се разплаква, допира студената чаша до бузата си.

– Виж какво, Ана, знам, че искаш да ми го върнеш. Знам, че си разочарована от мен. Знам, че както на война, в любовта всичко е позволено. Чувал съм всякакви глупости в този дух. Но това е невъзможно. Трябва да спреш.

– О, Ръсти – изхлипва тя. – Ръсти, аз направих всичко, както трябва. Бях толкова добра. Искам да ме разбереш. Направих всичко, за да не допусна това да се случи.

Искам да помисля. Но мащабите на това са невъобразими. Ръцете ми треперят от гняв.

– Той знае ли за нас?

– Разбира се, че не. Никога няма да узнае. Никога. Ръсти, знам, че е безумно, знам, че е трудно, но трябва да опитам. Наистина трябва. Не знам дали ще се справя, не знам дали ще го приемеш, но трябва да опитам. Знам, че трябва.

Отдръпвам се назад. Все още ми е трудно да дишам.

– Знаеш ли колко пъти те желаех и се спирах? Насилвах се да спра. А сега какво? Ще трябва да те гледам как се разхождаш в къщата ми. Това е извратено. Как можа да ми го причиниш? Да го причиниш на него? Боже мой!

– Ръсти, ти не ме искаш.

– Не ми казвай какво искам аз. – Толкова съм ядосан, че ми иде да я ударя. – Знам какво си намислила, Ана. Не ми се прави на невинна. Притискаш ме по най-подлия начин. Какъв избор ми оставяш? Да се отърва от Барбара сега, в този момент. Това ли искаш? Да се освободя от нея, иначе напълно ще унищожиш семейството ми?

– Ръсти, не. Не става дума за теб. Става дума за него. Това искам да ти обясня. Правя го заради него. Ръсти, Ръсти… – Тя замълчава за момент. – Ръсти, никога досега не съм се чувствала така… не съм се чувствала така с никого. Добре, може да съм луда. Защото без това между нас нямаше да се случи. Но сега е различно, Ръсти. Наистина. Ръсти, моля те, остави ни да бъдем щастливи.

– Иди си го начукай! Ти си луда, Ана. Изобщо не знаеш какво искам аз. Не знаеш какво искаш ти. Да, наистина си луда.

Хвърлям няколко банкноти на масата и чувам отчаяния ѝ зов зад гърба си, когато изскачам от хотела. Крача гневно по улицата, обхванат от най-старата, най-примитивна ярост. Минавам няколко пресечки. Сетне изведнъж спирам.

Защото едно е ясно. Колкото и да съм ядосан, трябва да направя нещо. Трябва. Не знам какво. Ще мисля, ще мисля и пак нищо няма да е наред. Трябва да направя нещо. Но какво? Мистерията е необятна, колкото самия Бог.

Какво да направя?

17.

Нат, 2 септември 2008 г.

Всички ние минаваме през живота като хора, пътуващи с колите си по магистрала. Всеки е затворен в своето пространство и отива към своята цел, слуша музика, каквато харесва, или любимата си радиостанция, говори по телефона или просто се опитва да не се пречка на другите. Но от време на време човек е готов да спре и да качи някой пътник. Защо ли?

Все още не знам кога точно хлътнах по Ана. Хареса ми още щом я срещнах за първи път, докато работеше при татко, но тогава ходех с Кат, а когато скъсах с нея, мама започна да досажда, като на два-три пъти попита дали Ана е прекалено възрастна за мен. Това ме отблъсна окончателно. После един летен ден видях името на Ана в обявата за апартамента ѝ и си казах: „Защо пък да не проверя?“ Докато седяхме на балкона, с удивление установих колко е страхотна, умна и красива, забавна и съблазнителна. Отначало чувствата ни не бяха взаимни.

Пробвах дали ще излезе нещо. И тя каза „не“. Любезно и внимателно. Но „не“.

Оттогава мина около месец. Сега съм на работа и още съм объркан заради Ана. Все пак не съм чак толкова объркан, защото няма как да бъда по-объркан от това, което бях първите две седмици. Когато работата се обърка, мога да стигна до положение, от което просто няма измъкване. Попадам в дупка и оставам там. Самонавивам се. Тъпча на едно място. И плача. Абсолютно неприсъщо за един мъж. Ставам от бюрото си в съда, отивам в тоалетната, затварям се в някоя кабинка и плача. Така около четири пъти на ден. После си поставям ограничение. Един път сутрин и един следобед. После – само веднъж в работно време. И веднъж вкъщи. Не знам защо, но сега изглеждаше по-зле, отколкото след скъсването ми с Палома и Кат. Съзнавах, че възприемам тази авантюра като Идеалната връзка само защото не се осъществи. Това е един платоничен идеал. Влюбен съм до уши, макар да знам, че е повече в идеята за любовта, отколкото в нещо друго. Но може би точно затова е по-лошо. Реално или не. Надеждата е нещо удивително. Тя е може би най-важното нещо в живота. С надежда можеш да продължиш напред. Без нея си загубен.

Все в това настроение, влизам в съдебната зала, за да занеса едно становище, което стажантът, работещ по делото, Макс Хандли, забрави в кабинета на съдията. И я виждам там. В продължение на цял месец по няколко пъти на ден ми се привижда на улицата, но това е само за момент, преди да си дам сметка: „Не, не е тя, не.“ Сега обаче, въпреки че я виждам в гръб, въпреки че си е променила прическата, въпреки че не виждам лицето ѝ, аз съм сигурен, че това е Ана. Седи на скамейката на защитата и води записки с бясна скорост, докато един старши партньор от кантората ѝ произнася пледоария, която, за да бъдем честни, отегчава до смърт върховните съдии. Когато я виждам, се заковавам на място толкова рязко, че половината съдии на подиума, копнеещи за нещо, което да ги разсее, се втренчват в мен. Възбуждам се!

Промъквам се до съдия Гуинари и му подавам становището. Опитвам се да измисля как да се измъкна, без да повторя същото глупаво изпълнение. С поглед напред, изпънати рамене. Само че, разбира се, аз съм толкова сломен и закопнял, че не мога да се сдържа да не погледна пак. И тогава, когато се обръщам, виждам, слава на Бога – виждам, да, има Бог и аз винаги съм вярвал в него – че ме е забелязала. Адвокатът каканиже монотонно. Но Ана е спряла да пише. Не прави нищо, само ме гледа. Не мига. Не може да отмести очи. И аз виждам всичко – то е там, в този поглед. Тя е изгаряла през цялото време, точно както и аз. И е готова да се предаде. Каквато и да беше причината да ми откаже, вече не може да каже „не“. Тя се предава. Отдава. На любовта. Като във филмите! Като във филмите от четирийсетте! Това е предопределеност. Съдба. Карма.

Измъквам се от залата, качвам се в кабинета и се обаждам от мобилния си. Оставям ѝ гласово съобщение, в което казвам, че след работа ще отида направо пред тях и ще седя там цяла нощ, ако трябва, докато дойде и ми каже в очите какво иска.

Така и правя.

Когато тя се прибира, седя на единственото стъпало пред блока ѝ. Наистина бях готов да седя цяла нощ, но всъщност не са минали и петнайсет минути. Тя сяда до мен и поставя ръка върху моята, обляга глава на рамото ми и заплаква, и двамата плачем. После влизаме. Толкова е просто. Можете да вярвате на един бивш студент по философия. Ето това е нещото, което всяко човешко същество копнее да каже: „Това е най-щастливият момент в живота ми.“

18.

Томи, 31 октомври 2008 г.

В „Макграт Хол“ се помещава главното управление на полицията от 1921 година насам. Масивната сграда от червен пясъчник прилича на средновековна крепост, с каменни арки, масивни дъбови порти и назъбени бойници на покрива.

Бранд, все още в съда, беше изпратил съобщение да го чака в дванайсет и половина пред сградата на прокуратурата. Мерцедесът отби до тротоара и отново потегли, толкова бързо, че отстрани изглеждаше като бягство след обир. Бранд караше на зигзаг между другите коли, сякаш го преследваха. Томи получи обаждане от ФБР и докато говореше, Бранд мина през главния портал и паркира зад централата на полицията.

– Какво правим тук? – попита Томи.

– Не знам. Не съм сигурен, но в деня, когато Ръсти се е обадил да съобщи за смъртта на Барбара, ченгетата от Ниъринг са изсипали шишенцата от аптечката ѝ в найлонов плик, вместо да направят инвентаризация на място.

Затова в сряда накарах Рори да ги прати тук да видим дали Дикърман ще намери нещо интересно.

– Браво. Добра идея.

– Идеята беше на Рори.

– Това не я прави по-малко добра. Какво е открила?

– Много трудни въпроси задаваш. Мо ми изпрати съобщение, че има интересни резултати. Не би казал „интересни“, ако нямаше нищо, но не разбрах какво точно, защото цял ден бях в съда. Не исках да остава нищо на хартия. Оттук информацията щеше да изтече за половин минута.

– Също разумна идея – отбеляза Молто.

Бранд обясни, че е трябвало да дойдат в полицейската централа, защото Мо е претърпял операция на тазобедрената става миналата седмица и не можел да излиза. Джим беше сметнал, че ще е най-добре и Томи да присъства, за да зададе каквито въпроси му хрумнат. Тази идея също беше добра.

Завариха една от асистентките на Мо да държи отворена вратата на един авариен изход в подземието. Носеше хартиена магьосническа шапка и проскубана черна перука.

– Магия или лакомство? – попита тя.

– Да, да – измърмори Бранд. – Само за това си мислех.

Тримата навлязоха по тъмните коридори в царството на Мо Дикърман. Мо, известен още с прякора Бога на отпечатъците, беше на седемдесет и две, най-възрастният служител в Обединената полицейска служба на окръг Киндъл и без съмнение най-уважаваният. Той бе най-добрият експерт по пръстови отпечатъци в Средния запад, автор на авторитетни монографии за няколко метода, и често изнасяше лекции в полицейски училища по целия свят. Сега, след като криминалистиката бе станала хит по телевизията, ден не минаваше, без Мо, ококорен зад големите си очила с черни рамки, да се появи в някое полицейско шоу. В управление, раздирано, както в повечето градски полицейски служби, от интриги и нерядко от скандали, Мо беше може би единственият символ на непоклатим авторитет.

Не се минаваше и без конфликти. Прякорът „Бог на отпечатъците“ не изразяваше само възхищение. Мо гледаше на своето мнение като на свещено писание и не търпеше никаква намеса, докато говореше. Ако някой допуснеше грешката да го прекъсне, той просто го изчакваше да се изкаже, след което започваше от самото начало. Беше труден свидетел в съдебната зала, където отказваше да приеме дори очевидни заключения. Началството никак не го обичаше, защото си бе издействал сегашното си професионално положение със заплахи, че ще напусне, ако лабораторията в подземието на „Макграт Хол“ не бъде екипирана с последната научна апаратура – пари, които иначе можеха да се изхарчат за бронирани жилетки и добавки за извънреден труд.

Мо докуцука на патерици, за да посрещне гостите.

– Готов ли си за туист? – попита го Бранд.

Едрият нюйоркчанин, в чиято буйна коса едва сега започваха да личат повече бели косми, се приведе и направи няколко движения наляво и надясно. Бранд му благодари, че е откликнал на молбата им, и Дикърман ги поведе през лабораторията, мрачно помещение, разделено на работни кабинки, задръстени с купища кашони, между които се открояваха няколко свободни места със скъпоценните апарати на Мо.

Той спря пред любимата си играчка за момента – вакуумен изпарител на метални частици. Шефовете му се дърпаха няколко години, преди да му го купят, защото се страхуваха как ще обяснят на общинския съвет и обществеността за какво им е притрябвала машина, която проявява пръстови отпечатъци, като буквално ги позлатява.

Когато Томи беше редови прокурор, пръстовите отпечатъци бяха просто следи от пот, които се проявяваха с нинхидрин и други прахчета. Ако отпечатъкът засъхнеше, вече нямаше начин да се снеме. През осемдесетте години обаче специалистите като Мо бяха измислили начин да уловят аминокиселините, оставени от кожата на заподозрения. В последно време, ако експертите успееха да проявят пръстов отпечатък, много често можеха да извлекат от него и ДНК.

Металният изпарител на Мо представляваше хоризонтална стоманена камера с размери метър на шейсет сантиметра. Всичко, което се намираше вътре, струваше цяло състояние – изпарителни панички от молибден; система от ротационни и дифузионни помпи, които създаваха вакуум за по-малко от две минути; замразяващ криосушител, ускоряващ отстраняването на излишната влага; и компютър, който управляваше целия процес.

След като обектът на изследване бъде поставен в камерата, в изпитателните панички се слагаха няколко милиграма злато. Помпите образуваха вакуум, златните частички се изпаряваха в силното течение, преминаващо през паничките, и се отлагаха върху отпечатъка. След това се изпаряваше цинк, който благодарение на химическите си свойства се отлагаше в браздите между отпечатъците от кожните гънки на пръстите. Прецизните снимки от получените в резултат златни отпечатъци винаги смайваха съдебните заседатели.

Мо, типично за него, настоя да обясни процеса от самото начало, макар че Томи и Бранд бяха слушали тази песен вече няколко пъти. Вчера Дикърман беше сложил в камерата шишенцето с фенелзин, което Ръсти бе взел от аптеката. Беше получил четири ясни отпечатъка, един отгоре и три отдолу. Черното пластмасово шишенце, сега покрито със злато, беше в запечатано найлоново пликче на една масичка до апарата.

– От кого са? – попита Томи.

Мо вдигна предупредително пръст. Щеше да отговори, когато му дойде времето.

– Сравнихме ги с отпечатъците на покойната. Не без проблеми, разбира се. Говоря с хората на патолога от двайсет години, но те продължават да вземат отпечатъците на труповете, сякаш бършат прах. Не топват пръстите върху хартията, а ги влачат. – Дикърман показа десетте картончета, които лаборантите бяха подготвили при аутопсията. – Нямам нищо свястно от средния пръст и кутрето на дясната ръка.

Мо посочи размазаните мастилени следи и разочаровано поклати глава.

– Както и да е, мога категорично да твърдя, че четирите отпечатъка върху шишенцето не са оставени от никой от осемте пръста на госпожа Сабич, на които имам ясни снимки.

– Значи все пак може да са от Барбара? – намеси се Бранд.

– Този тук не – отговори Мо, като посочи най-големия отпечатък на долната снимка, – защото очевидно е от палец. Но при първоначалния анализ нямаше как да определя със сигурност дали останалите не са от средния пръст или дори кутрето на Барбара.

– А сега? – попита Томи.

Бранд се дръпна зад Дикърман, погледна шефа си и завъртя очи. Нямаха шанс да съкратят лекцията на Мо.

– Следващата стъпка бе да проверя дали мога да открия от кого са отпечатъците. Предположих, че имате подозрения, но Джим и Рори не искаха да споменават имена. Затова пуснах отпечатъците през АФИС – продължи Мо, имайки предвид автоматизираната компютърна система, съдържаща данни за всички отпечатъци, снети в страната през последните няколко десетилетия. – И получих съвпадения за два от тях.

Мо показа две снимки. Първата съдържаше пръстовите отпечатъци, които Ръсти Сабич бе дал при, постъпването си на работа в прокуратурата преди двайсет и пет години. Втората беше с отпечатъците, взети при изправянето му на съд.

– И четирите отпечатъка върху шишенцето са негови – обяви Мо, като докосна снимките, сякаш бяха свещени реликви. – Винаги съм харесвал Ръсти – добави, сякаш говореше за покойник.

Джим се усмихна самодоволно. Знаеше си от самото начало. Томи официално трябваше да му го признае.

– Откъде сме сигурни, че Сабич просто не е извадил шишенцето от плика, за да го подаде на жена си? – попита главният прокурор.

Бранд веднага му отговори. Беше взел документите, които Рори донесе миналия ден в съдебната зала.

– Рецептата е за десет хапчета. Според описа на лекарствата обаче тук е имало само шест. – Взе найлоновото пликче с шишенцето и показа шестте оранжеви таблетки на дъното. – Значи някой е извадил останалите четири, а доколкото разбирам сега, единствените отпечатъци върху шишенцето са от съдията.

– Възможно ли е да е пипала шишенцето, без да остави отпечатъци?

Дикърман се усмихна:

– Знаеш отговора, Том. Възможно е. Но вакуумно металното проявяване е най-чувствителният метод за откриване на отпечатъци. И ако следваме логиката на Джим, госпожа Сабич би трябвало да е пипала шишенцето четири пъти, без да остави отпечатъци. Получихме и другите лекарства от аптечката ѝ. От деветте шишенца, които съм изследвал досега, на осем има отпечатъци. На деветото са размазани.

– Възможно ли е да са нейни?

– Да. Има запазени фрагменти, които можем да сравняваме, но, изглежда, че и друг го е пипал, което би затруднило изследването на ДНК.

– На защитата ще ѝ бъде трудно да докаже, че Барбара е пипала фенелзина, ако отпечатъците ѝ са върху всички други шишенца – отбеляза Бранд.

Двамата прокурори тръгнаха към задния вход, през който бяха влезли. Томи не искаше да среща никого от познатите си полицаи на горния етаж, които щяха да се чудят какво е накарало главния прокурор да слезе при тях от мястото си сред боговете. На вратата Бранд спря, за да благодари на Дикърман и да обсъдят следващите стъпки в разследването, а Томи излезе на пронизващия вятър, за да помисли върху току-що наученото. Сивото небе, което щеше да тегне над окръг Киндъл през идните шест месеца, сякаш Тройният град е попаднал под оловен похлупак, все по-безмилостно ги затискаше.

„Пак го направи. – Тези думи, тази мисъл, отекнаха в главата на Томи като ниски тонове на пиано. – Ръсти пак го направи.“ Този мръсник отново бе убил човек. Не се беше поучил от предишната си грешка. Застанал на студа, Томи изпитваше толкова много емоции, че му беше трудно да ги определи всичките. Изпитваше гняв, разбира се. Гневът лесно го обхващаше, макар че напоследък ставаше по-рядко. Въпреки това чувството беше до болка познато, както при пожарникар, който се кани да влезе в горяща къща. Имаше и желание за отмъщение. Толкова дълго беше чакал. И най-сетне Ръсти отново бе показал истинското си лице. След като всичко се докажеше в съда, какво щяха да кажат хората на Томи – хората, които с десетилетия са го смятали за мошеник, избрал лесния път, по който тръгва не един лош полицай?

Обаче сред всичките тези предсказуеми реакции най-странното бе едно нещо, което Томи внезапно разбра. Ако не можеше да има Доминга, какво би направил той? Щеше ли да убие? Няма нищо, което един човек да желае повече в живота си от любовта. Вятърът се засили и го прониза като с нож. Но той разбра. Ръсти сигурно е обичал онази жена.

19.

Ана, 24-25 септември 2008 г.

Обичам Нат. Наистина съм влюбена в него. Необратимо. Всеотдайно. Толкова често преди съм си мислила, че това е истинската любов, но сега всяка сутрин се удивлявам от неземното чудо. Двамата сме неразделни от деня, когато се видяхме във върховния съд, и оттогава всяка нощ сме заедно, освен веднъж, когато трябваше да пътувам до Хюстън. Кризата, която удари жестоко адвокатската професия и в някои мрачни моменти ме кара да се притеснявам за работата си, сега е добре дошла, защото повечето дни мога да си тръгна от работа в пет. Готвим заедно. Любим се. И с часове си приказваме. Всичко, което Нат казва, ме радва. Или ме трогва. Или ме разсмива. Заспиваме едва към два-три часа и на заранта едва ставам от леглото за работа. От вратата го поглеждам строго и казвам:

– Не можем да продължаваме така. Тази вечер трябва да поспим.

– Добре – отвръща той.

Цял ден копнея отново да го видя и целият блажено безсънен цикъл се повтаря.

Нат се нанесе при мен в края на първата седмица, без нито веднъж да обсъждаме въпроса къде ще живее. Той ще остане с мен. Случи се точно както всички са ми казвали досега: „Когато се случи, ще разбереш.“

Понеже това му е работата, Денис попита дали една от причините не е чистата невъзможност на ситуацията, дали съм се отдала на любовта само защото знам, че не бива и е опасно. Не мога да му отговоря. Но съм щастлива. И Нат също е щастлив.

По отношение на Ръсти нямах определен план, просто реших, че трябва да му кажа. Когато се видяхме в „Дулсимър“, той побесня. Това не ме изненада, но не защото целта ми е била такава, както ме обвиняваше той, а защото винаги съм подозирала, че зад наглед спокойния му характер се крие агресия. С времето обаче и двамата ще свикнем с това странно развитие на нещата. И двамата имаме нещо общо. Обичаме Нат.

Междувременно реших да стоя далеч от Ръсти, което не е толкова лесно, колкото се надявах. Барбара се обажда на Нат всеки ден. Той обикновено вдига телефона и се старае да не ѝ издава много. Разговорите им обикновено са кратки и банални – специални оферти в местния супермаркет, новини за семейството и кампанията, въпроси как върви търсенето на работа и жилище. Последното означава, че рано или късно ще трябва да ѝ каже за мен. Обясни ми, че нямало как да се избегне, защото майка му още се надявала, че той ще се върне вкъщи. Въпреки това го помолих да почака.

– Защо?

– Бога ми, Нат, не ти ли се струва твърде прибързано да ѝ казваш, че сме гаджета и живеем заедно? Ще прозвучи безумно. Защото не ѝ кажеш, че имаш съквартирант?

– Познаваш майка ми. „Кой е този съквартирант? Какво работи? От какво семейство е? Какво е завършил? Каква музика слуша? Има ли си приятелка?“ Няма да ми се размине толкова лесно.

Накрая се съгласих да ѝ каже. Настоях да съм близо до него, за да чуя целия разговор, но когато той призна, че се чувства като „влюбено зомби“, зарових главата си под една от възглавниците на дивана, за да не се разсмея.

– Възхитена е – каза, след като затвори. – Страшно се зарадва. Иска да отидем на вечеря.

– О, не! Моля те, Нат.

По намръщеното му лице пролича, че нежеланието ми да се видя с техните започва да му се струва подозрително.

– Нали ги познаваш.

– Ще бъде неловко, Нат. Сега, след като се виждаме толкова отскоро. Не мислиш ли, че преди това трябва да се виждаме с по-нормални хора? Не съм готова за това.

– Мисля, че това трябва да се реши веднъж завинаги. Тя ще ме разпитва всеки ден. Само гледай.

И наистина. Нат се опитваше да отлага, като използваше за оправдания неговата и моята работа. Но ден след ден аз започвам все повече да разбирам странната симбиоза между Нат и майка му. Барбара витае над живота му като взискателен дух без реално земно присъствие и той се чувства длъжен да задоволи очакванията ѝ. Тя иска да ни види заедно, но ѝ е трудно да излезе от вкъщи. Затова ние трябва да отидем при нея.

– Можеш просто да ѝ откажеш – отбелязах миналата седмица.

Той се усмихна:

– Опитай ти.

И наистина, следващата вечер ми подаде телефона си.

– Иска да говори с теб.

Мамка му! Разговорът беше кратък. Барбара бърбореше колко било вълнуващо, колко се радвали двамата с Ръсти, че с Нат значим толкова много един за друг. Защо не сме отидели някоя вечер да споделим щастието си с тях? Като много други умни хора с проблеми Барбара е майстор, когато иска да те притисне. Най-лесното беше да се съглася за следващата неделя.

– Това не мога да го разбера – измърмори Нат. – Ти си готина мацка. Госпожица Отворена. Мама от година и половина ми натяква да те поканя на среща. Ти си първото ми гадже, което одобрява. Намираше Кат за странна, а Палома ми влияела лошо.

– Да, но как мислиш, че ще го приеме баща ти, Нат? Няма ли да му се види малко странно?

– Мама казва, че го приема и много се радва.

– Говорил ли си с него за това?

– Няма да има проблем. Можеш да ми вярваш. Няма да има нищо против.

Аз обаче не мога да си представя как по друг начин радостта на Барбара за нас с Нат или перспективата да ни види заедно могат да се отразят на Ръсти, освен да го извадят от релси. И точно както се опасявах, днес, когато отварям служебната си поща, виждам два имейла от него. Когато ги отварям, се оказва нещо странно – това са известия за получени стари писма, които съм му писала през май 2007 г., преди шестнайсет месеца.

Отначало не разбирам, но скоро ми става ясно. По време на връзката ни с Ръсти аз бях тази, която резервираше хотелските стаи, защото той не можеше да използва кредитната си карта. Препращах му потвърждението за резервацията, за да знае къде ще се видим, и той не ми връщаше отговор. Често му изпращах съобщенията на серии: първоначалното потвърждение, напомнянето същата сутрин и накрая имейл с номера на стаята, след като вече съм се настанила. Понеже получавах уведомления, че писмата са прочетени, бях забелязала, че отваря само последното – на миникомпютъра си, докато пътува към мястото на срещата. Нямаше възможност да чете останалите, докато около него има други хора.

Днешните съобщения са известия, че е отворил два от тези стари имейли, които са стояли в пощата му повече от година. Отначало ми хрумва, че може да е някаква извратена психологическа атака, напомняне какво сме били един за друг в не толкова далечното минало. След един час обаче осъзнавам, че Ръсти може би изобщо не подозира, че получавам известия, когато отвори някое от писмата ми. Когато отвориш имейл, за който подателят е задал изискване за обратно известие, на екрана ти се появява малък прозорец, предупреждаващ, че ще бъде изпратено такова съобщение. Отдолу има и квадратче с надпис: „Не показвай повече това предупреждение за този подател.“ Предполагам, че е маркирал тази опция още преди време. Към края на деня решавам, че това може би е положителен знак. Ръсти най-после е решил да направи онова, което трябваше да стори още преди шестнайсет месеца – да изтрие писмата ми. Знак, че е решил да продължи напред, да ни остави с Нат да живеем живота си.

На другата сутрин в десет има още три. Тогава обаче осъзнавам, че нямаше да получавам известия, ако той просто триеше писмата ми. Смисълът на съобщението е да разбереш, че получателят е прочел имейла ти. Смутена, дори разтревожена, си представям как Ръсти си припомня тези подробности. С мисълта, че най-добрият начин да му спестя това мъчение, е, като му се обадя, вдигам телефона и набирам вътрешния му номер. След няколко позвънявания вдига секретарката му, Пат.

– Ана! – възкликва изненадано. – Как си? Отдавна не си се отбивала.

След една минута любезности казвам, че имам неясноти по едно дело и искам да се посъветвам със съдията.

– О, той от сутринта е в съдебна зала, скъпа. Качи се преди повече от час. Делата са едно след друго. Очаквам го чак към дванайсет и половина.

Запазвам самообладание, колкото да ѝ кажа, че в такъв случай ще поискам информацията от Уилтън, колегата ми стажант, но когато затварям, съм толкова уплашена и объркана, че продължавам да стискам несъзнателно слушалката. Опитвам се да си втълпя, че си правя грешни изводи, че сигурно има друго обяснение. Отново поглеждам известията за прочетените писма на екрана, но и трите са изпратени от пощата на Ръсти преди по-малко от половин час, а според Пат той от сутринта е в съдебната зала, където няма как да ползва компютър.

Изведнъж ме осенява ужасно прозрение. Катастрофата, която очаквах толкова време, ни застига сега. Някой друг чете писмата му. Някой друг систематично преглежда уликите за връзката ни с Ръсти. Хотелите. Датите. За секунда допускам най-лошото и се запитвам дали не е Нат. Снощи обаче той се държеше съвсем нормално, нежен и любящ. Той е прекалено чистосърдечен, за да крие такова разкритие. Доколкото го познавам, просто щеше да ме напусне.

Облекчението ми обаче не трае дълго. Осъзнавам отговора с абсолютна сигурност и сърцето ми сякаш се вкаменява. Има само един човек, който е достатъчно обигран, за да проникне в електронната поща на Ръсти, и има достатъчно време, за да проведе такова подробно проучване.

Тя знае.

Барбара знае.

20.

Томи, 31 октомври 2008 г.

След срещата с Дикърман в „Макграт Хол“ Томи и Бранд мълчаливо отидоха до мерцедеса.

– Трябва да изземем домашния му компютър – каза Бранд. – Това е единственият ни шанс да намерим любовницата. Искам да издам заповед за обиск още днес. И трябва спешно да разпитаме сина му за това, какво е имало между майка му и баща му.

– Това е подъл удар, Джими. Така ще загуби изборите.

– И какво от това? Ние само си вършим работата.

– Не, по дяволите!

Томи замълча, за да се успокои. Бранд беше свършил страхотна работа. Беше се оказал прав там, където той грешеше. Нямаше право да му се сърди, че иска да ускори нещата.

– Знам, че според теб този човек е зъл, побъркан, агресивен сериен убиец, който седи на трона си от дясната страна на Господ, и те разбирам, но помисли. Помисли. Ако провалим избора на Ръсти за върховния съд, само ще подпомогнем защитата му.

– Тия глупости за отмъстителния прокурор ли? Вече ти казах как ще се справим с това.

Имаше предвид ДНК теста, да изследват пробите от сперма от първото дело.

– Да, време е да се заемем с това – каза Томи.

– Мислех, че искаш първо да вземем съдебна заповед.

– Няма нужда от съдебна заповед.

Бранд погледна изпитателно шефа си, после запали двигателя и бавно подкара мерцедеса. На улицата до главната дирекция на полицията две майки водеха шест деца към училище след обедното междучасие. Всичките бяха маскирани за Хелоуин. Две от момченцата носеха костюми, вратовръзки и маски на Барак Обама.

Томи се замисли за онова, което смяташе да разкаже на Бранд. За времето, когато се върна да живее с майка си, за да се грижи за нея през последната година на живота ѝ. Звуците, които тя издаваше – обикновено кашлянето от емфизема – често го будеха нощем и той ставаше от походното легло в столовата, за да ѝ помогне. След като тя се успокоеше, Томи се замисляше за всичко провалено в живота му, може би за да убеди себе си, че може да преживее и тази загуба. Размишляваше за стотици обиди и удари, които бе понесъл, и така понякога си спомняше за процеса срещу Сабич. Знаеше, че изследването на ДНК ще задоволи всички, независимо дали бяха затворили Ръсти, или, както сега, му се беше разминало. Затова често се изкушаваше да си представя как би могло да се направи. Когато дойдеше новият ден обаче, все се отказваше. Любопитството може да те погуби. Адам, Ева, ябълката. На човек не му е писано да научи някои неща. Сега обаче трябваше да разбере. Най-сетне. За последен път Томи проигра плана в главата си, после го разказа с подробности на Бранд.

В този щат, както в повечето други, имаше закон за създаване на ДНК архив. Биологичните проби, събрани в разследвания, където имаше подозрения за сексуално насилие, се изследваха и картотекираха. Ръсти беше съден за убийство, не за изнасилване, но според теорията на прокуратурата имаше вероятност Каролин да е била насилена. На това основание щатската полиция можеше без съдебна заповед или друго официално разрешение да вземе пробите от кръв и сперма от първия процес срещу Ръсти и да ги изследва още утре. Разбира се, ченгетата бяха твърде заети да тестват уликите, събрани от сегашни престъпления, за да се занимават с разследвания, замразени преди две десетилетия. Законът обаче не предвиждаше давност, затова Ръсти нямаше законови основания да очаква правото му на лична тайна да бъде спазено по отношение на старите проби. Ако резултатите се окажеха уличаващи, можеше да протестира пред съда, но нищо нямаше да постигне с това. За да избягнат подозренията, Бранд щеше да накара хората от лабораторията да изпратят на щатската полиция всички проби отпреди 1988 година с обяснението, че искат да изследват най-напред най-старите, докато не са се разпаднали съвсем. Идеята страшно се хареса на Бранд.

– Можем да го направим още сега – заяви той. – Утре. Ще имаме резултатите до няколко дни. – Замисли се за момент. – Страхотно! И ако докажем, че е виновен, можем да изземем всичките му файлове, нали? Заповед за конфискуване на компютъра му. Разпити. Нали? До края на седмицата ще можем да пристъпим към действие. Ръцете ни ще са развързани, нали? Нищо не могат да ни кажат. Страхотно. Страхотно!

Бранд прегърна с едната си ръка Молто, докато караше, и го разтърси.

– Не се радвай толкова, Джими – тихо каза Томи. – Има и лоша новина.

Заместникът му се отдръпна. Няколко нощи подред Томи бе размишлявал върху този проблем.

– Джими, имам една лоша и една още по-лоша новина. Ако пробите не съвпаднат, всичко се проваля. Проваля се. Случаят отива на кино.

Бранд погледна шефа си, без да издава какво мисли, но като че ли вече разбираше.

– Уликите са прекалено слаби, Джими. Особено при това минало. Преди да хукнем към лабораторията, искам да знаеш, че играем на всичко или нищо.

– Мамка му – изръмжа Бранд и отново започна да изброява всички улики.

Томи го прекъсна:

– Джими, ти беше прав през цялото време. Той е престъпник. Но ако на практика докажем, че е невинен за първото убийство, няма да можем да го обвиним сега. Ще ни обявят за отмъстителни нищожества, опитващи се да оспорят една истина, която не им харесва. Всички в съдебната зала и извън нея ще тръбят за моята фикс идея. Уликите ни са нищожни и ако сами извадим факта, че е бил несправедливо обвинен от същия прокурор, в комбинация с кандидатурата му за върховния съд и това, че целият свят освен самия Бог ще свидетелстват в негова полза, той ще стане недосегаем. Затова трябва още сега да разберем какво показват пробите от ДНК. Защото ако го оправдават за първото убийство, това ще провали всичките ни усилия.

Бранд се втренчи напред. С навлизането в Сентър Сити движението се беше засилило. Днес окръг Киндъл беше като на карнавал. Служителите от околните офиси бяха излезли да обядват с всякакви костюми. По тротоара със сандвичи в ръце вървяха петима мъже, всеки облечен като различен член на групата „Вилидж Пийпъл“.

– Как ще представи резултатите от ДНК като доказателство? – попита Бранд. – Дори тестът да докаже, че преди двайсет години е бил невинен, какво от това? Добре, сбъркали сме. Мотивите на прокуратурата не са важни за делото.

– Да, но мотивите на обвиняемия са. Да не би да предпочиташ да водим процес само с косвени доказателства? Мислиш, че ще пропусне да изтъкне, че веднъж вече сме го обвинили несправедливо за убийство? Това не доказва ли, че при тези обстоятелства сега по-трудно би се решил на такова нещо?

– По дяволите, с този откачен не можеш да си сигурен. Може би го улеснява. Този човек много добре познава съдебната система. Може би си мисли, че ще ни е страх да го разследваме точно заради първото дело. Може би си мисли, че анализът на ДНК ще го оневини този път.

– И с право – измърмори Томи.

На един светофар двамата се погледнаха в очите, докато Бранд не сведе своите към часовника си. Изруга, защото закъсняваше. Молто се изкуши да му предложи да паркира мерцедеса вместо него, но точно сега на Джим не му беше до шеги.

– Ще докажем вината му за първото убийство – заяви. – Залагам петдесетачка, че ще го докажем.

– Това е по-лошата новина – отбеляза Томи. – Най-доброто, което може да ни се случи, е да си намерим оправдание да не се занимаваме повече с този случай. Лошото е, ако се окаже, че Ръсти е виновен за убийството преди двайсет години. Защото, ако е така, това ще ни задължи да го съдим. Не можем да позволим да влезе във върховния съд, ако знаем, че е двоен убиец. Просто не можем.

– Това казвам и аз. Но тогава всички ще ни разберат. Ще се убедят, че не гоним духове.

– Да, но ще загубим. Това е най-най-лошата новина. Ще възбудим дело, което ще е обречено от самото начало. Защото данните от ДНК няма да бъдат допуснати в съдебна зала. Няма как да стане. Това е еднопосочна улица. Той вече е оправдан. Не можем да използваме стари доказателства срещу него. Нямаме основание, освен ако не възобновим първия процес, а това никой съдия няма да разреши. Пък и около пробата вече ще има толкова неясноти, че осем от десет съдии така или иначе няма да я допуснат. Ако ДНК тестът е в полза на защитата, влиза като доказателство. Ако е в полза на обвинението, не минава. Затова дори с ДНК оставаме със същите слаби доказателства. Трябва само да стискаме палци и да се молим да не ни обвинят в правонарушение, защото се опитваме да докажем убийство с недостатъчно улики.

– Не – заяви Бранд, като разтърси силно глава. – Няма да стане. Ти просто си се обезкуражил, шефе. Това е нормално.

– Не, Джими. Ти вече го каза. Този човек е умен. Много умен. Най-лошото е, че ако наистина я е убил, всичко е много добре премислено. Измислил е как да го направи и пак да излезе чист. И ще успее.

Бяха стигнали пред съда. Бранд най-сетне погледна Томи в очите и измърмори:

– Да, това наистина е лошо.

21.

Нат, 28 септември 2008 г.

Човек не може да смята, че има връзка, докато не започне да забелязва странностите на партньора си – примерно моите дълги мълчания, след като съм се виждал с родителите си, или нейните избухвания, ако дори само спомена името на Рей Хорган, дъртакът, с когото е имала любовна връзка. Понякога доста време трябва да мине, докато опознаеш потайностите на лудостта, стаена във всеки човек. Аз излизах с Кат близо година и понякога се опасявах, че е прекалено нормална за мен, докато една сутрин не започна да се оплаква от коляното си. Когато я попитах как е пострадала, тя отговори съвсем сериозно:

– От удар с боздуган, когато бях кръстоносец в един от предишните ми животи.

В такъв момент става много важно как твоите странности ще се комбинират с нейните. Ще успеете ли въпреки тях да се приемате сериозно един друг и да живеете в хармония?

Животът ми с Ана е истински рай, но едно нещо винаги я изкарва от нерви – моите родители. Мисля си, че начинът, по който мама има навик да се натрапва, изнервя Ана също както мен, а и явно се опасява от отношението на баща ми, убедена е, че никога няма да я приеме като нещо повече от негова подчинена. Чудя се дали това не е отчасти и заради авантюрата ѝ с Рей. Може би подозира, че татко знае, и се срамува, защото е сигурна, че е очаквал от нея да бъде по-разумна от Хорган, към когото, изглежда, вече не храни никаква симпатия.

Затова Ана почти изпадна в истерия, когато настоях да кажа за нас на мама, която не спираше да ме разпитва къде ще отида да живея в края на месеца. Сериозно се уплаших, че ще се наложи полицията да ме спасява, след като ѝ съобщя, че сме поканени на вечеря. Накрая мама, която може да бъде много убедителна, поиска да говори с Ана и я принуди да се съгласи, както принуждава мен; но дори след като прие поканата, моята любима изглеждаше невероятно напрегната.

Прибрах се от училището миналия четвъртък вечерта, само няколко дни преди срещата с родителите ми, и я заварих вкъщи да плаче в тъмното с пакет цигари до нея и поне осем фаса в пепелника. В цялата сграда пушенето е забранено.

– Какво има? – попитах, но тя не отговори.

Седеше като вцепенена пред масата в кухнята. Когато седнах на стола до нея, тя посегна с две ръце към моите.

– Обичам те. Много те обичам – прошепна, като почти се задави.

– И аз те обичам. Какво е станало?

Тя ме погледна отчаяно; остана загледана в мен дълго време, с насълзени зелени очи, блестящи като скъпоценни камъни.

– Толкова искам да запазим това, което имаме – промълви след малко. – Готова съм на всичко, за да не го загубим.

– Няма да го загубим – уверих я, но това не помогна много.

През следващите два дни като че ли се успокои, но днес, докато се готвим да отидем у нашите, отново е в криза.

Когато пресичаме по Ниърингския мост, Ана казва:

– Лошо ми е.

За висящата конструкция се знае, че играе при силен вятър, но днес е прекрасен ден, все още по-скоро летен, отколкото есенен, и залязващото слънце е позлатило водната повърхност. Едва стигнали до отсрещния бряг, Ана отбива новата си тойота в близката горичка и изскача навън. Настигам я точно навреме, за да я придържам, докато повръща в една ръждясала кофа за боклук.

Питам я дали не е яла нещо развалено, макар да знам, че не е това причината.

– Всичко е заради това скапано гости, Нат!

– Можем да се обадим, че няма да отидем. Ще им кажем, че си болна.

Тя още стиска ръба на кофата, но поклаща глава:

– Не, нека да свършваме с тази работа. Да се свършва веднъж завинаги.

Когато се почувства достатъчно добре, че да направи няколко крачки, отиваме до една очукана маса за пикник със скърцаща пейка, изцапана с цветен спрей и курешки.

– Ох, отврат! – възкликва Ана.

– Какво?

– Оповръщала съм си косата.

Оглежда русите кичури с видимо отвращение.

Донасям от колата една полупразна бутилка вода и две стари салфетки и се опитвам да я почистя.

– Можеш да им кажеш, че си ме качил на магистралата.

Уверявам я, че изглежда страхотно. Това не е вярно. Пребледняла е, а косата ѝ изглежда, сякаш в нея са се надбягвали гризачи. Не правя опити да я успокоявам или да я питам каква е причината.

Моли ме аз да карам, което означава, че тя ще държи сладкишите. Изчаквам да се поуспокои и ѝ подавам чинията. Ана предложи да приготви десерта и изпече четири различни специалитета, от любимия вид на всеки от нас, надписани с имената ни върху глазурата. Татко ще получи от морковената торта, която обожава, а за мама има кекс от соево брашно с пълнеж от боровинки. Ана хваща чинията с две ръце върху скута си и закрепва кофичката сладолед, която е купила за добавка към сладкишите, между краката си.

– Може ли да те помоля за нещо – казва, когато се каня да запаля. – Не ме оставяй сама с никого от двамата. Става ли? Не съм в настроение за разговори на четири очи. Просто ме извикай да се кача да видя стаята ти или нещо подобно. Някакъв повод да се махна. Става ли?

– Добре.

Всъщност тя вече няколко пъти ме помоли за това.

След малко спираме пред къщата, в която съм израсъл. В последно време всеки път, когато дойда, ми изглежда различна – по-малка, старомодна, като че ли излязла от приказка. Сградата наистина е странна, което може да се очаква, след като мама я е избирала – неизмазана и с безумно стръмен покрив, някак в контраст с множеството цветя, които още цъфтят в гърнета и саксии отпред. През цялото ми детство мама не спираше да повтаря колко искала да се върне да живее в града, но когато татко го предложи преди две години, тя внезапно си промени мнението. Фактът, че все още са тук, показва вечната безизходица между тях. Тя винаги печели. Татко ненавижда това положение.

Майка ми се показва на вратата още преди да стъпим на верандата. Носи съвсем малко грим и един от онези анцузи с подплата, с които се облича, когато не излиза от къщи. Прегръща ме, после взема чинията от Ана и започва да се възхищава на сладкишите, като междувременно набързо я целува по бузата. Когато влизаме в къщата, почва да се извинява. С татко цял ден били работили в градината и затова закъснели.

– Изпратих баща ти до магазина, Нат. Няма да се бави. Хайде, влизайте. Ана, искаш ли нещо за пиене?

Казах на Ана, че майка ми обича червено вино, и тя е донесла една скъпа бутилка, но мама решава да я запази за вечеря. Засега двамата с Ана вземаме по една бира от хладилника.

Настроенията на майка ми са толкова непредсказуеми, че преди да дойда, често се обаждам на татко да го питам за обстановката, сякаш е метеоролог. „Лош ден – предупреждава ме понякога той. – Вкисната като ланшна туршия.“ Но рядко я виждам толкова превъзбудена, колкото тази вечер. Суети се в кухнята. Тази хиперактивност не е характерна за нея.

Ана не е идвала преди. Майка ми не допуска в къщата чужди хора. Развеждам Ана из дневната и салона, разказвам ѝ за покойните си вече баби и дядовци, за братовчедите си, показвам ѝ снимките им и изтърпявам няколко закачки заради фотографиите от детските ми години. След известно време се връщаме при мама в кухнята.

– Не съм се престаравала – казва тя за вечерята, – точно както обещах. Пържоли. Царевица. Салата. Сладкишите на Ана. Може би с малко сладолед.

Усмихва се дяволито, като маниачка на тема холестерол, която си е наумила една вечер да бъде непослушна.

С Ана се заемаме със салатата. Отлична готвачка, Ана тъкмо прави заливката със зехтин и лимонов сок, когато татко влиза с няколко найлонови плика с оранжевата емблема на „Мегадръгс“. Стоварва ги на кухненския плот, подава ръка на Ана, после бързо ме прегръща.

– Никога не съм си представял, че ще стане така – заявява, като ни поглежда изпитателно. – Твърде логично изглежда.

Всички се засмиваме, после мама показва на татко какво е опекла Ана. Той отчупва парченце глазура от нейния кекс. Двете викват в един глас.

– Хей, това е за мен – негодува майка ми.

– Твоето име е най-дългото – изтъква татко.

Той накуцва, докато се движи из кухнята. Питам го как е гърбът му.

– В момента зле – отговаря той. – Цял следобед съм копал дупка за новия рододендрон на майка ти.

– Ето – намесва се тя. – Вземи едно хапче и стига си се оплаквал. Малко тренировка ще ти е от полза. Извън кампанията и няколкото сета с Джордж Мейсън, от седмици не си спортувал.

Баща ми играе два пъти седмично хандбол със съдия Мейсън и сега изглежда малко по-отпуснат от обикновено. Поставя хапчетата, които майка ми му подава, на плота, после влиза за малко в салона и се връща с чаша вино за нея.

– Нали не си забравил ордьоврите? – пита тя, докато той си взема бира от хладилника.

– Може да съм стар, но не чак толкова – отговаря той, тъпа шега, която слушам още от дете.

Купил е отлежал кашкавал и генуезки салам, любимите ни деликатеси, макар че мама не може да яде много от тях. Тя обожава маринованата херинга, която е взел, но ще хапне само една-две рибки, защото солта е вредна за кръвното ѝ. Затова татко е донесъл и кисело мляко и го смесва с малко лучена супа, за да направи сос, докато ние с Ана вадим от хладилника морковите, целината и разни други продукти.

Докато приготвяме яденето, мама разпитва Ана за работата, сетне, ей така, между другото, за семейството ѝ.

– Единствено дете съм – отговаря тя.

– Също като Нат. Това може би е важна обща черта.

Ана реже лук за салатата и очите ѝ се насълзяват. Тя се шегува по този повод:

– Не съм имала лошо детство.

Тримата се разсмиваме гръмогласно. Сега, след като чаканият ден най-после дойде, тя се справя блестящо. Разбирам я. Всяка пролет в продължение на безброй години съм си мислел, че никога няма да си спомня как се удря бейзболна топка, и всеки път се удивлявах, когато усетех сблъсъка и чуех звъна на бухалката.

Ана избягва по-нататъшните въпроси, като пита татко как върви кампанията. Докато реже салам, той отбелязва:

– Доста се разстроих, когато чух за Харнасън.

Мама се обръща от плота и поглежда татко:

– Това не трябваше да се допуска. Никога.

Хвърлям предупредителен поглед на Ана. Трябваше да ѝ кажа по-рано да не засяга тази тема.

– Това скоро ще свърши, Барбара – казва татко.

– Не достатъчно скоро. Заради тази глупост баща ти от месеци не може да спи спокойно, Нат.

Тази роля ѝ харесва – да поучава татко. Той се извръща, не рискува да спори повече. Мислех си, че безсънните нощи на татко са минало. От дете помня такива периоди, когато ставаше посред нощ и крачеше из къщата. Понякога го чувах и дори се чувствах по-спокоен, когато знаех, че е буден, че гони нощните призраци и демони, от които се страхувах. Като слушам сега, като ги наблюдавам, чувствам, че напрежението в къщата е променено по някакъв едва доловим начин. Кампанията като че ли е изкарала на бял свят тихия конфликт между родителите ми.

Свикнал с критиките на майка ми, татко ѝ подава подноса с ордьоврите, които с него и Ана вече почти сме унищожили. После изважда пържолите от хладилника и започва да ги ръси с подправки. Казва, че има нужда от още чесън на прах, и слиза в мазето да донесе.

– Момчетата готвят. Какво ще кажеш? – пита баща ми, когато е готов да сложи яденето на огъня.

– Мамо, може ли Ана да разгледа горе, докато сме навън? Исках да ѝ покажа стаята си.

– Както искаш, Ана. Заповядай. Нат не ми позволява да изхвърля нищо. Не искаш ли случайно няколко бейзболни купи за новия си апартамент?

Отново всички се засмиваме. Трудно е да се каже дали този смях е от нерви, или е истинско веселие, но той не е нещо характерно за дома, в който съм израснал. Когато никой не я гледа, Ана ме поглежда от стълбите и завърта очи. Излизам с татко на верандата. Слънцето залязва над реката в ярък спектакъл от цветове и във въздуха вече се чувства малко есенна хладина.

С татко си играем с копчетата, докато запалим скарата, после се втренчваме в пламъците, сякаш изпълняваме религиозен ритуал. Когато бях малък, мама ме обграждаше с грижи, които като че ли правеха думите излишни, затова никога не съм изпитвал нужда да разговарям с татко. Никога не съм споделял толкова много, колкото с Ана, а това би трябвало да означава нещо, струва ми се. Разбира се, с баща ми си говорим, но обикновено съвсем делово, освен ако не е за правни проблеми или за „Траперите“, двете теми, които вълнуват и двама ни. По принцип общуването ми с татко произтича естествено от факта, че сме заедно, че дишаме един и същи въздух – както сега, когато стоим пред скарата и разменяме по някоя и друга забележка за пламъците или за начина, по който цвърчи месото.

През третата си година в гимназията си дадох сметка, че не обичам особено бейзбола като спорт. По това време бях централен нападател в отбора на Ниъринг, макар че бях сигурен, че ще бъда изместен от един нахъсан първокурсник, Джоузи Хигинс, който за разлика от мен нямаше проблеми с ударите и беше по-бърз на терена. По-късно той развихри таланта си в Уисконсинския щатски университет, където стана звезда. Онова, което неочаквано осъзнах, бе, че от шестгодишен гледах бейзбол и всяко лято излизах на терена, само и само да има за какво да говоря с баща си. Не че много се подразних от този факт, просто, след като веднъж го бях разбрал, вече не исках да продължавам така. Когато напусках отбора, треньорът не се опита да ме убеждава – явно се радваше, че не се налага да изнася поучения за доброто на отбора. Всички, включително баща ми, си мислеха, че съм се отказал, защото не желая да седя вечно на резервната скамейка, и това напълно ме устройваше.

След известно време при скарата той ме пита какво ще правя от следващата седмица, след като стажът ми изтече. Казвам му, че съм решил отново да преподавам, докато завърша статията си, по която наскоро съм отбелязал известен напредък. Той кимва, сякаш одобрява плана ми.

– Ами по принцип? – пита, докато се мести наляво и надясно, за да избегне дима.

– Много съм щастлив, татко.

Когато се обръщам, виждам, че ме гледа замислено, заобиколен от облаци дим. Давам си сметка, че отдавна не съм отговарял по този начин на родителите си. С години съм отбягвал въпросите им за това как се чувствам с лаконичното „добре“.

За да скрия смущението си от татко, отпивам голяма глътка бира и поглеждам дворчето, където играех като дете. Навремето ми изглеждаше необятно като прерията. Сега насред малкото свободно пространство стърчи новият рододендрон на мама, около метър висок, с лъскави листа и заобиколен със свежа пръст, прекопана от баща ми. Нещата се променят и понякога за по-добро. Радвам се, че дойдохме с Ана; радвам се, че осъзнах колко си подхождаме, че я ухажвах и я накарах да се влюби в мен; радвам се, че е тук до мен, с другите хора, които обичам. Това е един от тези моменти, които се надявам, че винаги ще помня: денят, в който бях безкрайно щастлив.

22.

Томи, 4 ноември 2008 г.

През годините прокуратурата беше разработила свой особен протокол. Шефът не мърдаше от работното си място. Идваше всяка сутрин с куфарче под мишница и по цял ден не излизаше от кабинета си освен за обяд. Това беше израз на авторитет. Ако някой искаше да говори с него, идваше на крака. Въпреки това ръководството насърчаваше свободното поведение в службата. По коридорите можеха да се видят мъже, застанали на двайсет метра един от друг, да си подхвърлят бейзболна топка, докато обсъждат някое дело. Служителите можеха да псуват на висок глас, колкото си искат. Прокурорите можеха да ругаят съдиите, полицаите да говорят цинизми. В своя бастион главният прокурор спазваше официално поведение, което не отразяваше ежедневието в службата.

Затова Томи често се чувстваше като в затвор. Когато искаше да общува с някого, трябваше да използва телефона или интеркома. Повече от трийсет години бе скитал из тези коридори, бе влизал от кабинет в кабинет, за да обсъжда дела или да клюкарства с колегите. Сега му оставаше само мъчителното чакане. От рано тази сутрин Бранд беше на среща в полицейската лаборатория, където щяха да му съобщят резултатите от ДНК теста на пробата от сперма от процеса срещу Сабич преди двайсет години. Томи излиза шест пъти от кабинета си да проверява дали главният му заместник се е върнал.

За момента фактът, че този резултат ще предопредели по-нататъшните му действия към лошото или към по-лошото, нямаше голямо значение. Не го интересуваше и неочакваната идея, хрумнала на Бранд, отново да се кандидатира за главен прокурор на изборите следващата година след осъждането на Ръсти. Истината беше, че ако наистина отстраняха Сабич и се освободеше съдийско място, Томи вероятно щеше да предаде щафетата на Бранд. Но винаги, когато Джими заговореше за това, главният прокурор го караше да замълчи. В политиката нямаше място за емоции. Онова, което Томи Молто наистина желаеше, бе същото, което с десетилетия се опитваше да отстоява като прокурор. Справедливост. Истината дали нещо е добро или е лошо.

Затова, ако преди двайсет години бяха обвинили невинен човек, той пръв щеше да се извини на Ръсти. А ако беше другото, ако Ръсти бе убил Каролин, тогава… тогава какво? Отговорът го осени мигновено. Това щеше да бъде като брака му. Като срещата му с Доминга. Като раждането на Томазо. Единственото петно в кариерата му щеше да се изчисти. Но най-важното – Томи щеше да знае. Чувството за вина, която още го измъчваше от онова време, че толкова глупаво се бе разприказвал пред Нико, щеше да изчезне. Щеше да получи потвърждение за правотата си в собствените си очи. На петдесет и девет щеше да се почувства прероден. Само Бог можеше да го преобрази толкова радикално. Томи го знаеше. Затова отдели няколко минути за благодарствена молитва.

След малко Бранд почука на вратата на външния кабинет и бързо влезе. Носеше куфарчето си и тъкмо събличаше палтото си. Изненада се, когато видя Томи в кабинета на помощниците си. Господарят – в помещението на прислугата. Погледна го за няколко секунди. После се усмихна. Отбеляза, че Томи като че ли винаги умее да предвиди какво ще каже някой.

– Той е – обяви Бранд.

Втора част

23.

Нат, 22 юни 2009 г.

– Представете се и кажете буква по буква фамилното си име.

Седнал зад ореховата маса на защитата, Санди Стърн прочиства гърлото си. От известно време има навик да го прави, преди и след като каже нещо. Тихото хриптене звучи обезпокоително.

– Розат К. Сабич. С-А-Б-И-Ч.

– Известен ли сте с друго име?

– Ръсти.

На свидетелската скамейка баща ми, с елегантен син костюм, стои изпънат като струна и абсолютно спокоен. На негово място щях да се побъркам, но през последните месеци татко изглежда вглъбен в себе си като мистичен философ. Сякаш вече не вярва във връзката между причина и следствие. Нещата просто се случват. Точка.

– Можем ли да ви наричаме Ръсти? – пита Стърн, като вдига галантно ръка.

След като баща ми се съгласява, той го помолва да разкаже на съдебните заседатели за работата си.

– През ноември миналата година бях избран в щатския върховен съд, но още не съм встъпил официално в длъжност.

– Бихте ли ни казали защо?

– Защото ми бяха предявени тези обвинения и реших, че е най-коректно да изчакам изхода от делото. Междувременно все още съм главен съдия в Щатския апелативен съд за Трети апелативен район на окръг Киндъл, макар че в момента съм в неплатен отпуск.

Стърн обяснява, че както апелативният, така и върховният съд са, както ги наричат юристите, апелативни инстанции, тоест занимават се главно с обжалвания.

– Разкажете ни, ако обичате, какво означава да си съдия на апелативна инстанция.

Татко описва служебните си задължения. Започва да обяснява, че при обжалване на криминални дела съдиите по принцип нямат право да отменят решението на съдебните заседатели. В другия край на залата Томи Молто се изправя и прави възражение.

Съдия Бейзъл И се замисля дълбоко, като бавно поклаща посивялата си глава. Съдия И идва от Уеър във вътрешността на щата и е назначен служебно от щатския върховен съд да председателства това дело, след като всички съдии от окръжния съд на Киндъл, чиито решения баща ми рутинно е проверявал в продължение на повече от десетилетие, си подадоха отвод. Той е тайвански емигрант и единайсетгодишен се е заселил в Уеър, градче с не повече от десет хиляди жители, когато родителите му купили местния китайски ресторант. Съдия И владее перфектно писмения английски, но все още говори със силен напевен акцент и от време на време пропуска свързващите елементи на езика – член, предлози, глаголът „съм“. Редовният му стенограф не е дошъл от другия край на щата и дразнещите прекъсвания от страна на Джени Тилдън, която постоянно го кара да повтаря по-ясно какво е казал преди малко, още повече го затормозяват.

Съдия И отсъжда в полза на баща ми, който, точно както се е опасявал Молто, ясно дава на съдебните заседатели да разберат, че окончателното решение за вината или невинността му е само тяхно.

– Много добре – казва Стърн.

Закашля се и се хваща за масата, за да се изправи. Санди има специално разрешение от съдия И да разпитва свидетелите седнал, ако желае. Един от феномените, които медицината не е в състояние да обясни, е, че белодробният рак, от който е болен, причинява артрит в едното коляно, и това го кара да куца. До него Марта, неговата дъщеря и партньорка в кантората, подхваща лакътя му, за да му помогне. Още от дете съм слушал за харизмата на Санди Стърн в съдебната зала. Както много неща в живота, това е нещо, което не се поддава на обяснение. Стърн е нисък – няма метър и седемдесет – и честно казано, доста трътлест. Можеш да минеш сто пъти покрай него на улицата и няма да го забележиш. В съдебната зала обаче той сякаш засиява. Дори и съсипан от рака, избира с педантична точност всяка своя дума, а движенията му сякаш те хипнотизират.

– Сега, Ръсти, бихте ли ни разказали повече за миналото си.

Под напътствията на Стърн баща ми разказва биографията си. Син на емигранти. Стипендиант в колежа. Следване в юридическия факултет, докато работил на две места.

– А след като завършихте право? – пита Стърн.

– Станах прокурор в окръг Киндъл.

– В службата, която сега е подчинена на господин Молто?

– Да. Господин Молто постъпи няколко години след мен.

– Възразявам – тихо казва Молто.

Не вдига поглед от бележника, в който записва нещо, но напрежението личи по брадичката му. Много добре разбира замисъла на баща ми и Стърн: искат да напомнят на съдебните заседатели, че татко и Молто имат стара вражда – макар че сигурно вече го знаят от вестниците, които ежедневно публикуват подробности от първото дело. Всеки ден съдебните заседатели се заклеват, че няма да вземат под внимание журналистическите писания, но според Марта и баща ѝ това винаги влияе в съдебната зала.

Съдия И казва:

– Достатъчно по тази тема, мисля.

Все още забил поглед в бележника, Томи кимва в знак, че е доволен. Томи Молто, със спаружено лице и физиономия на подлец, се оказва по-поносим, отколкото очаквах. Главният му заместник Джим Бранд е този, от когото ми се драйфа. През повечето време се държи като абсолютен гадняр, но най-отвратителен е, когато се появи твърде спокоен за съдебна зала.

– Стърн кара баща ми да разкаже за издигането си по йерархията в службата, която сега предявява обвинения срещу него, и как е стигнал до сегашната си длъжност. По заповед на председателстващия съдия не споменава нищо за предишния процес. Това е амнезията на съдебната зала, където всичко, нямащо отношение към разглеждания казус, се забравя.

– Женен ли сте, Ръсти?

– Бях. С Барбара се оженихме преди повече от двайсет и осем години.

– Деца?

– Имам син, Нат. Ето го там на първия ред.

Стърн ме поглежда с престорено любопитство, сякаш не каза къде да седна. Той е толкова добър актьор в съдебната зала, че понякога се надявам влошеното му здраве също да се окаже игра. За съжаление не е така.

В съда хората често ме викат настрана и питат как е Стърн, предполагайки, че би трябвало да сме близки с човек, който на два пъти е защитавал баща ми по обвинения за убийство. Казвам на всички едно и също. Стърн демонстрира невероятен кураж, но по отношение на истинското му здравословно състояние не знам почти нищо. Той пази личните си проблеми в тайна. Марта разсъждава философски, но и тя не иска да говори, въпреки че като деца на двама видни юристи веднага намерихме общ език. Баща и дъщеря Стърн са изключителни професионалисти. Единствената тема на разговорите ни са проблемите на баща ми, не техните.

Не е нужно обаче да си лекар, за да видиш, че състоянието на Санди е тежко. Миналата година ампутираха част от левия му бял дроб и имаше надежда, че ракът му няма да се разпространи. През последните четири-пет месеца обаче той премина поне през два отделни курса на химио и радиотерапия. Приятелят ми от училище Хал Марко, който в момента е стажант-хирург, предположи, че Стърн има метастази, и добави – с безумно спокойния тон, характерен и за колегите ми юристи, признак, че от хора вече са се превърнали в професионалисти – че сигурно не му остава повече от година живот. Не знам дали е прав, но едно е очевидно – след толкова терапии Стърн прилича на развалина. Постоянно кашля и не му достига въздух, но не от раковите образувания, а заради радиотерапията. Твърди, че започнал да възвръща апетита си, но в периода преди делото почти не се хранеше и за човек, който и в най-стройните си периоди е бил пухкав, сега изглежда видимо отслабнал. Не е сменил гардероба си и саката висят на тялото му като на закачалка. Когато се изправи, личи, че го прави с усилие. На всичкото отгоре от последния курс на химиотерапия цялото му тяло, включително лицето, е покрито с яркочервени обриви. Погледнат от мястото на съдебните заседатели, изглежда, сякаш на едната му страна има татуирана огромна фуксия. Възпалението е завзело бузата, заобиколило е окото му и образува през челото му нещо като стрелка, сочеща нагоре към голото му теме.

Съдия И позволи една отсрочка, но татко и Санди решиха да не искат втора, въпреки физическото състояние на адвоката. Умът му работи безотказно и ако мобилизира силите си, той ще издържи напрежението на процеса. Причината Санди да вземе това решение обаче е очевидна: сега или никога.

– Добре, Ръсти. Вие сте извикан като първи свидетел на защитата в това дело.

– Да, така е.

– Знаете, че според конституцията на Съединените щати имате право да не свидетелствате в дело срещу вас, нали?

– Да, знам.

– Но въпреки това решихте да го направите.

– Да.

– Бяхте в залата през цялото време, докато говориха свидетелите на обвинението, нали?

– Да.

– Чухте всички. Господин Харнасън. Доктор Страк, токсикологът. Доктор Горветич, компютърният специалист. Всичките четиринайсет души, които прокуратурата призова да свидетелстват.

– Да, чух всички.

– Значи разбирате, че ви обвиняват в убийство на съпругата ви Барбара Бърнстийн Сабич.

– Да.

– Вие ли го извършихте, Ръсти? Вие ли убихте госпожа Сабич?

– Не.

– Имате ли някаква роля за смъртта ѝ?

– Не.

Странният факт, че един съдия от върховния съд е изправен за втори път на съд по обвинения в убийство, и то от същия прокурор, е привлякъл журналисти откъде ли не. Хората се редят пред съдебната зала всяка сутрин, за да си намерят място, и два реда по средата са пълни с художници и репортери. Това извънредно внимание се отразява и на атмосферата в залата, където се чувства напрежение от присъствието на толкова много хора, следящи всяка изречена дума. Категоричното „не“ на баща ми увисва във въздуха, като че ли самата важност на тази дума я кара да звучи по-продължително от всяка друга. Привлякъл всички погледи върху себе си, Стърн се оглежда в голямата барокова зала и леко се отдръпва назад, сякаш е открил нещо, което неочаквано е отворило очите му за някаква велика истина.

– Нямам повече въпроси – казва той и се отпуска немощно на мястото си.

Делото срещу баща ми е единственото, което съм следил от самото начало до края. Процесът разкрива толкова много от живота му като прокурор и съдия, че въпреки мъчителното преживяване присъствието ми в съдебната зала се оказва изключително информативно. Най-сетне започвам да разбирам какво е правил през многото часове, когато отсъстваше от къщи и какво толкова го е привличало в работата. И макар че съдебната зала никога не е била подходящо място за мен, аз винаги съм се впечатлявал от малките ритуали и драми, особено онези, които са твърде банални, за да бъдат отразени по телевизията или на кино. Този момент, когато ролите се разменят, адвокатът си сяда, а прокурорът става от мястото си, напомня за времето между инингите в бейзбола, когато времето сякаш спира за миг. Стенографката престава да трака по клавишите на компютъра си. Съдебните заседатели се размърдват и почесват, хората от публиката се покашлят. Чува се шумолене на листа, докато адвокатите събират записките си.

По стечение на обстоятелствата делото срещу баща ми се гледа в една от четирите по-стари съдебни зали на Централната съдебна сграда, където на последния етаж се помещава и апелативният съд. Идва всеки ден да го съдят за убийство в сградата, където, поне на документи, той е най-старшият съдия, а съседната зала е тази, където преди малко повече от двайсет години го оправдаха. Тези стари помещения, в които вече седемдесет години се водят дела за тежки престъпления, са истински архитектурни шедьоври от една отминала епоха. Столовете на съдебните заседатели са оградени с парапет от странни дървени сфери. Такава преграда има и около свидетелската маса и масивната катедра, от която съдия И се извисява величествено над цялата зала. Местата за свидетелите и съдията са ограничени от червени мраморни колони, поддържащи навес от орехово дърво като над амвон и украсени с още дървени топки.

Под навеса баща ми спокойно чака началото на кръстосания разпит от Томи Молто. За първи път обръща ясните си сини очи към мен и за миг ги затваря. „Всичко ще бъде наред“ – сякаш иска да каже. Безумното космическо пътуване, на което заприлича животът ни след смъртта на мама, ще приключи и ние благополучно ще се спуснем с парашути на земята. Там или ще се върнем към някоя осакатена версия на живота, който сме водили преди, или ще ни споходи нов кошмар, в който ежеседмичните ни разговори до края на дните му ще се водят от двете страни на бронирано стъкло.

Когато един от родителите почине (всички казват така, тъй че не знам дали не звучи банално), когато загубиш майка си или баща си, животът се променя коренно. Сякаш един от полюсите на Земята, северният или южният, е изчезнал и никога няма да се възстанови.

Моят живот обаче наистина се промени. Сякаш твърде дълго съм бил дете и изведнъж, в един миг съм пораснал. Събрах се с Ана. Мама почина. А баща ми бе обвинен, че я е убил.

Понеже случилото се с родителите ми със сигурност беше много по-тежко за тях, отколкото за мен, би прозвучало грозно, ако кажа, че съм страдал. Но това е истината. Разбира се, внезапната загуба на майка ми беше най-тежкият удар. Но делото срещу татко ме изложи на предизвикателства, които малцина биха разбрали. Откакто се помня, татко винаги е бил публична личност и сянката му често тегнеше над мен. Когато отидох да следвам право, знаех, че ме чака още по-лошо, че ще стана известен като сина на Ръсти и ще влача неговите успехи и репутация след себе си като булка, която се чуди как да мине през въртяща се врата с дългия си шлейф. Сега обаче той е низвергнат, не е почитан, а е обект на омраза и подигравки. Когато видя снимката му в Интернет или по телевизията – или дори на корицата на някое списание – имам чувството, че гледам чужд човек. И, разбира се, никой не знае как да се държи с мен и какво да ми каже. Сигурно така се чувства човек, болен от СПИН – когато хората знаят, че не може да ги зарази, но въпреки това не могат да устоят на рефлекса да се пазят от него.

Най-лошото обаче е това, което се случва в главата ми, защото понякога сам не знам как се чувствам – или как трябва да се чувствам. Предполагам, че родителите са постоянно променящи се величини. Ние порастваме и мисленето ни се мени. В тази зала има само един въпрос – извършил ли го е или не? Но за мен вече толкова месеци нещата са много по-сложни. Опитвам се да разбера нещо, за което повечето деца си изграждат представа цял живот – а именно кой всъщност е моят баща? Определено не този, за когото съм го мислил. Това вече съм се досетил.

Този процес започна в деня на избора му с гневно думкане по вратата на Аниния апартамент. Дребна жена с полицейска значка в ръка.

– Полиция. Имате ли малко време да поговорим?

Като във филм. Дори знаех какво се очаква да кажа:

„Какво е станало?“ Но всъщност какво ме интересуваше? Тя влезе в апартамента, по-скоро се вмъкна неканена; ниска, трътлеста жена, с шапка под мишницата и рижа коса, вързана на опашка.

– Деби Диас. – Подаде ми малката си загрубяла ръка и се настани на една табуретка, покрита с парче старомоден плат, който Ана купи повече за майтап преди няколко седмици. – Познавам баща ви, откакто се помня. Бях пристав, когато той дойде в окръжния съд. Всъщност помня и вас.

– Мен?

– Да. На едно от неговите дела. В почивките влизахте и сядахте на неговото място на подиума. Всъщност от залата нямаше как да ви видят, но пък как се чуваше. Младежо, на това му викам аз думкане! Цяло чудо е как не счупихте чукчето.

Тя се усмихна на спомена и аз изведнъж се сетих за тази случка, включително мелодичното ехо, след като ударих с чукчето по дъбовото трупче.

– Тогава бях млада и стройна – добави Диас. – Тъкмо кандидатствах в полицията.

– Явно сте успели – отбелязах, просто защото не се сещах какво друго да кажа, но тя го прие за шега и се усмихна.

– Това исках. Това мислех, че искам. – Поклати глава, мислейки за младежката си заблуда. После изведнъж се вгледа в мен с обезпокоителна настойчивост. – Опитваме се да изясним обстоятелствата около смъртта на майка ви.

– Какво да изясните?

– Да получим отговори на някои въпроси. Знаете как е. Може цял месец нищо да не се случи, после за една седмица трябва да свършиш всичко. След произшествието колегите са разпитали надълго и нашироко баща ви, но никой не се е сетил за вас. Затова ми хрумна да мина и да си поприказваме.

Има хора, които никога не казват онова, което мислят, и детектив Диас със сигурност беше една от тях. За момент се запитах как ме намериха, но се сетих, че след като свърших стажа си в съда, оставих адреса, за да ми препращат пощата. Все пак по-добре, че идваше да говорим вкъщи, а не се появи в училището. Все още доста хора в учителския съвет помнеха подвизите ми като ученик в Ниърингската гимназия и не ме гледаха с добро око.

– Не разбирам за какво можем да си говорим – казах ѝ и тя махна пренебрежително, сякаш беше твърде дълго, твърде сложно, твърде специфично, за да ми обяснява.

– Седнете и ще разберете.

Както седеше на табуретката, посочи един стол. И това в собственото ми жилище. Осъзнах, че трябва да се обадя на татко или поне на Ана. Но тази мисъл изглеждаше безполезна пред лицето на детектив Диас, седнала пред мен. Въпреки дребния си ръст внушаваше респект, сякаш външността ѝ говореше: „Тук аз командвам. Не ми пречи.“

– Мама почина от инфаркт – отвърнах.

– Така е.

– Тогава какво? Кое не е ясно?

– Нат. Нали можем да си говорим на „ти“? Нат, някой е решил, че трябва да разпитаме и сина, за да затворим случая. Затова дойдох да те разпитам. Това е.

Взе едно списание, един брой на „Пийпъл“, който Ана бе оставила на масичката, и прелисти няколко страници.

– Оф, какво ме интересуват Брад и Анджи? – измърмори, преди да го захвърли. – Беше ли всичко точно между баща ти и майка ти, преди тя да почине?

Не успях да сдържа усмивката си. Това бе подходяща дума за отношенията между родителите ми – точни. Без излишни емоции.

– Нормално – отговорих.

– Имам предвид, че не са се карали помежду си или с теб. Нали?

– Нищо необичайно.

– Как е баща ти сега? Още ли е разстроен?

Беше извадила малък бележник и си записваше нещо.

– Татко ли? Никога не съм знаел как точно се чувства. Приема го стоически. Но мисля, че и двамата сме доста разстроени. Той почти се отказа от кампанията си. Ако ме беше попитал, щях да му кажа да се ангажира по-активно, за да не мисли за това.

– Излиза ли с някоя?

– По дяволите, не!

Мисълта, че баща ми може да ходи с друга жена, както намекваха някои малоумници в първите седмици след смъртта на мама, ме разстрои.

– Разбираш ли се с баща си? – попита Диас.

– Ами, да. Какво означават тези въпроси? Какво ви интересува баща ми? Да не би някой да иска да му създаде проблеми?

Когато бях във втори клас, съдиха татко за убийство. Като си спомня за това, винаги се учудвам колко дълго ми трябваше, за да разбера какво точно означава. Тогава ми обясниха, че татко се скарал лошо с колегите си, както аз се карах със съучениците си. Тези негови бивши приятели толкова се ядосали, че започнали да му въртят лоши номера. Тогава това обяснение ми се видя много логично – всъщност и сега го приемам за такова. Осъзнах обаче, че има и още нещо, ако ще само заради това, че всички възрастни, които познавах, се отнасяха към мен по-предпазливо, сякаш и мен подозираха в нещо. Така се държаха родителите на съучениците ми, учителите, възпитателите в училище, но най-осезаемо собствените ми родители, които трепереха над мен, като че ли се опасяваха да не прихвана някоя ужасна болест. Татко престана да ходи на работа. Един ден вкъщи нахълта цял отряд полицаи. Накрая разбрах – къде с питане, къде с подслушване, че с баща ми може да се случи нещо много лошо, че може да си отиде и никога да не се върне при нас. Обхвана ме паника. Мама също беше парализирана от паника. Изпратиха ме на летен лагер и там постоянно се страхувах. Играех бейзбол или се гонех с приятелите си, но през цялото време не ме напускаше мисълта, че вкъщи може би се случва нещо ужасно. Всяка нощ плачех като побъркан, докато не решиха да ме върнат. Когато се прибрах, онова непознато нещо, което наричаха „дело“, беше свършило. Всички знаеха, че татко не е направил нищо лошо, че лошите неща са ги правили бившите му приятели, точно както родителите ми казваха през цялото време. Но въпреки това нещо не беше наред. Татко не ходеше на работа. Родителите ми не се държаха нормално един към друг. Затова не се изненадах, когато мама каза, че двамата ще се изнесем. През цялото време съм знаел, че наближава бедствие.

– Мислиш ли, че баща ти трябва да има проблеми? – попита детектив Диас.

– Не, разбира се, че не.

– Ние не си измисляме – изтъкна тя. Още не бях седнал, затова пак ми посочи стола, този път с химикалката.

– За човек като баща ти, който е на белия свят от сътворението, всеки има изградено мнение. Някой може да му има зъб. Но такъв е животът, нали? Съдии, прокурори, полицаи, винаги са трън в нечие око. Баща ти обаче отива на избори. Това е основното. Някой е погледнал досието му и си е казал: „Трябва да изчистим това, преди да положи клетва. Да изясним всички въпроси.“

Накара ме да ѝ разкажа какво се е случило в деня, когато почина мама. Или по-скоро на другия ден.

– Това ли било? – попитах. – Това ли ви изглежда странно? Че е седял едно денонощие до тялото?

Тя вдигна ръка: „Нищо лично. Само си върша работата.“

– Не знам. Майка ми беше ирландка. Когато умря, роднините я сложиха в хола, запалиха свещи и стояха около нея цяла нощ. Тъй че сигурно не е странно. Никой не знае как ще реагира, когато загуби близък човек. Всеки го приема различно. Само че ако някой иска да мъти водата, може да каже: „Това е странно. Защо е тръгнал да подрежда?“ Знаеш какви са хората. „Какво толкова е чистил? Какво е искал да скрие?“

Кимнах. Имаше някаква логика, макар че тези въпроси не ми бяха минали през ума.

– Един от колегите е записал, че баща ти не е искал да се обади в полицията.

– Просто е изключил. Това е. Искам да кажа, че достатъчно добре познава процедурата, за да знае, че някой трябва да се обади в полицията.

– Така мисля и аз.

– Да, но ситуацията е била такава. Тези проблеми със сърцето ѝ бяха по наследство, но мама се поддържаше в добра форма, спортуваше. Губили ли сте близък човек толкова неочаквано? Сякаш изведнъж земята пропада под теб, сякаш политаш надолу. Не знаеш дали трябва да седнеш, или да стоиш прав. Не мислиш какво трябва да направиш. Просто имаш нужда първо да се опомниш.

– Забеляза ли нещо странно, когато влезе в къщата?

Дали съм забелязал нещо странно? Да, по дяволите, майка ми лежеше мъртва. Тая наистина ли си мислеше, че може да съм забелязал нещо друго? Татко беше събрал ръцете на мама върху завивките, а кожата ѝ бе придобила особен цвят, блед като вода, който не оставяше място за съмнение какво се е случило. Не знам на колко години човек си дава сметка, че родителите му ще напуснат този свят преди него. Но времето като че ли не беше засегнало мама. Ако един от тях трябваше да си отиде първи, по-логично изглеждаше да е баща ми, който е малко отпуснат и се оплаква от болки в гърба и холестерола си.

– Кога за последен път видяхте майка си жива?

– Предишната вечер. Вечеряхме у тях. Бяхме им на гости с приятелката ми.

– Как мина?

– За първи път се събирахме заедно. Всички изглеждаха малко нервни, което беше странно, защото тя познава родителите ми отпреди да станем гаджета. Но нали знаете, понякога е трудно да поставиш отношенията си с някого на нова основа. Пък и родителите ми може би са се опасявали да не остана сам и нещастен, затова тази среща беше важна за тях. Имате ли деца?

– О, да. Вече са големи, като теб.

Това прозвуча странно. Не мисля, че някой от родителите ми би казал, че съм „голям“. Всъщност и аз самият едва ли бих използвал тази дума.

– Синът ми работи във „Форд“ и вече има две деца, а дъщеря ми не е омъжена и не знам дали някога ще се задоми. Предполагам, че като майка си иска да се оправя сама в живота. Баща ѝ? Беше неудачник, но понякога съжалявам, че съм ѝ го повтаряла толкова често. Тя също избра полицията. Опитах се да я разубедя, но не иска да слуша.

Диас тръсна възмутено глава и това разсмя и двама ни. Но веднага след това заразпитва за състоянието на майка ми.

– Как ти се стори майка ти? Щастлива? Нещастна? Нещо направи ли ти впечатление?

– Майка ми… тя имаше биполярно разстройство. Лекуваше се, но понякога личи, че се измъчва. Личеше… – поправих се и се намръщих. – Струва ми се, че всичко изглеждаше нормално. Мама беше малко напрегната, бих казал, татко – по-мълчалив от обикновено, а приятелката ми – доста нервна.

– Казваш, че сте били на вечеря. Спомняш ли си какво ядохте?

– Какво сме яли?

Тя погледна бележника си.

– Да, шефовете се интересуват какво сте яли. – Сви рамене: „Не ме питай, аз само изпълнявам.“

Това беше последният път, когато видях майка си жива, затова спомените ми от вечерта се бяха запазили невероятно ясни. С лекота отговорих на детективката какво сме яли и кой е сготвил. Не разбирах за какво са тези въпроси, но нещо започна да ми подсказва, че не трябва да говоря повече.

– Кой наля виното на майка ти, когато бяхте на масата? Пак ли баща ти? – попита Диас.

Изгледах я подозрително.

– Опитвам се да задам всички въпроси, за които колегите ми могат да се сетят. Не искам пак да ти досаждам.

– Кой е наливал виното? – повторих въпроса, сякаш не си спомнях много добре. – Може и татко да е бил. Беше взел любимия си тирбушон със зайче, дето мама не го понасяше. Но не съм сигурен. Може и аз да съм ѝ налял.

Деби Диас зададе още един-два подобни въпроса и аз ѝ отговорих също толкова уклончиво. Сигурно разбра, че я мотая. Накрая прибра нещата си и тръгна към вратата. Отвори я, но изведнъж спря и щракна с пръсти.

– Чакай. Как се казва приятелката ти? Трябва да отида да поговоря и с нея.

Едва се сдържах да не се разсмея. Ега си детектива! Да стои в апартамента на човека, когото търси, и нищо да не подозира. Само поклатих глава, сякаш не знаех отговора. Диас ме изгледа строго. Вече никой нямаше нужда да се преструва.

– Е, това едва ли е тайна? – измърмори. – Не ме карай да я издирвам.

Казах ѝ да ми остави визитка и обещах да я предам на гаджето си.

Преди детективката да стигне до фоайето на сградата, вече говорех с татко по вътрешния му телефон. Беше гласувал веднага след отварянето на избирателните секции и бе отишъл на работа като в нормален работен ден, макар че и за двама ни вече нямаше нормални дни.

Прозвуча страшно радостен, когато чу гласа ми. Винаги се радва, когато му се обаждам. За няколко секунди не можах да кажа нищо. Всъщност до този момент не бях решил какво ще му кажа.

– Татко. Татко, страх ме е, че може да имаш проблеми.

24.

Томи, 22 юни 2009 г.

Томи Молто винаги бе изпитвал смесени чувства към Санди Стърн. Безспорно Санди беше способен адвокат. Ако си обущар и обичаш занаята си, несъмнено ще се възхищаваш от майстор, който прави обувки, здрави като стомана и удобни като кадифе. Санди беше маестро в съдебната зала. Аржентинец по произход, той бе дошъл през четирийсетте по време на размириците около Перон и сега, шейсет години по-късно, все още се държеше като южноамерикански аристократ, с леко загатване за акцент, което обогатяваше речта му като скъпа подправка – олио от трюфели или морска сол – и маниери на администратор в луксозен хотел. Напоследък се беше усъвършенствал още повече и „случайните“ му подмятания ен еспаньол винаги предразполагаха поне двама-трима от съдебните заседатели.

Трябваше обаче да го гледаш, за да разбереш за какво става дума. Защото изглеждаше толкова елегантен, толкова чист, че можеше да си позволи безнаказано доста повече неща от другите адвокати. Томи знаеше, че всички помии, които се бяха излели върху него при първия процес срещу Ръсти Сабич, намеците, че е манипулирал доказателства, са били идея на Санди, който през следващите години се държеше с него, сякаш нищо не се е случило – като че ли не той хвърли върху живота му петното, неизличено до днес.

Сега Санди се бореше с рака. Изглеждаше, че нещата не вървят добре за него. Беше загубил косата си и поне трийсетина килограма, а медикаментите буквално бяха изгорили лицето му. Само преди няколко минути, преди заседанието да се възобнови, Томи попита Санди как се чувства.

– Стабилно – отвърна адвокатът. – Държа се. След няколко седмици ще се знае повече. След последната терапия има някои подобрения. Ако не броим това, че приличам на петниста хиена – добави, като посочи лицето си.

– Ще се моля за теб – увери го Томи. Никога не казваше това, без да е искрен.

Не така обаче постъпваше Санди Стърн. Молиш се за душата му, а той ти забива нож в гърба. Подсъдимият никога не даваше показания пръв. Той винаги сядаше на свидетелското място накрая. Той бе най-голямата звезда на процеса и се появяваше в последната минута, за да могат показанията му да се нагодят според представените доказателства така, че да направи възможно най-добро впечатление на съдебните заседатели. Не че този ход много изненада Томи. Беше се досетил какво замисля Ръсти още щом чу предварителното решение на съдия И, което им беше съобщено при затворени врати, тайно от ушите на медиите: нищо от първото дело – нито новите резултати от ДНК теста на пробите от убийството на Каролин Полхимъс, нито нещо друго, свързано с процеса – да не се споменава в съдебната зала. Главният прокурор и Бранд прекараха две безсънни нощи в планиране на кръстосания разпит на Ръсти. Това напомняше за първите стъпки на Томи в прокуратурата преди трийсет години, когато водеше дела за разпространение на наркотици – толкова много, че не можеше да се подготви добре за никое от тях и панталоните му буквално залепваха за стола в съда. В редките случаи, когато някой подсъдим се съгласеше да свидетелства, първият въпрос, който му задаваха, беше да напомни на съда името си.

Застанал пред масата на защитата, докато се преструваше, че преглежда записките си, сякаш в тях имаше нещо смислено, Томи отново изпита хладнокръвието, което го съпътстваше през цялото това разследване. Никой не би определил главния прокурор като спокоен в съдебната зала, нито в това, нито в друго дело, но нощем, когато мислите за изминалия ден обикновено го изпълваха с всякакви тревоги, той успяваше да се отърси от тях и да спи непробудно до Доминга, вместо да става по няколко пъти, както имаше навик. Възможните последствия на този процес върху бъдещето и семейството му, върху бъдещото отношение на всички към него, бяха толкова важни, че той бе готов да ги приеме като Божията воля. По принцип Томи не вярваше, че Бог хаби времето си да се занимава с такива незначителни създания като него. Но защо иначе Ръсти отново излизаше на сцената, противно на всички вероятности, освен ако изходът от първия процес не нарушаваше по някакъв начин правилата на божествената справедливост?

Томи беше ентусиазиран и защото доказателствата на обвинението се оказаха по-добри, отколкото бе очаквал. От трийсетгодишната си практика той знаеше, че на този етап от делото човек зависи от собственото си представяне. Въпреки всички съмнения трябва да повярваш в успеха си, ако искаш да убедиш съдебните заседатели. А притеснения, разбира се, имаше. Още не знаеше какво е замислил Стърн, но имайки предвид богатия опит на адвоката, можеше да се очаква всичко.

Встъпителната пледоария на Санди преди две седмици беше скучна мантра с основен мотив „разумно съмнение“, в която адвокатът повтори думите „липса на доказателства“ не по-малко от осемнайсет пъти:

– Обвинението няма да представи самопризнания или пряк свидетел. Доказателствата ще се състоят изцяло от догадките на различни експерти. Ще чуете вещите лица на обвинението, а след това също толкова, ако не и по-квалифицирани специалисти от страна на защитата, които ще ви изтъкнат възможните грешки на своите колеги. Но дори експертите на обвинението, дами и господа, няма да могат да твърдят със сигурност, че госпожа Сабич е била убита, камо ли да докажат от кого.

Стърн изведнъж спря и се намръщи, сякаш едва сега осъзнаваше колко абсурдно е да обвиниш някого в убийство въз основа на такива слаби улики. Хвана се за парапета пред съдебните заседатели – заставайки по-близо до тях, отколкото някой съдия в окръга би позволил. Въпреки лятната жега Стърн носеше сако и жилетка, които висяха на него измачкани като – съвсем уместно сравнение – болничен халат. Нямаше нещо, което да е сполетяло Санди Стърн и да не го е използвал за своя изгода в съдебната зала. Самото му мислене бе насочено в тази посока, идваше му отвътре, точно както някои хората не могат да спрат да мислят за пари или за секс. Въпреки отвратителния си външен вид, като герой във филм за зомбита, той беше измислил как да го обърне в полза на клиента си – самото му присъствие създаваше впечатление, че е излязъл едва ли не от гроба, за да предотврати една жестока несправедливост. „Освободете Ръсти – сякаш искаше да каже, – за да си отида спокоен от този свят.“

Нямаше как да се разбере дали съдебните заседатели ще се хванат на тази въдица, но ако внимателно следяха всички доказателства на прокуратурата, трябваше да признаят, че обвинението има основания. След известно колебание Томи и Бранд призоваха сина на Ръсти, Нат, за първи свидетел. Това беше рисковано, особено след като съдия И бе разрешил, когато слезе от свидетелското място, Нат да остане в залата за подкрепа на баща си, въпреки, че след това щеше да свидетелства и за защитата. Все пак винаги беше сладко да извадиш доказателствата си от противниковата страна, а Нат изглеждаше честен младеж. Докато седеше в съдебната зала, по лицето му често се четеше съмнение. От свидетелското място Сабич младши каза каквото се очакваше от него – как баща му не искал да се обади в полицията след смъртта на Барбара и как предишната вечер Ръсти пекъл пържоли и ѝ наливал вино, което беше достатъчно добра възможност да ѝ сипе смъртоносна доза фенелзин.

След това обвинението призова Нени Страк. Тя се представи по-добре, отколкото преди това в кабинета на Томи, но на кръстосания разпит се отказа от почти всичките си твърдения. Въпреки това трябваше да използват нея. Ако призовяха друг токсиколог, тя щеше да стане свидетел на защитата, да обърка показанията на колегата си и да каже, че е споделила съмненията си пред прокурора. Бранд спаси положението с патолога, който заяви, че според него Барбара е умряла от отравяне с фенелзин. Доктор Ръсел имаше много да изтърпи и Марта Стърн не му спести нищо при кръстосания разпит. Тя изтъкна, че първоначално Ръсел е обявил естествена причина за смъртта и предвид посмъртното натрупване на медикаментите тази възможност все още не може да се изключи.

Обвинението постепенно успя да се измъкне от тази клопка. Личният фармаколог на Барбара застана на свидетелското място, за да заяви, че многократно я е предупреждавал за опасностите от фенелзина и храните, които трябва да избягва, когато приема това лекарство. Харнасън изглеждаше все така противен и чудат, но си беше научил ролята. В замяна на показанията си щеше да получи намаляване на присъдата от сто на петдесет години, но въпреки това той единствен в залата като че ли не си даваше сметка, че ще умре в затвора. Той бе първият свидетел на обвинението, разпитан лично от Стърн, а не от Марта, но изпълнението беше посредствено. Санди не обърна особено внимание на фактите, които Бранд вече бе признал по време на прекия разпит на свидетеля – че Харнасън е изпечен мошеник, че е нарушил гаранцията си и е избягал и че месеци наред бавно е тровил любовника си. Вместо това Стърн се съсредоточи срещу първото дело срещу Харнасън трийсет години по-рано, като го насърчаваше да роптае колко несправедливо са го изпратили в затвора и как с решението си Ръсти е съсипал живота му. Адвокатът обаче не постави под съмнение твърденията му, че Ръсти му е издал решението на апелативния съд и го е питал как се чувства човек, когато отрови някого.

След това Джордж Мейсън, действащият главен съдия в апелативния съд, надълго и нашироко обясни закона за съдилищата в доста голям ущърб за Сабич, макар че после при кръстосания разпит призна, че двамата са дългогодишни приятели, и потвърди високото си мнение за него като професионалист.

Обигран, но видимо неспокоен като свидетел, Дана Ман разказа, че се занимава само с бракоразводни дела и призна, че Ръсти на два пъти е ходил при него за консултация, последният – три седмици преди смъртта на Барбара.

Разпитът на свидетели завърши с най-добрите улики на обвинението: отпечатъците на Ръсти върху шишенцето с фенелзин, касовата бележка от покупките в деня преди смъртта на Барбара и накрая, показанията на Мило Горветич, компютърният специалист, който бе открил множество уличаващи доказателства в иззетия от полицията домашен компютър на Сабич.

След като обвинението приключи с разпита на свидетели, Марта изнесе кратка пледоария, в която заяви, че обвинението не е успяло да установи корпус деликти, тоест не е предоставило недвусмислени доказателства за вината на подсъдимия. Бейзъл И си запази правото за окончателно решение. Обикновено това бе знак, че съдията обмисля да определи изхода на делото, ако съдебните заседатели не постигнат единодушие, но Томи предположи, че просто такъв е И, сдържан и предпазлив като някои домашни котки.

Сега, докато Томи, застанал до масата на защитата, прелистваше бележника си, Джими Бранд, все още миришещ на афтършейв от сутрешното си бръснене, се приближи до него и прошепна:

– Ще попиташ ли за момичето?

Томи не хранеше особена надежда, но имаше чувството, че И не е прав. Той се приближи към подиума. Съдията беше зает с някакви книжа, но най-сетне вдигна очи и погледна прокурора.

– Господин съдия, може ли да обсъдим един въпрос, преди да започна?

Съдебните заседатели, вече трета седмица в съдебната зала, знаеха какво означава това и се размърдаха. От уважение към Стърн, който не можеше да стои дълго прав при съвещанията пред съдийската катедра, съдията опразни залата. Заседателите не обичаха тези влизания и излизания, особено когато се отнасяха с тях като с малки деца, които не трябва да чуват какво си приказват възрастните.

След като останаха насаме със защитата, Молто направи още една крачка към катедрата.

– Господин съдия, след като подсъдимият се е съгласил да свидетелства, бихте ли разрешили да го разпитаме за любовната връзка, която е имал предишната година?

Марта веднага възрази. Неочаквано за Томи в предварителните обсъждания съдия И бе изпълнил искането на защитата и забрани да се говори за извънбрачната връзка на Ръсти през пролетта на 2007 г. Марта Стърн твърдеше, че дори да бъдат приети съмнителните доказателства на обвинението, че Сабич е изневерявал – свидетелствата, че са го виждали в различни хотели, и тестът за венерически болести – действията, предполагащи такива подозрения, най-вече отклоняването на пари от заплатата на главния съдия, за да финансира срещите с любовницата си, са прекъснали петнайсет месеца преди смъртта на Барбара. При липса на доказателства, че Сабич се е виждал с друга жена по време на предполагаемото убийство на съпругата му, тези улики били несъществени за делото.

– Господин съдия, това доказва мотив – настоя Томи.

– Как?

– Защото може би е искал да бъде с тази жена.

– „Може би“ – поклати глава И. – Това, че съдия Сабич имал любовница преди години, не доказва, че е убиец, господин Молто. Ако това доказателство, много мъже убийци.

Сега Марта, с червени къдрици като на Шърли Темпъл и брокатено сако, се приближи от другата страна на катедрата, за да се противопостави на опитите на Томи да постави същия въпрос, който му бяха забранили да повдига в предварителното обсъждане.

– Ваша чест, това е неприемлива пристрастност. Целта е да се създаде впечатление, че съдия Сабич е имал любовница, което вие вече обявихте за несъществено в това дело. Освен това не е справедливо по отношение на обвиняемия, който се съгласи да свидетелства при условията, определени по-рано от съда.

– Господин съдия – намеси се Томи, – причината за вашето решение беше липсата на доказателства, че обвиняемият е излизал с тази жена, която и да е тя, около времето на убийството. Сега, след като той вече е на свидетелското място, нямаме ли право поне да го попитаме?

Съдията погледна към тавана и се почеса по брадичката.

– Сега – заяви след няколко секунди.

– Моля?

В пестеливостта си на думи съдия И често звучеше загадъчно.

– Попитайте сега. Не пред заседателите.

– Сега ли?

Томи неволно погледна към Ръсти, който изглеждаше не по-малко смаян от него.

– Нали искате да питате – изсумтя съдията. – Питайте.

Томи, който не очакваше такова разрешение, за момент загуби дар слово.

– Съдия Сабич – заговори след малко, – имахте ли извънбрачна любовна връзка през пролетта на 2007 година?

– Не, не, не! – прекъсна го и поклати глава по характерния си старомоден начин. Съдията беше леко топчест, с кръгло лице, очила и рядка коса, зализана върху темето. Както с Ръсти, Томи се знаеше с него от десетилетия. Всъщност едва ли някой можеше да твърди, че го познава, защото И бе твърде затворен. Беше израсъл в Уеър като аутсайдер, отбягван от всички, и не само защото изглеждаше и говореше твърде странно, а и защото бе един от онези вундеркинди, които никой не харесва дори да говорят перфектен английски. Никой не знаеше защо И е избрал да стане точно юрист, което беше може би единствената професия, с която всеки разумен човек би го посъветвал да не се занимава. Явно имаше някакви мотиви; всеки има. Прокуратурата в окръг Морган нямаше как да не го вземе на работа: той беше местно момче, а по резултати – първи по успех в целия университет – надминаваше всеки друг кандидат за тази работа през последните двайсет години. Въпреки всички очаквания И се справяше отлично като прокурор, макар че силата му беше в апелативните дела. Накрая прокуратурата направи всичко, за да го изпрати в съда, където Бейзъл И се беше целил от самото начало. Беше известен с това, че подремваше на съдебни съвещания, пиеше доста и играеше по цели нощи покер – един от онези мъже, които рядко се измъкват от контрола на жените си, но когато се случи, правят всичко, за да се възползват максимално.

Когато върховният съд назначи И за съдия по това дело, Бранд се въодушеви. От случаите, в които И сам определяше изхода на делото, решенията му удивително често бяха в полза на обвинението. Така Стърн се лишаваше от възможността да остави съдията, а не съдебните заседатели, да определи присъдата. С годините обаче Томи беше научил, че при един процес винаги има три страни, отстояващи интереса си – обвинение, защита и съд. И мотивите на съдията често нямаха нищо общо с проблема на процеса. Бейзъл И бе избран на чисто статистически принцип, защото беше съдията с най-малко отменени присъди от по-висша инстанция в целия щат – факт, с който много се гордееше. Този резултат обаче не беше случаен. Означаваше, че той никога не рискува. В криминалното право само обвиняемият има право на обжалване, затова съдия И щеше да отсъди в полза на обвинението само ако Томи представеше железни доказателства. Бейзъл И беше прокурор по душа. Ако признаеха Ръсти за виновен, присъдата му щеше да е доживотна. Но дотогава всички решения на съдия И щяха да са в полза на Сабич.

– По-добре аз задам въпроса, господин Молто. – Съдията се усмихна. Той беше добродушен човек. – Така ще по-бързо. Съдия Сабич, когато съпругата ви умря, имахте ли любовна, извънбрачна, интимна… – разпери ръце, за да покаже, че е ясно какво има предвид – … някаква връзка с друга жена?

Ръсти се беше обърнал към съдията.

– Не, господин съдия.

– Ами преди, да кажем, три месеца… някаква връзка?

– Не, господин съдия.

Бейзъл И кимна, като наведе почти цялото си тяло напред и даде знак на Молто за други въпроси.

Томи се беше оттеглил до масата на обвинението, където Бранд му прошепна:

– Попитай дали е възнамерявал да започне любовна връзка с друга жена.

Когато Томи зададе въпроса, съдия И поклати глава енергично:

– Не, не, господин Молто. Не и в Америка. Не можем осъдим някого за мислите му. – Погледна Ръсти. – Съдия Сабич, да сте говорили с друга жена за любовна връзка? Примерно до три месеца преди смъртта на съпругата ви?

– Не, господин съдия – отвърна без колебание Ръсти.

– Потвърждавам предишното си решение, господин Молто – обяви И.

Томи сви рамене и погледна Бранд, който изглеждаше, сякаш са му забили нож в гърба. Цялата тази работа накара главния прокурор да се замисли. Колкото и консервативен да изглеждаше И с ризата си от изкуствена коприна и старомодните пластмасови очила, нищо не гарантираше, че не е кръшкал. Тихата вода е най-дълбока. Когато става дума за секс, човек никога не знае.

– Доведете съдебните заседатели – нареди съдията на пристава.

Томи изведнъж почувства колебание.

– Как да се обръщам към него? – прошепна на Бранд. – Стърн го наричаше „Ръсти“.

– „Господин съдия“ – изсъска Бранд.

Беше прав, разбира се. Обръщението на малко име би възбудило подозренията за лична вендета.

Томи закопча сакото си. Както винаги, му беше малко тясно на корема.

– Съдия Сабич.

– Да, господин Молто.

От свидетелското място Ръсти кимна и въпреки всичко успя да се усмихне загадъчно, сякаш си спомняше добри моменти от дългогодишното им познанство. Това бе едва забележим, но добре преценен жест, от онези, които съдебните заседатели винаги забелязват. Томи изведнъж си спомни онова, за което от месеци се опитваше да не мисли. Той бе постъпил в прокуратурата година-две след Ръсти, но двамата се развиваха по толкова сходен начин, че след време можеха да се конкурират за едни и същи дела, за едни и същи повишения. Това не се случи. Приятелят на Томи Нико дела Гуардия беше главният съперник на Ръсти. Томи не успя да се издигне достатъчно бързо, за да му стане конкуренция. Очевидно беше, че той не може да се мери с Ръсти по знания и съобразителност. Всички го знаеха, спомни си сега Молто. Включително и той.

25.

Нат, 22 юни 2009 г.

Щом чувам, че Томи Молто иска да се консултира със съдия И, аз се промъквам до масата на защитата и прошепвам на Санди Стърн, че ще изляза за малко. Вглъбен в обсъжданията, Стърн все пак кимва. Измъквам се от залата, без да чуя какво иска Молто.

Няколко дни след посещението на Деби Диас в деня на изборите татко научи, че ще го съдят. В седмиците веднага след смъртта на мама той почти бе зарязал кампанията. Коул също намали парата за известно време, но към средата на октомври пусна нов предизборен клип с нападки. Татко отвърна със свои клипове, но единственото събитие, в което взе лично участие, беше телевизионен дебат в Съюза на жените избирателки.

В нощта на изборите все пак трябваше да направи парти, ако не за себе си, за всички от предизборния си екип. Аз се появих малко след 22:00, защото Рей Хорган ме беше помолил да отида, за да позирам на снимките с баща ми. Знаейки, че Рей ще е там, не настоявах, когато Ана ме помоли да тръгна сам.

Рей беше наел голяма зала в „Дулсимър“ и когато пристигнах, имаше двайсетина души, които държаха чинии, пълни с ордьоври, и зяпаха телевизия. Татко го нямаше и след малко ме насочиха към една съседна стая, където го заварих да разговаря угрижено с Хорган. Бяха само двамата и както очаквах, Рей се изнесе, когато ме видя. Татко бе разхлабил вратовръзката си и изглеждаше още по-разсеян и изморен отколкото през първите седмици, след като мама почина. Родителите ми никога не са се разбирали много добре, но, изглежда, че смъртта ѝ го беше потресла. Изгаряше го мъка, на каквато не бях подозирал, че е способен.

Прегърнах го и го поздравих. Бях твърде разтревожен от срещата с Деби Диас, затова не повдигнах темата веднага.

– Да – отговори той, след като го попитах дали е разбрал за какво става дума.

Даде ми знак да седна. Аз се настаних и взех парче сирене от едно плато на масичката между нас.

– Томи Молто смята да ме съди по обвинения, че съм убил майка ти.

Татко се взря в очите ми и задържа погледа си за известно време.

– Това са глупости, нали?

– Да, пълни глупости. Предполагам, че ще те призоват за свидетел. Видях се със Санди. Успял е да се добере до част от уликите им.

– Мен ли? Защо трябва аз да свидетелствам?

– Не си направил нищо лошо, Нат, но нека Санди да ти обясни по-добре. Не би трябвало да обсъждам уликите с тебе, но има няколко неща, които искам да чуеш от мен.

Баща ми стана и изключи телевизора, после отново седна на мекото кресло. Приличаше на старец, който се опитва да събере мислите си, на лицето му се изписа неувереност, брадичката му потреперваше. Аз също не се чувствах много по-добре. Знаех, че няма да успея да сдържа сълзите си. По някаква причина винаги съм се срамувал да плача пред баща си, защото знаем, че той никога няма да си позволи такова нещо.

– Сигурен съм, че ще излезе довечера по новините и утре във вестниците. Претърсиха къщата около шест, веднага след като затвориха избирателните секции. Санди още е в прокуратурата. – Татко поклати глава. – Хитър ход.

– Какво търсят?

– Не знам точно. Взеха компютъра ми, което е проблем, защото съдържа много вътрешна информация от съда. Санди вече говори няколко пъти с Джордж Мейсън.

Баща ми погледна тежките завеси, изработени от дебел брокат – грозна материя, която в нечие въображение беше символ на богатство. Осъзна, че леко се е отклонил от темата, и тръсна глава.

– Нат, когато говориш със Санди за делото, ще чуеш неща, които знам, че ще те разочароват.

– Какви неща?

Той събра ръцете си в скута. Винаги съм обичал да гледам ръцете на татко, големи и яки, груби, въпреки че не се занимава с физически труд.

– Миналата година излизах с една жена.

Отначало не разбирам много добре.

– Имаш предвид любовница? Имал си любовница?

„Излизах с една жена“ звучеше прекалено невинно.

– Да. – Личеше, че татко се опитва да бъде смел, стараеше се да ме гледа в очите.

– Мама знаеше ли?

– Не съм ѝ казвал.

– За Бога, татко!

– Съжалявам, Нат. Просто не мога да ти обясня.

– Не ми обяснявай тогава.

Сърцето ми биеше силно, лицето ми бе зачервено. „Защо съм толкова объркан?“ – запитах се.

– По дяволите, татко. Коя?

– Не е толкова важно. Беше доста по-млада от мен. Психологът ми сигурно ще каже, че съм търсил младостта си. Но всичко свърши много преди майка ти да почине.

– Познавам ли я?

Той енергично завъртя глава.

– Боже мой! – повторих.

Аз не съм от хората, които възприемат лесно. Изграждам възгледите си, каквито и да са те, само след продължителни размишления и сега осъзнах, че този проблем дълго ще ме измъчва. Знаех само, че това изобщо не ми харесва и трябва да се махна оттук. Изправих се и казах първото, което ми хрумна:

– За Бога, татко. Защо просто не си купи някоя шибана спортна кола?

Той ме погледна, но веднага отмести поглед. Изглеждаше, сякаш броеше до десет. Неодобрението на баща ми винаги ме е измъчвало. Той си мисли, че умее добре да прикрива емоциите си, но аз винаги забелязвам, когато челото му се набръчка дори съвсем леко и зениците му потъмнеят. И това изражение ми действа като плесница. Дори сега, когато знаех, че имам право да се ядосвам, думите, които бях изрекъл, ме накараха да се засрамя.

Накрая той каза тихо:

– Сигурно защото не обичам шибаните спортни коли.

Бях смачкал на топка една салфетка и сега я хвърлих върху масата.

– Още нещо, Нат.

Бях прекалено разстроен, за да отговоря.

– Не съм убил майка ти. Ще трябва да почакаш, докато разбереш какво става, но това обвинение е стара песен на нов глас. Опит за отмъщение от един неуравновесен човек, който не се научи да губи. – Баща ми е умерен човек, но сега си позволи да направи тази тежка квалификация за прокурора. – Но трябва да ти кажа това. Никога не съм убивал никого. Бог ми е свидетел, не съм убил майка ти. Не съм, Нат.

Сините му очи отново се втренчиха в моите.

Стоях надвесен над масата и единственото, което исках, беше да се махна. Затова само измънках:

– Знам.

И избягах.

Марта Стърн наднича през вратата. Има къдрава рижа коса, дълги, изящни обеци от цветно стъкло и вид на жена, която е била пълничка, но е отслабнала с цената на свирепи физически упражнения. През целия процес тя като че ли е зачислена да се грижи за мен, нещо средно между ангел пазител и гувернантка.

– Готови са. – Когато се приближавам до нея, хваща ръката ми. – Бейзъл И не промени решението си.

Свивам рамене. Както за много други неща, не съм сигурен дали да се радвам, че няма да се наложи да седя и да се преструвам, че ми е все едно, докато всички подробности около любовната афера на баща ми се разгласяват пред медиите, или предпочитам сам да водя кръстосания разпит. Казвам онова, което повтарям доста често, откакто започна тази глупост:

– Добре, хайде да се свършва с това.

Заемам мястото си на първия ред в момента, когато и съдебните заседатели влизат в залата. Томи Молто вече е застанал пред баща ми. Малко прилича на боксьор в нападателна позиция. До татко е прожекционният екран, на който прокурорът показва снимките на различни веществени доказателства.

– Продължавайте, господин Молто – казва съдия И, след като шестнайсетте съдебни заседатели (от тях четирима резервни) се настаняват на красивите дървени кресла.

– Съдия Сабич.

– Да, господин Молто.

Татко кимва леко, сякаш цял живот е знаел, че двамата ще се срещнат тук.

– При директния разпит господин Стърн ви попита дали сте чули показанията на свидетелите на обвинението.

– Спомням си.

– Бих искал да ви попитам повече за показанията, които чухте, и как ще ги разтълкувате.

– Разбира се – отговаря баща ми.

Като свидетел по делото аз не мога да бъде един от адвокатите на татко, но помагам за пренасянето на материалите до кантората на Стърн след заседанията. Вече не съм стажант и изчаквам, докато Ана излезе от работа и можем да се видим. Последните три вечери адвокатите на баща ми репетираха кръстосания му разпит в учебната съдебна зала на „Стърн и Стърн“. Рей Хорган играе ролята на прокурора, след което със Санди, Марта и специалистката по поведение в съдебна зала Мина Оберландър прегледаха записа и дадоха указания на татко. Основните съвети са да отговаря кратко и ясно, а когато не е съгласен с нещо, да се старае да звучи сговорчиво. При кръстосаните разпити, ако си обвиняем, трябва да се държиш така, сякаш нямаш какво да криеш.

– Чухте ли показанията на Джон Харнасън?

– Да, чух ги.

– А вярно ли е, господин съдия? Когато говорихте с господин Харнасън, казахте ли му, че ще загуби обжалването?

– Да, вярно е – отговаря татко с отчетливия, уверен тон, който е репетирал.

Знам за това от миналия ноември, но потвърждението на баща ми е нещо ново в съдебната зала и причинява раздвижване, включително сред съдебните заседатели, за мнозина от които съм сигурен, че Джон Харнасън изглежда твърде странна птица, за да му повярват. В другия край на залата Томи Молто не успява да скрие изненадата си и стиска устни. Използвайки Мел Туули като резервен свидетел, явно е очаквал да разобличи баща ми, когато той отрече за разговора с Харнасън.

– Чухте свидетелството на съдия Мейсън, че това е в нарушение на няколко правила за поведение на магистратите, нали?

– Да, чух.

– Не сте ли съгласен с него?

– Съгласен съм.

– Да водите личен разговор с подсъдим, докато се чака присъда, е недопустимо поведение, господин съдия. Съгласен ли сте?

– Да, така е.

– Трябвало е да присъства и представител на поверената ми служба, нали?

– Да.

– Като съдия в апелативния съд имате ли право да давате информация за решенията, преди да бъдат публикувани?

– Няма правило, категорично забраняващо това, господин Молто, но бих се разочаровал, ако мой колега направи такова нещо. Признавам, че това беше сериозна грешка от моя страна.

След като повтаря израза „сериозна грешка“, Молто кара баща ми да потвърди, че в апелативния съд се вземат строги предохранителни мерки, за да се предотврати изтичането на информация, и стажантите и другите служители са предупредени още при назначаването им никога да не издават предварително решенията.

– Кажете, господин съдия, от колко време сте в тази професия.

– Включително периода, когато бях съдия в окръжния съд?

– Да.

– Повече от двайсет години.

– По време на тези две десетилетия колко пъти сте съобщавали съдебни решения само на едната страна по дело?

– Никога не съм го правил, господин Молто.

– Значи това е сериозно нарушение не само на съдебните правила, а и на собствените ви професионални принципи.

– Сериозна грешка в преценката.

– Било е повече от грешка в преценката, господин съдия, не мислите ли? Било е нещо крайно недопустимо.

– Както казах, господин Молто, няма установено правило, но съм съгласен със съдия Мейсън, че беше неуместно да споделям с господин Харнасън тази информация. Тогава го приемах като обикновена формалност, защото знаех, че решението вече е взето. Не ми хрумна, че това може да подтикне господин Харнасън към бягство.

– Знаехте ли, че е под гаранция?

– Разбира се. Аз му я дадох.

– Точно това исках да чуя. – Дребен, набит, с похабено от времето лице, Томи се усмихва и се обръща към съдебните заседатели. – Знаели сте, че ще остане в затвора до края на живота си, ако присъдата му бъде потвърдена, нали?

– Естествено.

– Но не ви хрумна, че може да избяга?

– Той още не беше избягал, господин Молто.

– Да, но след като съдът беше взел решение, всичките му шансове пропаднаха, нали? На практика е така. Очаквахте, че върховният съд няма да преразгледа делото, нали? Казахте на Харнасън, че това е краят, нали?

– Да.

– И сега искате да ни убедите, че след като сте били прокурор в продължение на… колко години?

– Петнайсет.

– След като петнайсет години сте били прокурор и още двайсет съдия, не ви е хрумнало, че този човек може да е искал да разбере предварително решението на съда, за да знае дали да избяга или не?

– Изглеждаше много разстроен, господин Молто. Каза ми, както и преди, в съдебната зала, че не издържа вече да чака.

– Искате да кажете, че ви е измамил?

– Господин Харнасън каза, че е решил да избяга, след като е узнал за решението. Не отричам, че не трябваше да му го казвам, господин Молто. И не отричам, че едно от нещата, които правят грешката ми още по-сериозна, е фактът, че беше под гаранция. Но пак повтарям, тогава не ми хрумна, че може да избяга.

– Защото си мислехте за нещо друго?

– Може би.

– За какво си мислехте, господин съдия? Как да отровите жена си?

Това е изкуството на съдебната зала. Молто знае, че баща ми вероятно се е притеснявал, че са го видели с любовницата му. Но не може да го каже. Затова трябва да се задоволи с едно кратко:

– Не.

– Може ли да се каже, че сте направили услуга на господин Харнасън?

– Не знам какво може да се каже.

– Ами той е поискал от вас нещо нередно и вие сте го направили. Нали?

– Да.

– В замяна, господин съдия… в замяна вие сте го попитали как се чувства човек, когато отрови някого?

Умението на кръстосания разпит е да не задаваш въпроси, чиито отговори не знаеш. Както многократно ми е обяснявал татко, това не е съвсем точно. По-точно правилото е да не задаваш въпроси, чиито отговори не знаеш – ако отговорът има значение. В този случай Молто сигурно си мисли, че ще спечели и в двата случая. Ако баща ми отрече, прокурорът може да убеди съда във верността на думите на Харнасън, като отново накара баща ми да потвърди другите му показания.

– Нищо не съм му искал „в замяна“, господин Молто.

– Така ли? Твърдите, че сте нарушили всички тези правила, за да дадете на господин Харнасън информация, която той отчаяно е искал… и сте направили това, без да очаквате той да ви даде нещо в замяна?

– Направих го, защото ми стана жал за господин Харнасън и се почувствах виновен за това, че по времето, когато двамата с вас бяхме младши прокурори, го изпратих в затвора за престъпление, което според сегашните ми разбирания не заслужава такова строго наказание.

Хванат неподготвен, Томи се втренчва в баща ми. Осъзнава – както и всички други в залата – че татко цели да напомни на съдебните заседатели не само за миналите си спречквания с Молто, а и че понякога прокурорите отиват твърде далеч.

– Чухте ли показанията на господин Харнасън?

– Вече потвърдих.

В този отговор, малко рязък, за първи път проличава, че татко не се владее съвсем. Стърн се обляга назад и се втренчва в него – предупреждение да внимава.

– Нима твърдите, че ни е излъгал, когато твърдеше, че след като му издадохте решението на съда, сте го попитали как се чувства човек, когато отрови някого?

– Не помня разговора толкова точно, колкото господин Харнасън, но си спомням, че този въпрос беше зададен.

– Зададен от вас?

– Да, попитах го, защото исках…

– Извинете ме, господин съдия. Не съм ви питал какво сте искали. В колко съдебни дела сте участвали и сте наблюдавали като прокурор или съдия?

Баща ми се усмихва тъжно при мисълта на толкова отминали години.

– Един Господ знае. Хиляди.

– След толкова хиляди дела, господин съдия, сигурно знаете, че следва да отговаряте само на въпросите, които ви задавам, а не на тези, които ви се иска да ви задам. Нали?

– Възразявам – обажда се Стърн.

– Отхвърля се – отговаря И.

Ако разпитваше обикновен свидетел, Томи не би трябвало да си позволява такива жлъчни забележки. Но със съдия всичко е позволено.

– Да, знам, господин Молто.

– Въпросът ми беше следният: Попитахте ли господин Харнасън как се чувства човек, когато отрови някого?

Баща ми отговаря:

– Да.

Отговорът предизвиква в залата тихо мърморене, което като дете винаги съм мислил, че е евтин ефект във филмите за съдебни дела, най-интересното нещо след записите на баща ми от съдебната зала. Точка за Томи Молто.

Междувременно Бранд дава знак на Томи да отиде при него. Прошепва му нещо и главният прокурор кимва.

– Да, господин Бранд току-що ми напомни нещо. За да изясним нещата, господин Харнасън не беше заловен по времето, когато жена ви почина, нали?

– Мисля, че не.

– Бил е в неизвестност от близо година.

– Да.

– Значи по времето на смъртта на жена ви, господин съдия, не сте имали повод за сериозно притеснение, че господин Харнасън може да разкаже на полицията, че сте го попитали какво е да отровиш човек. Така ли е?

– Честно казано, господин Молто, не съм се замислял за тази част от разговора ни. Повече бях загрижен, че по невнимание съм станал причина Харнасън да избяга. – След секунда баща ми добавя: – Разговарях с господин Харнасън повече от петнайсет месеца, преди жена ми да почине.

– Преди да я отровите.

– Не съм я отровил, господин Молто.

– Да обсъдим още нещо, господин съдия. Четохте ли стенограмата от делото срещу господин Харнасън, когато гледахте обжалването му?

– Разбира се.

– Можем ли да кажем, че сте чели тази стенограма внимателно?

– Надявам се, че чета стенограмите внимателно преди всяко обжалване.

– Значи прочетохте как господин Харнасън е отровил любовника си с арсеник?

– Така твърдеше обвинението.

– Но това беше и което господин Харнасън ви каза по-късно, нали?

– Да, господин Молто. Мислех, че говорим за стенограмата.

Молто кимва:

– Приемам уточнението, господин съдия.

– Точно затова попитах господин Харнасън как се чувства човек, когато отрови някого. Защото ми призна, че го е извършил.

Молто се сепва, Стърн оставя химикалката си на масата. Останалата част от разговора с Харнасън, която засяга първия процес срещу баща ми, не може да се обсъжда заради забраната на съдия И. Татко си възвърна донякъде позицията срещу Молто, но виждам, че Стърн се опасява, че се доближава твърде много до опасната граница, която, ако бъде премината, има риск да освободи път за по-опасни въпроси. Молто се замисля за тази възможност, но предпочита да продължи по плана си.

– Едно нещо е сигурно, господин съдия, а именно че във въпросната стенограма подробно е описано кои вещества „Американ Медикал“, лабораторията, обслужваща полицията на окръг Киндъл, изследва в рутинните токсикологични тестове на кръвни проби при аутопсия. Спомняте ли си дали сте чели този списък?

– Би трябвало да съм го прочел, господин Молто.

– Оказва се, господин съдия, че арсеникът не е включен в рутинните токсикологични текстове. Вярно ли е това?

– Да, така е.

– И благодарение на това на господин Харнасън почти му се е разминало.

– Доколкото си спомням, първоначалното заключение на патолога е било, че господин Милан е умрял от естествена смърт.

– Такова е било и първоначалното заключение за смъртта на госпожа Сабич, нали?

– Да.

– Господин съдия, запознат ли сте с веществата, наречени МАО инхибитори.

– Този термин не ми беше известен, но вече съм запознат, господин Молто.

– А какво ще кажете за фенелзина? Познат ли ви е?

– Да, разбира се.

– Кога за първи път чухте за фенелзина?

– Фенелзинът е антидепресант, който жена ми вземаше от време на време. Няколко години ѝ го предписваха.

– Фенелзинът е МАО инхибитор, господин съдия. Знаете ли това?

– Сега вече знам.

– От доста време сте го знаели.

– Не бих казал.

– Господин съдия, чухте ли свидетеля на обвинението доктор Горветич.

– Да.

– Значи сигурно сте го чули, когато описваше резултатите от проверката на компютъра, иззет от дома ви. Спомняте ли си?

– Спомням си показанията му, а също обиска на дома ми и изземването на компютъра.

Татко се старае да не говори обидено, но нарочно натъртва, когато споменава за обиска.

– Спомняте ли си показанията на доктор Горветич, че в папката с резервните ви Интернет файлове, които той е прегледал назад до септември 2008 година, е имало два сайта, които сте посетили, посветени на фенелзина.

– Спомням си тези показания.

– Като погледнем страниците, които сте посетили, господин съдия…

Томи се обръща към стажанта на масата на обвинението и казва номера на поредното доказателство. На екрана зад баща ми се появява образ, Молто посочва с лазерна показалка и започва да чете:

– „Фенелзинът е инхибитор на моноаминооксидазата (МАО).“ Виждате ли това?

– Разбира се.

– Спомняте ли си да сте чели тази страница в края на септември 2008 година, господин съдия?

– Не си спомням, господин Молто, но разбирам мисълта ви.

– На страница 463 в стенограмата от делото „Харнасън“, която бе представена по-рано като веществено доказателство номер 47 и която току-що признахте, че сте прочели… та на тази страница се казва, че МАО инхибиторите не се изследват в токсикологичните тестове, които се правят рутинно на лица, починали внезапно. Така ли е?

– Да, така пише.

– Добре.

Сега Молто показва на екрана становищата на съдия Хамлин и съдия Мейсън по случая „Харнасън“, където също е отбелязано, че арсеникът, както и много други вещества, например МАО инхибиторите, не фигурират в тестовете при аутопсия.

– Чели ли сте становището на съдия Хамлин?

– Да, господин Молто. Няколко чернови.

– Значи трябва да знаете, господин съдия, че евентуално предозиране на фенелзин не би трябвало да бъде установено при рутинен токсикологичен тест. Точно както с арсеника, използван за убийството на любовника на господин Харнасън.

– Подвеждащо – възразява Стърн.

Съдия И поклаща глава, сякаш казва: „Чудо голямо“, но отсъжда:

– Приема се.

– Добре, нека да го кажа по следния начин, съдия Сабич: Не отровихте ли жена си с фенелзин, знаейки, че той няма да бъде засечен при рутинен токсикологичен тест, и надявайки се смъртта ѝ да бъде приписана на естествени причини?

– Не, господин Молто, не съм го направил.

Томи замълчава, прави няколко крачки напред-назад. Основният въпрос, както обичат да казват в по-старите съдебни становища, е повдигнат.

– Така, господин съдия. Сигурно чухте показанията на полицай Крилик, който е събрал съдържанието на аптечката на жена ви в деня след смъртта ѝ.

– Спомням си, че полицай Крилик ме попита дали може да вземе лекарствата, вместо да инвентаризира аптечката на място, и аз му разреших.

– Би било подозрително, ако бяхте отказали, нали, господин съдия?

– Казах му да прави каквото сметне за добре, господин Молто. Ако исках да попреча на някого да изследва шишенцата с медикаменти, сигурен съм, че щях да измисля основание, за да го накарам да ги опише на място, а не да му ги давам.

На масата на обвинението Джим Бранд докосва брадичката си и завърта пръстите си към Молто. Дава му знак да продължава. Баща ми току-що отбеляза точка.

– Да дойдем на основното, господин съдия. Това са важи отпечатъци, снети от шишенцето с фенелзин от аптечката на жена ви, нали?

Томи казва номера на доказателството и един стажант от прокуратурата пуска няколко диапозитива, на които се виждат златни отпечатъци на лъскав син фон. Гравирани със злато, те приличат на реликва от Ноевия ковчег.

– Така твърди доктор Дикърман.

– Господин съдия, всички чухме мнението му, че това са вашите отпечатъци, но искам сега пред съдебните заседатели… – Томи прави широк жест с ръка, посочвайки хората зад него – … искам да кажете дали признавате, че вашите отпечатъци са били върху фенелзина на жена ви.

– Аз редовно вземах лекарствата на Барбара от аптеката и често ги подреждах в шкафчето. Нямам основание да се съмнявам, че това са моите отпечатъци. Спомням си, господин Молто, че един ден през седмицата преди смъртта ѝ заварих Барбара да работи в градината. Ръцете ѝ бяха мръсни и тя ме помоли да ѝ покажа шишенцето, което бях купил, и после да го прибера в аптечката ѝ, но не си спомням дали е било това с фенелзина.

Молто се подсмихва едва забележимо, сякаш намира това обяснение за твърде удобно.

– Твърдите, че отпечатъците са останали от деня, когато сте показали шишенцето на жена си, така ли?

– Само казвам, че е възможно.

– Да поразсъждаваме по-задълбочено, господин съдия. – Томи се връща при масата на обвинението и взема въпросното шишенце, запечатано в найлоново пликче. – Това е веществено доказателство едно, шишенцето с фенелзин, което сте взели от аптеката четири дни преди смъртта на жена си. Казвате, че сте ѝ го показали. Така ли?

Томи хваща шишенцето и го показва на баща ми.

– Да. Ако е било фенелзинът, а не нещо друго.

– Държа шишенцето с десния палец и показалеца си, нали?

– Да.

– И десният ми палец сочи надолу към етикета.

– Да.

– Ако погледнем отново веществено доказателство едно А обаче, отпечатъците, проявени от доктор Дикърман, три от четирите отпечатъка, на десния ви палец, на десния ви показалец и на десния ви среден пръст – всички те сочат нагоре към етикета. Нали, господин съдия?

Баща ми поглежда диапозитива. Кимва и съдия И му напомня да потвърди с думи за протокола.

– Трябваше да бръкна в чантата, за да извадя шишенцето, господин Молто.

– Да, но отпечатъците са върху дъното на шишенцето.

– Може да се е обърнало в чантата.

– Всъщност, господин съдия, доктор Дикърман подробно обясни, че всички тези отпечатъци показват, че сте стиснали шишенцето здраво, за да можете да отвъртите капачката, която е защитена срещу случайно отваряне от деца. Чухте ли тези показания?

– Чух ги. Но може да съм го стиснал здраво и просто за да го извадя от чантата.

Молто отново се подсмихва. Баща ми се представя доста добре, сякаш не отчита факта, че върху шишенцето няма отпечатъци от майка ми.

– Да поговорим за аптеката, съдия Сабич. На 25 септември 2008 г., четири дни преди смъртта на жена ви, от аптеката са били купени десет хапчета фенелзин.

– Така показват доказателствата.

– И подписът върху разписката от кредитната карта, веществено доказателство 42, е ваш, нали?

На екрана до свидетеля се появява снимка на разписката, която при първоначалното представяне на доказателствата беше показана в найлоново пликче на съдебните заседатели. Баща ми не си прави труда да я погледне.

– Да.

– Вие сте купили фенелзина, нали, господин съдия?

– Нямам такъв спомен, господин Молто. Мога само да потвърдя, че това е моят подпис, и да кажа, че често минавах да взема лекарствата на път за вкъщи, ако Барбара ме помолеше за това. Аптеката е срещу спирката на автобуса, с който всеки ден ходех на работа.

Молто поглежда списъка на веществените си доказателства и казва следващия номер.

– Това е веществено доказателство 1В, една снимка. Полицай Крилик каза, че шишенцето с фенелзин, което се вижда тук, е в същото състояние, както когато той го е взел от дома ви. Чухте ли показанията му?

– Да.

– Вижда се, че в шишенцето има шест хапчета.

На снимката, направена от отвора на пластмасовото шишенце, се виждат шест таблетки, много напомнящи тъмнооранжевия ибупрофен, който често пия за главоболие. Трудно е да повярваш, че нещо с толкова безобиден вид може да бъде смъртоносно.

– Така е.

– Имате ли представа къде може да са четирите липсващи таблетки?

– Ако имате предвид дали аз съм извадил хапчетата, отговорът е „не“, господин Молто.

– Нали чухте показанията на доктор Страк, че четири хапчета фенелзин, взети наведнъж, могат да бъдат смъртоносна доза?

– Да, чух.

– Имате ли причина да не се съгласите с това твърдение?

– Разбирам, че четири хапчета могат да бъдат смъртоносна доза. Само че вие сам изтъкнахте, че съм взел лекарството на 25 септември. Едно хапче е препоръчаната дневна доза. Двайсет и пети, двайсет и шести, двайсет и седми, двайсет и осми – изброи баща ми, като вдигаше последователно пръстите на лявата си ръка.

– Значи твърдите, че жена ви е вземала фенелзин всеки ден преди смъртта си. Така ли?

– Не съм тук, за да твърдя нищо, господин Молто. Но според думите на доктор Страк, която е ваш експерт, дори една доза фенелзин може да бъде смъртоносна, ако влезе в реакция с определени храни или напитки.

– Значи смъртта на жена ви е нещастен случай?

– Господин Молто, жена ми беше жива, когато си легнах, и мъртва, когато се събудих. Както сам знаете, никой експерт не може да установи със сигурност дали Барбара е умряла от фенелзина. Никой не може да определи дали не е починала от високото си кръвно като баща си.

– Нека да допуснем, че е било нещастен случай, господин съдия.

– Допускайте каквото пожелаете, господин Молто. Аз съм тук, за да отговарям на въпросите ви.

Отговорът на татко отново прозвучава твърде жлъчно. Както аз, така и Томи – а сега и съдебните заседатели – всички знаем едно нещо за баща ми. След двайсет години като съдия той не е свикнал да отговаря на ничии въпроси. Тази лека арогантност помага на Молто, защото намеква, че колкото и да се опитва да го скрие, баща ми живее с чувството, че може да раздава собствено правосъдие.

– Споменахте, че когато фенелзинът се приема в комбинация с определени храни, може да се получи остра токсична реакция.

– Така знам.

– Като заговорихме за това, което знаете, съдия Сабич, изненадахте ли се, когато доктор Горветич разказа за опасната реакция на фенелзина с храни и напитки, съдържащи тирамин – червено вино, отлежало сирене, херинга и сухи колбаси? Изненадахте ли се да научите, че тази информация е широко достъпна в Интернет?

– Знаех, че едно от лекарствата, което Барбара приемаше, може да си взаимодейства с определени храни. Да, известно ми беше.

– Точно това имах предвид. Освен това от показанията на доктор Горветич знаем, че двете страници в Интернет, които сте преглеждали в края на септември, описват подробно тези взаимодействия, нали?

Молто кимва и двете страници с основната информация, отбелязана с жълт маркер, се появяват на екрана зад баща ми.

– Виждам какво има на страниците, господин Молто.

– Отричате ли да сте чели тези страници в края на септември миналата година?

– Не помня точно какво съм чел, господин Молто. Жена ми пиеше двайсетина различни медикамента и някои от тях бяха по-опасни от други. Имах навик да проверявам информацията в Интернет, след като вземех някое лекарство за Барбара, за да си припомням свойствата им и да ѝ помагам да следи режима си. Но ако ме питате дали съм посещавал тези Интернет сайтове от домашния си компютър в дните преди смъртта на Барбара…

– Точно това ви питам, господин съдия.

– Доколкото си спомням, не съм.

– Не сте ли?

Томи се изненадва. Аз също. Татко вече даде правдоподобно обяснение защо може да е посещавал въпросните сайтове. Няма смисъл да отрича. Стърн продължава да пише нещо в бележника си, но по стиснатите му устни личи, че не е доволен.

– Добре – казва Томи. Прави няколко крачки, погалва с ръка масата на обвинението, после пак се обръща към баща ми. – Но няма да отречете, че вечерта преди смъртта на жена ви вие сте купили червено вино, отлежало сирене, маринована херинга, кисело мляко и генуезки салам. Нали?

– Да, спомням си, че купих тези неща.

– Спомняте си – повтаря Томи: хитър адвокатски номер, показващ несъответствията в паметта на баща ми.

– Да. Трябваше да взема едно друго лекарство за жена ми и тя ме помоли да купя тези неща от магазина.

– Пазите ли списъка за пазаруване, който ви даде, господин съдия?

– Възразявам – казва Стърн, но татко отговаря:

– Не съм казал, че е имало списък, господин Молто. Жена ми ме помоли да купя бутилка от любимото ѝ червено вино, сирене, салам и пълнозърнести крекери, защото синът ни щеше да дойде на гости, а той обича тези неща. Също херинга, която тя обичаше, и кисело мляко за сос към зеленчуците, които вече беше приготвила.

Вярно е, че обожавам сирена и колбаси още от дете. Според семейните легенди, когато съм бил четири-петгодишен, не съм искал да ям нищо друго. Ще потвърдя това от свидетелското място, когато ме призоват по-късно през седмицата. Ясно си спомням как мама вадеше нещата едно по едно от целофановите опаковки и ги оглеждаше. Макар че не знам дали не съм си внушил заради желанието да помогна на баща ми, почти съм сигурен, че той я попита: „Това ли е всичко, което искаше?“ Ще кажа и това от свидетелското място. Не знам обаче дали мама му е поръчала точно тези неща, или просто му е казала да купи вино и нещо за предястие, или пък той сам е предложил да избере ордьоврите. И трите варианта са възможни, макар че доколкото познавах майка си, тя би назовала точно всеки продукт с марката, която предпочита, и дори на кой ред в супермаркета се намират.

– Кажете, господин съдия, кой определяше лечението за маниакалната депресия на жена ви? Кой определяше какви лекарства ще взема всеки ден?

– Тя сама. Ако имаше въпроси, се обаждаше на доктор Волман.

– Беше ли умна жена?

– Изключително интелигентна.

– Чухте ли показанията на доктор Волман, че многократно я е предупреждавал за опасностите от фенелзина и че трябва много да внимава какво яде?

– Да, чух ги.

– Всъщност доктор Волман каза, че често е предупреждавал и вас. Спомняте ли си да ви е казвал такова нещо?

Баща ми поглежда сводестия таван, поддържан от кръстосани резбовани орехови греди.

– Не много ясно, господин Молто, но да, спомням си.

Това е още един факт, който не е необходимо да признава. Чудя се дали съдебните заседатели ще оценят искреността му, или ще го сметнат за хитър ход на човек, добре познаващ съдебната практика.

– Нима твърдите, господин съдия, че ви е накарала да купите вино, сирене, салам и херинга въпреки ясното съзнание, че взема фенелзин? И нещо повече, пила е вино и е яла салам и сирене?

– Извинете, господин Молто, но не чух някой свидетел да казва, че жена ми е пила вино или е яла сирене. Аз със сигурност не си спомням такова нещо.

– Синът ви, господин съдия. Той каза, че жена ви е пила вино.

– Синът ми каза, че съм налял чаша вино на жена ми. Не съм видял Барбара да пие. С Нат излязохме на двора да печем пържолите, затова не съм видял кой какво е ял.

Томи замълчава. За първи път устремът му е спрян. Татко е прав. Но като се разровя в паметта си, ясно си спомням мама с чаша в ръка.

– Нека да си изясним нещо, господин съдия. Да допуснем, че жена ви е вземала фенелзин веднъж дневно, както предположихте. Виждате ли някаква логика да ви кара да купувате неща, които могат да я убият? Каква е логиката да иска херинга и кисело мляко например, от които, както сам казахте, не е смятала да се лишава?

– Карате ме да правя догадки, господин Молто, но съм сигурен, че Барбара е знаела как да „излъже“ лекарството, без да предизвика реакция. Вероятно е започнала да пийва по няколко глътки вино, да хапва по половин рибка и с годините е установила колко може да консумира, без да ѝ се отрази зле. Тя вземаше тези лекарства доста отдавна.

– Благодаря, господин съдия. – Молто се втренчва в баща ми и добавя с триумфален тон: – Но ако жена ви не е пила вино и не е яла салам, сирене, херинга или кисело мляко, тогава няма как да се е отровила по случайност.

Отговорът на татко се забавя само със секунда. Както аз, така и той осъзнава, че това е важен поврат в разпита.

– Господин Молто, карате ме да правя догадки за неща, които са се случили, докато не съм бил в стаята. Би било странно Барбара да яде и да пие тези неща в голямо количество. Не си спомням да го е направила. Но тя беше много развълнувана от посещението на сина ми и неговата приятелка. Смяташе, че двамата много си подхождат. Затова не бих се учудил и ако е загубила мярка. Нали затова се нарича нещастен случай.

– Не, господин съдия, не искам да правите догадки. Опитвам се да ви оборя с логиката на собствените ви показания.

– Възразявам – обажда се Стърн. – Предположение.

– Отхвърля се – казва съдията, давайки да се разбере, че баща ми сам се е оплел.

– Казахте ни, че е възможно жена ви да е вземала нормални дози фенелзин и да се е отровила по случайност, нали?

– Казах, че е възможно, съдейки по свидетелствата.

– Казахте, че жена ви е поръчала всички тези неща за ядене, които са опасни, ако вземате фенелзин.

– Да.

– След това казахте, че може би го е направила, защото не е имала намерение да яде от тези неща или е смятала да поеме само малко количество, което не би трябвало ѝ навреди.

– Само предположих, господин Молто. Това е една от многото възможности.

– Казахте ни, че не е яла или пила от тези неща, нали?

– Не, доколкото си спомням.

– Добре, господин съдия. Ако жена ви не е яла или пила нищо, съдържащо тирамин, тогава не би могла да се отрови по случайност. Нали?

– Възразявам – намесва се Стърн. – Обвинението иска експертно мнение от свидетел.

Съдия И се замисля и приема възражението. Това обаче няма значение. Татко сам се набута в капана и сега си понася последствията. Молто умело жонглира с привидно маловажни подробности, които през цялото време са ме притеснявали. Той замълчава за момент, докато слушателите му осмислят казаното досега, и разлиства бележките си.

– Така, господин съдия. Една от причините да обсъждаме какво може да е яла и пила жена ви, е фактът, че това не е могло да бъде установено по съдържанието на стомаха ѝ. Така ли е?

– Съгласен съм, господин Молто. Стомашното съдържимо не показа нищо.

– Не личи дали е яла сирене или пържола, нали?

– Не.

– Но по принцип, господин съдия, ако аутопсията беше направена през първите двайсет и четири часа след смъртта, сега можехме да имаме по-добра представа какво е яла предишната нощ, нали?

– Чух показанията на съдебния лекар, господин Молто, и без да давам лична оценка, ще ви напомня, че нашият експерт, доктор Уайкър от Лос Анджелис, не е напълно съгласен с него, особено по отношение на скоростта, с която саламът и херингата биха се разградили от стомашния сок.

– Добре, господин съдия, но и вие, и експертите трябва да се съгласите с едно. Двайсет и четирите часа, през които сте седели до трупа на жена си, без да уведомите никого за смъртта ѝ, са забавяне, което само би могло да затрудни установяването на това, какво е яла.

Баща ми мълчи. По движението на очите му личи, че се опитва да измисли как да се измъкне.

– Да, затруднява го.

Това също прави силно впечатление на съдебните заседатели. Отново точка за Молто.

– Нека сега да се върнем към нещо, което казахте преди малко, господин съдия. Казахте, че жена ви е била много въодушевена, че ще види сина ви и неговата приятелка.

– Да, така казах.

– Изглеждаше ли щастлива?

– Когато говорим за Барбара, „щастлива“ е относително понятие, господин Молто. Изглеждаше много доволна.

– Казали сте на полицаите, че жена ви не е изглеждала депресирана по време на вечерята или предишните дни. Вярно ли е?

– Да, така им казах.

– Наистина ли не беше депресирана?

– Такова беше впечатлението ми тогава.

– Но както каза доктор Волър, фенелзинът е като атомна бомба сред лекарствата и жена ви е следвало да го използва само в състояние на най-тежката си депресия.

– Да, чух тези показания.

– След повече от трийсет и пет години съвместен живот, господин съдия, може ли да се каже, че умеехте доста добре да разчитате настроенията ѝ?

– Много често тежките депресии бяха очевидни. Но е имало случаи, когато съм бъркал сериозно в преценките си за душевното ѝ състояние.

– Добре, господин съдия, значи фенелзинът е бил запазен само за най-черните ѝ дни. Но по време на вечерята вие не сте забелязали признаци, че е била в такова състояние, нали?

– Да.

– Нито предишните дни?

– Така е.

Аз вече дадох показания за това. Като си спомня онази нощ, дори бих определил настроението ѝ като приповдигнато. Изглеждаше обнадеждена.

– Значи, господин съдия, основавайки се на вашите наблюдения и показанията ви пред полицията – основавайки се на тях, не е имало видима причина жена ви да взема фенелзин всеки ден.

– Пак ще кажа, господин Молто, че оценките ми за емоционалното ѝ състояние невинаги са били точни.

– Когато отидохте да вземете фенелзина три дни по-рано, попитахте ли я дали се чувства депресирана?

– Не си спомням този разговор.

– Въпреки че отидохте да ѝ купите цяла атомна бомба?

– Не съм обърнал внимание какво вземам.

– Въпреки че отпечатъците ви са върху шишенцето?

– Било е машинално, господин Молто. Занасях лекарствата вкъщи и ги слагах в шкафчето.

– Въпреки че в края на септември сте чели в Интернет информация за лекарството, твърдите, че не сте забелязали кога сте го взели от аптеката?

– Възразявам – обажда се Стърн. – Въпросът вече беше зададен. Съдията отговори какво си спомня от претърсването.

Прекъсването, ако не друго, смущава ритъма на Молто, което е и причината Стърн да направи това възражение. Всички обаче знаят, че прокурорът е хванал баща ми натясно. Изглежда абсурдно. Казано накратко. Баща ми може да се оправдава колкото иска. Може да не е преценил душевното ѝ състояние. Имало е случаи, когато мама е била ядосана, но нямаше как да се разбере, докато гневът ѝ не избие на повърхността. И понеже аз също често ходех до аптеката, когато живеех с нашите, мога да потвърдя, че е напълно възможно да не е обърнал внимание кое от десетките лекарства е взел. Тези справки в Интернет обаче… това е лошо. Единственото оправдание, което може да се намери – и което съм сигурен, че Стърн ще каже в заключителната си пледоария – е, че би било странно съдия и бивш прокурор, планиращ убийство, да използва личния си компютър за тази цел. На което Молто ще отговори най-очевидното: Той не е подозирал, че ще го хванат. Очаквал е, че убийството ще мине за естествена смърт.

Това обаче са само словесните еквилибристики в съдебната зала, където милиони дребни детайли от ежедневието изведнъж се представят като доказателства за вина. Истината е, че баща ми, както и всеки друг човек, може да е забелязал фенелзина, да е проверил информацията в Интернет, за да си припомни опасностите, свързани с това лекарство, и след това просто да е забравил, в което няма нищо чудно особено при тези отношения между родителите ми. Хиляди проблеми се премълчаваха в ежедневното им общуване – във въздуха сякаш витаеха призраците на безброй неизказани неща. Освен това мама не обичаше да я разпитват за лекарствата ѝ. Милиони пъти съм я чувал да казва, че може сама да се грижи за себе си.

Съдия И отхвърля възражението и баща ми повтаря спокойно, че колкото и да напряга паметта си, не може да си спомни да е посещавал въпросните сайтове. Отговорът не се харесва на Томи.

– Кой друг живееше в къщата ви към края на септември 2008 година?

– Само двамата с жена ми.

– Да не би да твърдите, че тя е търсила информация за фенелзина на вашия компютър?

– Възможно е, ако е искала да провери нещо.

– Тя нямаше ли си собствен компютър?

– Имаше.

– Имаше ли навика да използва вашия?

– Не беше нещо обичайно. Но компютърът ми беше точно срещу спалнята и от време на време тя ми казваше и го използваше за кратки справки.

Не бях чувал такова нещо, но при мама всичко беше възможно. Ако зависеше от нея, сигурно би предпочела да има компютър, закачен на врата. Молто като че ли тъпче на едно място. Последните няколко въпроса звучат в полза на баща ми и Томи, който не умее много да прикрива чувствата си, явно го осъзнава. Не е трудно да разбереш защо Молто е толкова добър прокурор. Той е искрен. Може би малко наивен. Но създава впечатление на човек, който няма какво да крие.

– Нека да изясним това, господин съдия. Съгласен ли сте, че жена ви не е умряла случайно.

Понеже баща ми е инструктирал Санди да не крие нищо от мен, аз вече знам почти всичко, което чувам в съдебната зала. Татко не иска нищо да ме изненадва. Аз съм обмислил всичко, обсъждам много неща с Ана, когато има желание да ме слуша, дори от време на време си водя бележки. Но мисълта, че баща ти може да е убил майка ти, е по-непоносима от идеята, че родителите ти правят секс. Един вътрешен глас крещи в главата ти: „Това е абсурдно, човече!“ Затова никога не съм се замислял над тези неща толкова ясно, колкото ги виждам сега. Ако смъртта на мама не е случаен инцидент, значи сигурно не е вземала фенелзин всеки ден. А ако не е взимала фенелзин всеки ден, значи не е имала нужда от ново количество. Това означава – или поне така изглежда – че баща ми е този, който е искал хапчетата. И причината за това може да е само една.

– Господин Молто, пак повтарям, не съм патолог или токсиколог. Имам свои предположения и вие имате вашите. Знам със сигурност само това, че теорията ви е грешна. Не съм убил жена си.

– Значи още твърдите, че може да е било нещастен случай.

– Експертите казаха, че е възможно.

– Значи, ако жена ви е вземала по едно хапче всеки ден, това би означавало, че е отворила това шишенце четири пъти. Така ли е?

– Да, така е.

– Само че тя не е оставила свои отпечатъци върху него, господин съдия.

– Така твърди доктор Дикърман.

– Добре. В аптечката на жена ви е имало двайсет и едно шишенца с лекарства, които полицай Крилик е взел и инвентаризирал.

– Такива бяха неговите показания.

– Според доктор Дикърман върху седемнайсет от тези шишенца има отпечатъци от жена ви. Върху други две отпечатъците са размазани и не могат да се идентифицират, въпреки че има фрагменти, съвпадащи с тези на жена ви. Вярно ли е?

– Доколкото си спомням показанията, да.

– Съдия Сабич, докато работехте като прокурор и като съдия в окръжния и в апелативния съд, колко дела, в които за веществено доказателство са представяни пръстови отпечатъци, сте разглеждали?

– Стотици.

– Може ли да се каже, че с годините сте научили много за пръстовите отпечатъци.

– Трудно е да се оцени колко, но да, знам доста.

– В продължение на трийсет и пет години в едно или друго качество сте давали оценки за годността на различни отпечатъци като веществено доказателство. Нали?

– Така е.

– Можем ли да ви наречем специалист?

– Не съм специалист като доктор Дикърман.

– Никой не е – съгласява се Молто.

– Тогава попитайте него.

Може да е евтина шега, но съдебните заседатели си спомнят Дикърман и няколко от тях се засмиват с глас. От залата също се чува смях. Дори съдия И се подсмихва. Молто също харесва забележката. Поглежда баща ми и се заканва с пръст.

– Все пак, господин съдия, сигурно знаете, че някои хора оставят по-лесно отпечатъци върху гладки повърхности като тези шишенца. Нали?

– Знам, господин Молто, че това зависи от склонността на ръцете ви да се потят. Някои хора се потят повече от други. Но количеството пот, което един човек отделя, също варира.

– Все пак, господин съдия, съгласен ли сте, че човек, който е оставил отпечатъци върху деветнайсет… или седемнайсет други шишенца… съгласен ли сте, че ако този човек е пипал шишенцето с фенелзин четири пъти… – Молто вдига въпросното шишенце в запечатаното найлоново пликче – … би било странно, ако не остави никакви отпечатъци.

– Не мога да твърдя със сигурност, господин Молто. И честно казано, не чух и доктор Дикърман да казва такова нещо.

При показанията си преди това Дикърман разочарова до известна степен очакванията на Джим Бранд, който го разпитваше. След това в кантората Стърн и татко ми обясниха, че това често се случвало при експерта по отпечатъци. Приемал непредсказуемостта си като доказателство за своята гениалност.

– Между другото, доктор Дикърман ваш приятел ли е?

– Бих казал, че да. Точно както е и ваш приятел. И двамата го познаваме доста отдавна.

В опита си да намекне, че Дикърман може би се опитва да наклони везните в полза на баща ми, Молто си вкарва автогол.

– Добре, нека да кажем нещата ясно, господин съдия. В аптечката на жена ви има само две шишенца, за които можем да твърдим категорично, че не носят нейни отпечатъци. Така ли е?

– Така изглежда.

– Едното шишенце съдържа приспивателни, които сте купили в деня преди смъртта ѝ.

– Да.

– И това шишенце е пълно, нали?

– Да.

– Значи, ако не броим неразпечатаните приспивателни, единственото шишенце в аптечката на покойната ви съпруга, по което експертите твърдят със сигурност, че не се намират нейни отпечатъци… единственото такова шишенце, господин съдия, е това с фенелзина. Така ли е?

– Ясни отпечатъци от Барбара липсват върху шишенцето с фенелзина и както вече споменахте, върху три други.

– Незадоволителен отговор – обявява Молто, което означава, че според него баща ми се опитва да избегне въпроса.

Съдия И нарежда стенографката да прочете въпроса и отговора. После отсъжда:

– Отговорът може да остане, но съдия Сабич, само за едно от отворените шишенца експертите са установили със сигурност, че не носи отпечатъци от жена ви. Съгласен ли сте?

– Така е, ваша чест.

– Добре.

Съдия И кимва на Молто да продължава.

– В същото време единствените отпечатъци върху шишенцето с фенелзина са ваши, нали?

– Мои отпечатъци има върху това шишенце и още седем други, включително неразпечатаните приспивателни хапчета.

– Незадоволителен отговор.

– Приема се – отсъжда с мрачен тон съдия И. Баща ми няма да получи втори шанс да шикалкави.

– Ако съдим по отпечатъците, вие сте единственият, който е пипал фенелзина.

Вече смъмрен от съдията, татко отговаря по-внимателно:

– Ако съдим по отпечатъците, да.

– Много добре – отбелязва Томи.

Едва след като казва тези думи, осъзнава, че е прозвучало, сякаш имитира Стърн. Един от съдебните заседатели, чернокож на средна възраст, усеща това и се подсмихва. Това, което прави Томи, явно много му харесва. Молто се връща при масата на обвинението и разлиства бележника си – знак, че ще смени темата.

– Удобно ли е за почивка? – пита съдията.

Молто кимва. Съдия И удря с чукчето си и обявява четирийсет и пет минутна почивка. Зрителите веднага стават и започват да се суетят. Баща ми е знаменитост в окръг Киндъл вече няколко десетилетия, особено сред редовните посетители на съдебни дела. Както и да го наречем – жажда за зрелища или злорадство – но повечето от тях са дошли да видят падението на един титан, да се уверят, че властта разваля човека и затова е по-добре без нея. Не съм сигурен, че в залата има друг освен мен, който се надява татко да е невинен.

26.

Нат, 22 юни 2009 г.

Докато свидетелят е под клетва, никой няма право да говори с него за показанията му, дори защитникът му. Стърн и Марта кимват на баща ми от масата на защитата и Санди му показва стиснатия си юмрук като знак да се държи, но никой от двамата не се приближава до него. Става ми кофти от това. Сякаш всички в залата искат да се дистанцират от него. Затова ставам и го питам дали иска още вода. Той равнодушно свива рамене.

– Добре ли си? – питам го.

– Уморен съм, но още се държа. Той ме бие по всички фронтове.

Не би трябвало да коментирам това, а и какво мога да кажа? Опитвам се да го окуража със същата глупост, която крещеше от трибуните на училищните ми бейзболни мачове, когато отборът ми губеше с 12 на нула във втория ининг:

– Още нищо не е решено.

– Няма значение.

Той се усмихва леко. През последните няколко месеца е станал такъв мрачен фаталист, че ме плаши. Каквото и да се случи, баща ми никога няма да бъде същият, какъвто е бил преди, пък ако ще Зевс да изпрати мълния и да го освободи. Никога няма да си върне предишния живот. Той поставя ръката си на рамото ми за секунда и обявява:

– Отивам до тоалетната.

Разговорите ни през последните няколко месеца протичат горе-долу по този начин. Не съм спрял да разговарям с баща си, просто не си казваме нищо съществено, дори в сравнение с безсмислените ни дискусии преди. Сигурен съм, че е забелязал, но и законът не ни оставя много възможности. Като свидетел не мога да обсъждам с него уликите или хода на делото, а на този етап като че ли всичките му мисли са насочени към това, не че и аз имам други теми. Мълчанието ме устройва. Не знам дали баща ми е виновен. Една част от мен никога не би приела това, дори да е истина. Ала, от друга страна, интуицията ми подсказва, че смъртта на майка ми има нещо общо с тайната любовна връзка на татко. Ана, която не иска да обсъждаме това, защото не желае да става буфер между мен и баща ми, на няколко пъти ме пита какво основание имам да смятам така. Краткият отговор е, че защото познавах майка си. Както и да е, това, което подозирам, че баща ми най-много иска да чуе от мен, е да му кажа какво мисля за него и по-точно, дали още го обичам. Понякога ми иде да му оставя бележка: „Ще ти кажа, когато разбера.“

Винаги ми е било трудно да разбера баща си. Той като че ли нарочно се стреми да бъде тайнствен, но с годините това поведение все по-малко ми харесва. Аз, разбира се, го познавам по онзи безмилостен начин, по който децата познават родителите си – както може би човек успява да опознае урагана, ако застане в самото му око. Знам всичките му досадни навици, например как понякога млъква по средата на разговора, сякаш му е хрумнало нещо много по-важно от всеки друг в стаята; или замълчава, ако някой заговори за нещо малко по-лично, дори просто да се оплаква как кожата му се възпалява от вълнени платове; или надутото му държане, което винаги има към мен, сякаш бремето да е мой баща е съизмеримо с отговорността да държиш копчето за всички ядрени ракети на Америка. Но това дело, обвиненията, любовната афера, всичко това само потвърждава факта, че аз всъщност не познавам баща си.

Докато се опитвам да осмисля всичко това, често се мятам в крайности. Понякога се ужасявам при мисълта, че безкрайната тревога, която превръща баща ми в обезумяло зомби, ще го убие и така ще загубя и втория си родител в рамките на година. Друг път ме изпълва справедливо възмущение и си мисля, че заслужава всичко, което му се случва. Но най-вече ме е яд заради честите моменти, когато не съм сигурен, че ще мога да направя следващата крачка, когато колите на улицата сякаш са залепнали за асфалта, защото толкова много се промени и толкова внезапно, но вече не знам в какво да вярвам.

– Само още две неща, господин съдия – казва Молто след края на почивката.

– Каквото пожелаете, господин Молто.

Този път баща ми малко по-успешно симулира готовност за съдействие.

– Добре, господин съдия. Отговорете ми на следния въпрос. Имахте ли щастлив брак с госпожа Сабич?

– Бракът ни беше като много други. Имали сме и радостни, и трудни моменти.

– А около смъртта на жена ви? В радостен или в труден период бяхте?

– Разбирахме се, господин Молто, но не бяхме особено щастливи.

– Това, че сте се разбирали, означава ли, че не сте имали семейни скарвания?

– Не мога да твърдя, че изобщо не сме имали, господин Молто, но през последната седмица със сигурност не се бяхме карали сериозно.

– Все пак казахте, че не сте били щастливи. Имаше ли конкретна причина за това?

Баща ми се замисля по-дълго от обикновеното. Знам, че се колебае, защото седя само на няколко метра от него.

– Причините бяха комплексни, господин Молто.

– Какви например?

– Ами първото, че жена ми ненавиждаше предизборните кампании. Чувстваше се застрашена по начин, който не смятах за съвсем разумен.

– Държеше ли се налудничаво?

– Жаргонно казано, да.

– Беше ли ви дошло до гуша?

– Да.

– Това ли беше една от причините да отидете за консултация при Дана Ман три седмици преди смъртта ѝ?

– Предполагам.

– Вярно ли е, господин съдия, че обмисляхте да се разведете?

– Да.

– И не за първи път, нали?

– Не.

– Ходили сте при господин Ман през юли 2007 нали?

Това е деликатен танц между двете страни. Разговорите на татко с Ман са защитени от правото на тайна на клиента. Докато татко не споменава нищо за това, което са си говорили, Молто не може да го пита, защото ако защитата се позове на клиентското право на тайна, това би могло да доведе до прекратяване на делото. Татко обаче също трябва да внимава. Ако излъже за разговорите си с Ман или умишлено създаде грешно впечатление, законът задължава адвоката да се яви в съда и да го поправи. Когато Дана даваше показания, стана ясно, че той се ужасява от Молто и Джим Бранд, макар че стоя на свидетелското място само пет минути, колкото да потвърди за двете срещи с баща ми и сметките, които му е изпратил миналия септември и през юли тази година, платени с чекове.

– Всъщност, съдия Сабич, посещението ви при господин Ман през лятото на 2007 година е станало скоро след като сте попитали господин Харнасън какво е да отровиш някого. Нали?

– В рамките на около два месеца.

– Какво стана тогава, господин съдия? Защо не дадохте ход на развода си?

– Само го обмислях, господин Молто. Поисках съвет от господин Ман и реших да не се развеждам.

Доказателствата, които съдебните заседатели няма да видят, но които Санди и Марта ми показаха – тестове за венерически болести и свидетелски показания, че татко е бил виждан в различни хотели – подсказват, че вместо да се разведе, той се е решил да се вразуми, да прекъсне любовната си връзка и да остане с мама. Не събрах кураж да го попитам дали наистина е така. Издържах само един разговор на тази тема. Странното е, че никога не съм мислил, че родителите ми имат щастлив брак, и винаги съм очаквал един от двамата да поиска развод. Но това – баща ми да се вижда тайно в хотелски стаи по обяд с някоя трийсетгодишна? Изглеждаше ми извратено.

– След това, през септември 2008 година, отново сте отишли при господин Ман.

– Така е.

– Обмисляхте ли и тогава да отровите жена си, както и при първото си посещение при господин Ман след срещата ви с Харнасън?

Виждам как Марта сръгва баща си, но Стърн не помръдва. Предполагам, че зададеният въпрос е толкова абсурден, че не си струва труда да се повдига възражение. Когато подготвяше баща ми емоционално за кръстосания разпит, Марта му обясни, че като съдия ще изглежда по-добре, ако се защитава сам, а не се налага адвокатът му постоянно да се намесва. Това прави той и сега. Намръщва се леко и казва на Томи:

– Разбира се, че не.

– Бяхте ли по-твърдо решен да прекратите брака си този път, когато посетихте господин Ман през септември 2008 година?

– Не знам, господин Молто. Бях объркан. С Барбара бяхме женени от много дълго време.

– Да, но признавате, че сте получили съвет от господин Ман през юли 2007 година, нали?

– Да.

– Значи, господин съдия, бихме могли да заключим, че сте се върнали, защото сте били готов да послушате съвета и да поискате развод.

Молто се движи прецизно като фигурист, като умело избягва въпроса какво точно си е говорил татко с Дана.

– Предполагам, господин Молто, че за кратък период намерението ми да прекратя брака си е било по-твърдо, но след време се разколебах.

– Дали фактът, че предстояха избори за върховния съд, не беше основната причина за това?

– Със сигурност нямаше да поискам развод преди 4 ноември.

– Би направило лошо впечатление, нали?

– Повече ме притесняваше шумът, който щеше да се вдигне, докато след изборите проблемът щеше да бъде само мой и на семейството ми.

– Все пак избирателите нямаше да бъдат много доволни, ако бяха научили, че искате да разтрогнете брака си, нали?

– Предполагам.

– Но пък веднага бихте спечелили съчувствието им, ако внезапно овдовеете.

Баща ми не коментира. Просто свива рамене.

– Казахте ли на жена си, че смятате да поискате развод?

– Не.

– Защото…

– Защото не бях сигурен. Защото след срещата ми с господин Ман пак промених решението си. Защото жена ми беше твърде импулсивна. Щеше да се ядоса. Нямаше смисъл да обсъждаме въпроса, преди да взема окончателно решение.

– Значи нямахте намерение да говорите с нея за това, така ли?

– Никакво намерение. Би било изключително неприятно.

– Тогава можем ли да кажем, господин съдия, че смъртта ѝ ви спести скандала с нея и излагането пред избирателите?

Баща ми отново присвива очи и леко се мръщи, сякаш това е абсолютна глупост. Опитва се да покаже безразличие към клопката, в която сам се е набутал.

– Можете да го кажете, господин Молто, щом искате.

– Всъщност смъртта на госпожа Сабич е дошла в много удобен момент.

– Възразявам – провиква се Стърн.

– Достатъчно – казва тихо съдия И. – Продължете с другата тема.

– Много добре – повтаря Томи по-натъртено от предишния път и се връща при бележките си. Леко се излъчва. Знае, че се справя по-добре от очакваното. – Да поговорим пак за компютъра ви.

В нощта, когато баща ми научи, че ще му предявят обвинения – 4 ноември 2008 г.; дата, която никога няма да забравя; денят, когато би трябвало да е достигнал зенита на кариерата си – окръжната полиция претърси къщата ни в Ниъринг. Взеха двата компютъра и очевидно търсейки следи от фенелзин, прибраха всички дрехи на баща ми, всички кухненски прибори, чинии, чаши, всички отворени бутилки и кутии от хладилника и шкафовете, всичките му инструменти. Но това не беше всичко. При първоначалното претърсване откриха няколко кръпки пресен бетон, с който татко бе замазал някакви дупки в мазето (родителите ми постоянно се бореха с влагата). Донесоха пневматични чукове и разбиха стената. Извадиха нова заповед и разровиха целия двор, защото съседите им казали, че баща ми копал усилено малко преди смъртта на мама. Това беше истина, нали бе засадил рододендрона ѝ в деня преди вечерята с Ана. Не стига това, ами прокурорите отказаха да освободят каквото и да било от иззетите неща и в продължение на месеци оставиха баща ми без нито една дреха, без компютър и само с едно канче да си вари вода в кухнята.

Компютърът стана повод за ожесточени спорове, защото баща ми работеше много нощем и редовно вземаше вкъщи файлове от съда. На харддиска имаше десетки чернови на съдебни решения, много от тях – по обжалвания, в които окръжната прокуратура беше страна, а също много протоколи, свързани с вътрешния ред на апелативния съд, в които съдиите, така да се каже, сваляха гащите и споделяха откровени мнения за адвокати, дела, а понякога и един за друг. Съдиите побесняха, когато научиха, че всичко това е попаднало в ръцете на прокурорите.

Джордж Мейсън, който стана изпълняващ длъжността главен съдия, не искаше да се говори, че апелативният съд защитава баща ми, и сигурно би се опитал да успокои колегите си, ако не беше едно иначе доста забавно усложнение – нямаше съдия, който да разреши спора. Всички във върховния съд бяха отказали да гледат делото, а дори след като назначиха съдия, за обжалване и дума не можеше да става, защото апелативният съд бе една от страните. Накрая Молто и Джордж се споразумяха прокуратурата да направи копие на харддиска и да го изследват в присъствието на Мейсън или на човек, упълномощен от него, за да не отварят документи с вътрешна информация. Споразумяха се същото и за служебния компютър на татко.

След като анализираха файловете, предадоха двата компютъра на Джордж Мейсън и те останаха в кабинета му цял месец, до назначаването на Бейзъл И за съдия по делото. През този период разрешиха на баща ми да вземе от харддисковете онова, което му трябваше, за да завърши няколко текущи становища и да следва календара си, но само ако Джордж или негов представител следят и записват всеки клавиш, натиснат от него. Баща ми отиде веднъж, но това връщане във владенията, които доскоро беше управлявал, се оказа твърде унизително и той не повтори. След това прокурорите се съгласиха копирането на файлове от компютрите да се извършва от пълномощници, одобрени от съдия Мейсън и прокуратурата. За целта бях избран аз и по предложение на Джордж, Ана, която той познаваше и ѝ имаше доверие като бивша стажантка на татко. След като стана съдия по делото, Бейзъл И подкрепи прокуратурата и нареди двата компютъра да ѝ бъдат предадени. На служебния – както на този на майка ми – не намериха нищо важно. Домашният компютър на баща ми обаче се оказа златна мина за Молто и Бранд и те го представиха в съдебната зала опакован с розов найлон, в който стоеше откакто експертът на обвинението доктор Горветич го беше взел от апелативния съд през декември.

– И така, преди жена ви да почине, вие сте изтрили няколко имейла от домашния си компютър. Нали, съдия Сабич?

– Не съм трил нищо, господин Молто.

– Добре. – Томи кимва, сякаш е очаквал такъв отговор, и прави няколко крачки напред-назад като баща, който се кани да натупа непослушното си дете. – Вашият Интернет доставчик е „Клиър Каст“, нали?

– Да.

– Така, за да уточним нещата, когато някой ви изпрати електронно писмо, то първо се получава на сървъра на „Клиър Каст“. После вие го изтегляте на домашния си компютър чрез имейл програмата си. Така ли е?

– Не разбирам много от компютри, но звучи правдоподобно.

– Ще се върна към показанията на доктор Горветич. Вие сте настроили акаунта си в „Клиър Каст“ така, че имейлите ви да се трият от техния сървър трийсет дни след получаването им, нали?

– Не искам да ви разочаровам, господин Молто, но жена ми се грижеше за тези неща. Тя беше доктор по математика и разбираше много повече от компютри от мен.

– Добре, но няма да отречете, че сте изтегляли имейлите от сървъра на „Клиър Каст“ на домашния си компютър, за разлика от служебния. Нали?

– Ако разбирам добре, имате предвид, че от службата четях писмата си директно от сървъра на „Клиър Каст“, а вкъщи имейлите се изтегляха автоматично на домашния ми компютър и се съхраняваха там.

– Точно това имах предвид. И след трийсет дни това е било единственото място, където са се съхранявали.

– Не мога да оспоря това твърдение, но ми звучи правдоподобно.

– Триехте ли редовно имейлите от домашния си компютър?

– Не. Понякога изпращах документи от съда на личната ми сметка и не знаех кои ще ми потрябват, затова просто ги оставях да се натрупват.

– Между другото, съдия Сабич, казахте ни, че жена ви понякога е използвала домашния ви компютър.

– Казах, че понякога го използваше за кратки справки в Интернет, защото компютърът беше точно срещу спалнята.

– През почивката господин Бранд ми напомни нещо. На този компютър нямаше ли много поверителна информация от апелативния съд?

– Имаше. Затова в къщата имахме два компютъра, господин Молто. Барбара знаеше, че не трябва да гледа документите и имейлите ми. И не го е правила. Само кратки справки в Интернет.

– Разбирам. – Молто отново се подсмихва, сякаш обяснението му звучи прекалено наивно. – Добре, чухте показанията на доктор Горветич след анализа на файловете от компютъра ви. Според него от електронната поща на домашния ви компютър са били изтрити няколко писма и ако се съди по датите в регистъра, това е станало в деня преди смъртта на жена ви. Чухте ли тези показания?

– Да, чух ги.

– Освен това той твърди, че не са били просто изтрити, а за целта е била използвана програмата „Евидънс Ирейзър“, която заличава абсолютно всички следи на файловете от компютъра. Чухте и това?

– Да.

– И отричате да сте го направили?

– Да, отричам.

– Кой друг живееше в къщата освен вас, господин съдия?

– Жена ми.

– Но вие казахте, че с нея сте имали уговорка да не отваря електронната ви поща.

– Точно така.

– Нещо в показанията ви не се връзва, съдия Сабич.

– Господин Молто, наистина нещо не се връзва. Вие казвате, че съм изтрил тези писма толкова внимателно, че от тях да не остане никаква следа. В същото време не съм си дал труда да изтрия файловете от справката ми за фенелзина, да не говорим, че небрежно съм оставил отпечатъците си върху шишенцето. Наистина това звучи смехотворно.

Това словоизлияние не може да се определи точно като избухване, защото баща ми изрече тези думи с доста спокоен тон. И е прав. Противоречието в теориите на прокурора са обнадеждаващи. Всъщност баща ми за първи път успява да нанесе по-сериозен ответен удар. Томи се втренчва в него, после се обръща към съдия И:

– Незадоволителен отговор, ваша чест. Обвиняемият ще има възможност за заключително слово.

– Прочетете протокола, моля.

Стенографката започва да чете. Това усложнява положението на прокурора, защото съдебните заседатели отново ще чуят възраженията на баща ми. Накрая Бейзъл И поклаща глава:

– Това е отговор на въпроса ви, господин Молто. Друг път не питайте какво се връзва и какво – не. А вие, съдия Сабич… – обръща се към баща ми със същото търпение и уважение, както през целия процес, – моля без аргументи.

– Съжалявам, ваша чест.

Съдия И поклаща глава:

– На лош въпрос, лош отговор. Чухме много добри въпроси, но не и този.

– Съгласен съм, ваша чест – казва Молто.

– Добре. Всички са доволни.

Тази реплика посред дело за убийство се струва много смешна на присъстващите и залата се оглася от истеричен смях, а съдията, който извън съдебната зала е известен като голям чешит, се хили най-силно от всички.

– Добре – казва той, след като хората се поуспокояват.

– Съдия Сабич, имаше ли на домашния ви компютър имейли, които не сте искали никой да види? Тоест преди да бъдат изтрити.

– Както казах, имаше много поверителна информация от съда.

– Имам предвид лични писма.

– Някои.

– Какви по-точно?

Първото, за което ми хрумва, са писмата от любовницата му. Те също вероятно са били там, но има по-ясни свидетелства от друг източник.

– Първо, както сам заяви, господин Ман беше потвърдил за срещата ни с имейл.

– Знаете ли дали писмата от господин Ман са били на домашния ви компютър?

– Според показанията на вашите свидетели, не.

– Всъщност доктор Горветич успя да определи, че за изтриването на тези писма е бил използван „Евидънс Ирейзър“.

– Така твърди той.

– Съмнявате ли се в думите му?

– Мисля, че нашият експерт ще оспори заключението му, че е използвана заличаваща програма. Но очевидно писмото не е било там.

– И вие отричате да сте го изтрили?

– Не си спомням да съм трил писмата на господин Ман, но очевидно съм имал причина да го направя. Сигурен съм обаче, че не съм инсталирал и използвал никакъв заличаващ софтуер на компютъра си.

– Значи, ако не беше използван „Евидънс Ирейзър“, специалист, анализиращ файловете, би трябвало да разбере, че сте обмисляли да напуснете жена си. Нали?

Разбирам какво цели Томи. Ще обвини баща ми, че е почиствал уличаващи писма от компютъра си, в случай че властите разкрият фенелзиновото отравяне. Ако се стигне до това, татко със сигурност ще загази.

– Възможно е.

– Възможно е – повтаря Молто и отново се замисля за момент. – Така… на 29 септември, ако съдим по онова, което сте казали на полицията, вие сте се събудили и сте намерили жена си мъртва.

– Да.

– И в следващите близо двайсет и четири часа не сте се обадили на никого. Вярно ли е?

– Да.

– Не сте извикали „Бърза помощ“, за да се опитат да ѝ помогнат.

– Тя беше студена, господин Молто. Нямаше пулс.

– Направили сте това заключение сам и не сте се обадили на „Бърза помощ“, така ли?

– Да.

– Не сте се обадили на сина си и на никого от роднините и приятелите на жена си, за да им съобщите, че е починала.

– Тогава не.

– И според думите ви пред полицията сте седели цяло денонощие и сте мислили за жена си и за брака си. Прав ли съм?

– Малко подредих, за да изглежда добре, когато синът ми я види. Но да, през повечето време седях и мислих.

– И накрая, на практика едно денонощие след това, сте се обадили на сина си.

– Да.

– После, според неговите показания, сте се обадили на Натаниъл…

Потрепервам, когато чувам това име от устата на Молто.

– … и сте спорили с него дали да извикате полиция.

– Той не го нарече „спор“, а и аз не смятам, че сме спорили. Просто не ми беше хрумнало, че трябва да извикам полиция и честно казано, в този момент изобщо не исках да виждам чужди хора.

– Колко години сте били прокурор, съдия Сабич?

– Петнайсет.

– И въпреки това твърдите, че не ви е хрумнало, че при всеки случай на неизяснена смърт трябва да се вика полиция?

– Бях объркан, господин Молто. Не знаех какво да правя. Не бях свикнал да намирам жена си мъртва в леглото.

Няколко от съдебните заседатели се изкискват. Стърн се намръщва. Не му харесва татко да се прави на остроумен.

– Казвате, че жена ви имала проблеми със здравето. Но тя е била в отлична физическа форма, нали?

– Да, така беше. Но тренираше, защото знаеше, че има наследствена предразположеност. Баща ѝ почина едва навършил петдесет.

– Значи без помощта на квалифицирано лице не само преценихте, че жена ви е мъртва, ами и определихте причината за смъртта ѝ.

– Казвам ви какво си помислих. Обяснявам ви защо не ми хрумна да извикам полиция.

– Да не би случайно да го направихте, за да забавите аутопсията?

– Не.

– Или да дадете време на стомашния сок да разгради всички следи от храната, която сте ѝ дали, за да влезе в реакция с фенелзина, който сте сипали във виното ѝ?

– Не.

– Казвате, че сте подредили малко. Дали случайно това подреждане не е включвало измиване на чашата от вино, в която предишната вечер бяхте разтворили фенелзина?

– Не.

– Какво друго доказателство имаме освен вашата дума, че не сте измили чашата със следите от отровата, с която сте убили жена си?

– Твърдите, че лъжа, така ли, господин Молто?

– Кой друг може да потвърди, господин съдия, че не сте измили кухненския плот, върху който сте счукали хапчетата фенелзин, или инструмента, с който сте го направили?

Баща ми не си дават труд да отговори.

– Кой друг може да потвърди, че не сте изчакали двайсет и четири часа, за да скриете всяка улика, доказваща, че сте отровили жена си? Кой, съдия Сабич? Кой друг ще потвърди думите ви?

Томи стои само на няколко крачки от баща ми и се опитва да го победи с поглед.

– Разбирам, господин Молто. Имате само моята дума.

– Само вашата – повтаря Томи Молто и гледа в баща ми още няколко секунди, преди да се върне при масата на обвинението, където подрежда бележките си и сяда.

27.

Томи, 27 юни 2009 г.

На кафеникавата светлина в кабинета на главния прокурор, където денонощието като че ли се състоеше само от две фази, сумрак и тъмнина, няколко души от екипа на Томи го чакаха пред месинговата врата на асансьора, всеки – нетърпелив първи да стисне ръката на шефа си. Джим Бранд слезе първи, като буташе съдебната количка. Това возило от стоманена тел приличаше на кошница в супермаркет и се използваше всеки ден за пренасяне на документите по делото и домашния компютър на Ръсти до съдебната зала и обратно. Другите двама членове на прокурорския екип, детектив Рори Гислинг и стажантката Рута Вие, го последваха. След като всички влязоха през подсилената със стоманена обшивка врата на офиса, вътре гръмнаха ръкопляскания – много от служителите бяха присъствали на кръстосания разпит. След като прие първите поздравления, Томи продължи след количката към личния си кабинет в ъгъла. Сцената беше като от филмите за Римската империя, в които победителите влизат в някой укрепен град, предшествани от каруца с останките на предишния владетел.

Прокурорите се шегуваха, присмиваха се на Ръсти, че бил пушечно месо.

– Ти го въртеше като пиле на грил, шефе!

– Добре дошли в ресторанта на Томи! Опитайте нашия специалитет – съдийско печено.

Дори съдия И бе погледнал главния прокурор за момент, преди да разпусне заседанието, и му кимна кратко в знак на уважение. Ако трябваше да бъде искрен, Томи се чувстваше малко като в небрано лозе. Отдавна беше забелязал, че е от хората, които се чувстват неловко от собствения си успех. Това бе още една от срамните му малки тайни и единственото му успокоение през последните няколко години беше мисълта, че има още много такива като него. Когато късметът се усмихнеше на Томи Молто, той често изпитваше чувство за вина, дълбоко убеден, че не го заслужава. Чувстваше се недостоен дори за любовта на Доминга. Затова съвсем естествено, макар да съзнаваше, че нанася сериозни рани на Сабич, същата тревога започна да го измъчва.

Все пак не можеше да отрече, че нещата бяха потръгнали доста добре. Знаеше, че не трябва да преувеличава ролята си. Човек може да е блестящо подготвен, но кръстосаният разпит е като ходенето по въже – понякога стъпваш стабилно, но друг път можеш да паднеш и какво ще се случи, почти винаги зависи от случайността. До момента, когато Ръсти се опита да отбележи точка, като каза, че не бил видял Барбара да яде от храната, която очевидно я бе убила, Томи не си беше дал напълно сметка колко абсурдно е да се твърди, че тя е починала по случайно стечение на обстоятелствата. Това беше велик момент за него, но не единственият. Вярно, бе допуснал и няколко грешки, отваряйки вратата твърде широко, но винаги се случваха такива неща. В крайна сметка обаче аргументите на обвиненията бяха прозвучали като тържествени фанфари.

Дори тълпата репортери пред съда най-сетне изглеждаха впечатлени. Томи нямаше много фенове сред журналистите. Той винаги се притесняваше пред камерите и безкомпромисността, която му служеше добре в съдебната зала, не му помагаше в общуването с репортерите, които мразеха някой да се държи с тях като с врагове, каквито доста често бяха. При срещите си с тях Томи винаги имаше едно наум. Веднага щом назначиха Бейзъл И за съдия по делото, Стърн бе подал искане за засекретяване на резултатите от ДНК анализа на пробите от първия процес срещу Сабич. С ясното съзнание, че това решение, взето извън съдебната зала, няма да достигне до ушите на медиите, Бейзъл И не само не разреши представянето на резултатите от ДНК теста в съдебната зала (което Томи отдавна очакваше), ами изиска от прокуратурата да съобщи имената на всички, запознати с тях, и издаде заповед, забраняваща им да разгласяват тази информация до края на процеса. Съдията заяви, че ако резултатите се разчуят, ще има наказани за неизпълнение на съдебно разпореждане. Междувременно вестниците (несъмнено насърчавани от Стърн) всеки ден раздухваха теорията за отмъщение, подробно разказваха за първото дело, описваха как обвиненията са се сгромолясали и често споменаваха, че след това Томи е бил следствен в продължение на година, преди да се върне на работа. Молто, който отдавна бе престанал да се надява на справедливо отношение от медиите, не смееше да отговори друго, освен че след края на делото името му ще бъде изчистено. След представянето си днес обаче, особено след като ДНК резултатите станат публично достояние, Томи вече не се съмняваше, че всеки юрист или журналист ще одобри започването на този процес.

Докато с Бранд вървяха по коридора, няколко техни колеги продължаваха да се бутат около тях. Когато стигнаха до кабинета, Томи застана пред вратата. Допусна вътре само екипа по делото срещу Сабич. Прие още няколко поздравления, после плесна няколко пъти с ръце и призова всички да се връщат на работа. Хората от екипа му бяха достатъчно умни, за да не обявяват победа в разгара на процеса, и фактът, че толкова много от тях искаха да празнуват кръстосания разпит, издаваше съмненията им в успеха, резервите им, че всичко върви твърде добре, за да бъде истина. Мнозина от по-опитните юристи знаеха, че все още има голяма вероятност след произнасяне на присъдата да нямат повод за пиене на шампанско.

– Дългът зове – отбеляза Рори Гислинг, когато Молто остави телефона след кратък разговор с Доминга.

Томи отдели само няколко секунди на жена си. Едва проговорил и понякога доста нахален, Томазо често създаваше главоболия на майка си.

– Знаеш как е – отговори Томи и се умълча.

Четиримата се настаниха около голямото бюро. Джим и Томи оставиха палтата си и вдигнаха крака върху представителната мебел.

– Мисля, че И трябваше да ти позволи да разпиташ и за момичето – каза Рори.

– Бейзъл И никога няма да позволи да говорим за момичето – отговори Томи. – И мисля, че се досещам за причината.

– Защото не иска да рискува да отменят присъдата, която ще издаде – намеси се Бранд, повтаряйки обичайния рефрен, когато станеше дума за съдия И.

– Защото знае, че това просто не ни трябва. Когато се решава присъдата, в залата ще има дванайсет души. Това са хора с достатъчно жизнен опит. А какво е първото, което човек си помисля, когато чуе, че някой мъж на средна възраст изведнъж е решил да разтрогне дългогодишния си брак?

Рори се изсмя. Разбра намека му:

– Че си има любовница.

– Точно това ще кажат поне половината от съдебните заседатели. И честно казано, онова, което ще роди фантазията им, вероятно ще е много по-добро от всичко, което сме в състояние да докажем.

Бранд свали краката си от масата и се наведе напред.

– От какво се притесняваш тогава? – попита.

Джим беше единственият, който познаваше достатъчно добре шефа си, за да забележи безпокойството му. Томи се замисли за момент, но още не можеше да намери точната причина.

– Санди Стърн е майстор на контраатаките – отбеляза след малко. – Това е едно.

Стърн много добре знаеше, че всеки съдебен процес е война на очакванията, в която никой няма абсолютен контрол върху настроението в залата. Знаеше, че може да преживее една победа на обвинението, дори серия от победи, ако след това успее да отбележи своя. Всъщност сега ставаше ясно защо адвокатът бе решил клиентът му пръв да даде показания. Защото искаше да възстанови доверието в Ръсти, след като бъде изобличен. Томи дори подозираше, че Стърн искаше Ръсти да се представи неубедително на моменти, за да могат по-късно съдебните заседатели да изпитат чувство на вина, че са се усъмнили в него. Томи отдавна се беше отказал да гадае следващите ходове на Стърн в съдебната зала. Нямаше шанс да победи адвоката в неговата игра. Трябваше просто да играе своята. Да планира добре собствените си ходове.

– Само гледайте – измърмори. – Стърн винаги пази изненадите си за накрая.

– Ще се справим – окуражи го Бранд.

– Така е – съгласи се Томи. – Но знаеш, че след две седмици единственото, което съдебните заседатели ще си спомнят от днешния ден, ще е, че Ръсти е казал, че не е убил жена си. И че е бил сравнително убедителен. Че е бил спокоен през повечето време. И не се е опитвал да избягва въпросите.

– Прекалено много се оправдаваше – вметна Рори.

Рута, съдебната асистентка, само гледаше, но явно нямаше какво да каже. Беше двайсет и девет годишна трътлеста блондинка и с възхищение слушаше такива разговори.

– Да, малко прекали с оправданията – съгласи се Томи. – Но се справи добре. Даже много добре, като имаме предвид всичко, на което трябваше да отговаря. Но…

Той изведнъж замълча. Сега осъзна какво го тревожеше. Беше притиснал Сабич с въпросите си, но подсъдимият се държеше смайващо спокойно. По нищо в поведението му не личеше, че е убиец. Не че очакваше да му личи. Томи отдавна се беше отказал да умува какво не му е наред на Ръсти, но явно в психиката му има нещо дълбоко и сложно, някаква двойственост като при Джекил и Хайд. Каквото и да беше, той се държеше хладнокръвно. Гледаше опонента си в очите. Не изглеждаше гузен. Логиката беше на страната на обвинението. Но емоционалната атмосфера в съдебната зала бе нещо много по-сложно. Разбира се, имаше безумно много неща, които Ръсти обясняваше с чиста случайност – Харнасън, отпечатъците, закупуването на фенелзина, виното и сиренето, справките в Интернет. Но въпреки волята си Томи на два-три пъти потрепери от спокойния тон, с който подсъдимият обясняваше всичко. Сабич вероятно заслужаваше да му бъде посветена отделна глава в учебниците по психопатология, но след трийсет години като прокурор Томи имаше вграден детектор на лъжата, на който имаше по-голямо доверие, отколкото и на най-прецизните апарати. И някой от тези съдебни заседатели, може би повечето, със сигурност щеше да усети онова, което виждаше той. Дори Ръсти да беше единственият в залата, който вярваше в това, той някак бе успял да се убеди, че е невинен.

– Как ти се стори обяснението, че жена му сама е търсила информация за фенелзина на компютъра му? – попита Бранд. – Това е безумно. Сякаш, след като е вземала лекарството двайсет години, не е знаела всичко за него.

– Беше длъжен да го каже – отбеляза Рори.

Томи кимна:

– Така е. Иначе как щеше да обясни разходката си до супермаркета, за да изкупи всичко, което би могло да бъде смъртоносно за нея? Ако прочетеш тези сайтове, най-близкото до ума е да кажеш: „Не, не мила. Ще ядеш пържени картофки с авокадо.“ Или поне трябва да я предупредиш, че е опасно.

– Той я обвини, че е изтрила и имейлите му – възмущаваше се Бранд.

Рори поклати глава:

– Тук поне има някаква логика. Защо ще изтрива имейлите, а ще остави резервните файлове от справката в Интернет?

– Защото е забравил! – възкликна Бранд. – Защото е планирал да убие жена си, а това би направило дори човек като него малко нервен и разсеян. Тая песен я слушаме във всяко криминално дело. „Ако съм толкова хитър убиец, защо ще се оставя да ме хванат?“ Сгрешил е, това е. Пък и може да е бързал.

– За какво?

– Ами, да я разкара, преди да ѝ изтече срокът на годност. Той е извратен маниак – измърмори Бранд. – Явно е решил да позволи на майката да види за последен път детето си, преди да я изпрати в отвъдното. Искам да кажа, някакво перверзно разбиране за милосърдие.

Докато слушаше този разговор, Томи отново се замисли. Притесняваше го мнението на Бранд, че Ръсти е „извратен маниак“. Не че беше лошо да дават такива квалификации за подсъдимия – та как иначе да наречеш човек, който е планирал по такъв сложен начин да убие втора жена, след като му се е разминало за първата? Но истината беше, че в цялата съдебна зала никой не познаваше Ръсти Сабич по-добре от Томи. Нито адвокатът му, нито дори синът му. Бяха се запознали преди трийсет и пет години, когато Томи бе още студент и работеше по случая „Матузек“, дело за корупция срещу висш общински чиновник, в което Ръсти водеше обвинението под ръководството на Рей Хорган. Оттогава досега Томи наблюдаваше Сабич от всеки ъгъл – като стажант в съседния кабинет, като негов помощник за обвинението, като негов подчинен, беше го виждал на обвиняемата скамейка и на съдийския подиум. В първите години, особено преди раждането на Нат, дори бяха близки. Ръсти и бившият съученик на Томи Нико дела Гуардия редовно се виждаха на по чашка през уикендите и Томи често ходеше с тях. Заедно играеха на ротативки, неведнъж се напиваха. В деня след раждането на Натаниъл бяха отпразнували повода с три кубински пури, които Нико бе намерил отнякъде. С времето Томи започна да изпитва неприязън към Ръсти. С издигането си в йерархията за сметка на Нико Сабич стана надут и самовлюбен. И след делото за убийство на Каролин, когато се върна след почти едногодишното разследване срещу него, при всяка тяхна среща Томи виждаше в лицето на Ръсти само престорена любезност.

И все пак. Все пак. В тази професия Молто рядко си задаваше въпроса „защо“ или „как“. Виждаш как хората се променят: уважавани свещеници, които са помогнали на хиляди хора да отворят сърцата си за Бог, записват на касетки блудствата си с шестгодишни деца; милиардери, собственици на футболни отбори и търговски вериги, измамват някого за петнайсет бона заради самата тръпка; политици, славещи се като реформатори, започват да вземат подкупи, щом получат някой по-висок пост. Томи не се опитваше да разбере защо някои хора изневеряват на себе си. Не му плащаха за това. Неговата работа бе да събере доказателства, да ги представи пред дванайсет добри люде и да се захване със следващия случай. Но след три и половина десетилетия бе научил едно нещо за Ръсти Сабич: той не беше извратен маниак. Избухлив? И още как! Способен дотолкова да бъде обсебен от една жена, че тя да стане единственото нещо в живота му? Да, и това беше възможно. Би могъл да изпадне в ярост, да удуши и после да прикрие следите си. Имаше едно нещо, което Томи се опитваше да възпитава у себе си, откакто седеше в удобното кресло на главен прокурор – честност. И когато се изправи срещу Ръсти в съдебната зала, той се принуди отново да си зададе въпросите, които вече близо година отбягваше. Точно това го тревожеше сега. Толкова добре замислено убийство, планирано с месеци и извършено в рамките на цяла седмица, изобщо не беше в стила на човека, когото той толкова отдавна познаваше.

Томи осъзна, че никой не може да бъде по-жесток към него от самия Томасино Молто Трети. Той обичаше да се самоизтезава и сега също го правеше. Това бе неговото мъченичество. След минута, след час, отново щеше да стъпи здраво на краката си. Но нямаше смисъл да се съпротивлява срещу себе си. Това бе една от онези мисли, които човек се старае да избягва, но му се натрапват въпреки всичко – като мисълта за смъртта или как щеше да живее, ако нещо се случеше с Томазо. Сега, докато Бранд и Рори спореха, той се замисли над една идея, която не го беше спохождала от няколко месеца. Противоречеше на всички вероятности, на доказателствата, на здравата логика, но въпреки това той се запита: „Ами ако Ръсти наистина е невинен?“

28.

Нат, 22 юни 2009 г.

Връщаме се, както всяка вечер, в лъскавата кантора на „Стърн и Стърн“. Санди е от онези суетни мъже, които обичат да се обграждат със свидетелства за успеха си, и Марта, чиято небрежност изглежда като умишлено противопоставяне на баща ѝ, се шегува зад гърба му, че офисът прилича на луксозен ресторант – с тъмна дървена облицовка, лампиони от опушено стъкло, изпускащи бледа светлина, кожени тапицерии и кристални гарафи върху масите в заседателните зали. Освен това тук е стилно тихо в сравнение с повечето адвокатски кантори, където съм ходил, сякаш Санди е над ежедневните дразнители. Телефоните му не звънят, а само примигват, звукът на компютрите е изключен.

От тръгването ни от съда досега обаче около нас витае друга тишина. Стърн категорично не желае да обсъждаме каквото и да било, докато има опасност някой таен съюзник на Молто или познат на някой от съдебните заседатели да ни подслуша. Затова разговорите ни в сградата на съда се ограничават с ежедневни теми, за предпочитане неангажиращи, като спорта. Тази вечер обаче никой не проронваше дума. Макар че сградата „Ле Сюър“ е само на няколко пресечки, в последните дни Санди не може да ходи пеша и покани мен и татко в кадилака си, защото иска да обсъдим показанията ми в полза на защитата, които са насрочени за утре следобед. На излизане от съда адвокатът ни има навик да пуска по някоя и друга забележка към огромната тълпа репортери, които всяка вечер чакат представителите на защитата и обвинението на входа, но сега той се промъкна куцайки между тях, като измърмори само: „Без коментар.“

Дори в колата не говорихме почти нищо. Всички имаме нужда от време да се съвземем и да оценим какви поражения е нанесъл Молто. Татко гледаше през прозореца през цялото време и аз нямаше как да не направя асоциация с осъден, който пътува с полицейския автобус към затвора, минавайки по улици, на които никога вече няма да стъпи.

Когато се качваме, обичайната процедура след съдебните заседания се променя. Татко и Марта отиват някъде, а Стърн ме извиква в големия си кабинет и затваря вратата. Поръчва диетични напитки на една секретарка и двамата сядаме един до друг на две високи кафяви кожени кресла. Атмосферата в кабинета на Санди е като в музей, стените са пълни с пастелни скици на Стърн в съда, а върху масите са изложени много експонати от най-известните му дела в пластмасови кутии. Страх ме е дори да оставя чашата си, докато не ми посочва една коркова подложка.

Оказва се, че срещата ни има предимно дипломатичен характер. При първите ни разговори по случая, когато научих за уликите на обвинението, той се стараеше преди всичко да изтъква положителната страна на нещата, а именно, че Томи не е споменавал за смъртна присъда и се е съгласил да пуснат татко под гаранция. Най-често обаче, когато съм в кантората му, аз си говоря с Марта, докато се опитвам да ѝ помагам. Затова са решили, че е по-добре тя да ме разпитва, когато давам показанията си. Стърн иска да се увери, че нямам нищо против.

– Марта е страхотна – отговарям аз.

– Да, изглежда, че си падаш по нея. Сигурен съм, че ще направиш добро впечатление на съда. – Той отпива глътка от чашата си. – Е, кажи сега как са нещата от гледна точка на публиката. Какво мислиш за днешното заседание?

Сред многото професионални качества на Стърн е невероятната смелост, с която приема всяка критика. Сигурно иска да провери барометъра на емоционалното ми състояние, преди да свидетелствам.

– Мисля, че Молто се представи много добре.

– Аз също. – Стърн се покашля леко, както често прави, за да акцентира върху думите си. – С годините Томи е станал по-добър юрист, след като понамали парата в турбините си. Но това беше най-майсторското му представяне, което съм виждал.

Чудех се защо с Марта са решили да призоват татко като първи свидетел, затова му задавам този въпрос.

– Според Ана подсъдимият обикновено свидетелства последен.

– Така е. Но решихме, че сега е по-добре да променим процедурата.

– За да прецакате Томи ли? – Така бе предположила Ана.

– Признавам, че се надявах да заварим Томи неподготвен, но не това беше основната ми цел.

Той се заглежда в една точка, докато се опитва да прецени колко може да ми каже предвид на това, че утре пак ще давам показания. На светлината на настолната лампа между нас обривът на лицето му изглежда понамалял.

– Честно казано, Нат, исках да имаме време да се мобилизираме, ако днешният разпит на баща ти беше завършил с провал.

Само едно изречение, но колко много казваше.

– Означава ли това, че не сте искали изобщо да свидетелства?

Навремето Стърн обичаше да запали пура, докато размишлява. Сега по навик поглажда устните си с пръст.

– По принцип за обвиняемия е по-добре, ако свидетелства. Около седемдесет процента от оправдателните присъди се издават в случаи, когато подсъдимият дава показания пред съда. Съдебните заседатели искат да чуят какво има да каже по обвиненията, особено в случаи като нашия, когато обвиняемият е юрист, познава съдебните процедури и е свикнал да говори публично.

– Усещам, че има едно „но“.

Санди се усмихва. Имам чувството, че и баща, и дъщеря Стърн ме харесват. Знам, че ми съчувстват, отношение, което усещам от много хора напоследък. Мама е мъртва. Татко – подсъдим. Не мога да изброя колко хора ми казват, че няма да забравя този период до края на живота си – което изобщо не ми помага да го преживея по-лесно.

– В дела с толкова косвени доказателства може да бъде рисковано, ако позволиш на прокурора да представи заключителната си теза по време на кръстосания разпит. За съдебните заседатели е трудно да сглобят всички аргументи, затова не е хубаво да даваш на противника възможност да разкаже всичко това два пъти. Въпросът е много сложен, но в крайна сметка аз бях на мнение, че не трябва да свидетелства. Рискът беше твърде голям. Баща ти обаче настоя.

– Разочарован ли сте сега?

– О, не. Томи беше по-организиран, отколкото очаквах и през повечето време успя да запази концентрация, въпреки че баща ти се опита да го провокира. Отношенията им са доста странни, не мислиш ли? От десетилетия са врагове, но не можем да отдадем противопоставянето между тях само на омразата. Все пак всичко, което се случи днес, беше в рамките на очакваното. Баща ти получава отличен минус, а Томи – отличен плюс, но това е поносимо. Ако знаех, че ще се стигне до толкова малка разлика в резултата, щях да подкрепя решението на баща ти да свидетелства. Съдебните заседатели чуха от собствената му уста, че е невинен. Освен това през цялото време изглеждаше спокоен.

– Какво тогава ви притеснява?

В този момент телефонът иззвънява и Стърн се надига с усилие. Разговаря не повече от минути, но след като затваря, използва възможността да закачи палтото си зад вратата, докато минава оттам. Тъжно е да го гледаш толкова стопен, наполовина на човека, когото си спомням. Използва тиранти, за да държи панталоните си, които са му толкова широки, че е почти като клоун в тях. Едното му коляно е почти напълно парализирано от артрита и той се отпуска тежко на креслото, след като отново се добира до него. Но въпреки разсейването не е забравил въпроса ми.

– Когато обвиняемият дава показания, могат да се случат един куп неприятности. Едно от притесненията ми беше, че Молто ще направи искането, което изложи в самото начало на разпита. – Има предвид опита на Томи да си издейства разрешение да разпитва татко за любовната му връзка. – Бях почти сигурен, че съдия И няма да промени решението си, но винаги има риск. Много съдии биха приели аргументите на обвинението, че това е важно за случая.

Замислям се за тази перспектива. Стърн ми каза още в началото, че е изключително важно съдебните заседатели да видят, че подкрепям баща си, но самата мисъл, че може да се наложи да слушам за изневерите му, ме изпълва с ужас. Когато казвам това на Стърн, той се намръщва:

– Не мисля, че баща ти щеше да допусне такова нещо, Нат. Не сме говорили за това, но мисля, че беше решен да не отговаря на въпроси за тази млада жена, която и да е тя, дори съдия И да го накаже за неуважение към съда или да отмени показанията му. Няма нужда да ти казвам, че и двата варианта ще са катастрофални за нас.

Опитвам се да осмисля тази новина.

– Нещо те измъчва – отбелязва Стърн.

– Това е лудост. Да пропилее всичките си шансове заради тази жена. Тя не го заслужава.

– Така е. Затова подозирам, че го прави не толкова, за да защити жената, колкото заради теб.

Адвокатът е актьор. Съдебният процес е като грандиозен спектакъл, при който цялата зала е заредена с емоции и всяко изречено изречение може да бъде възприето от стотици различни ъгли. Стърн е от онези невероятни актьори, които като че ли играят лично за всеки зрител в залата. Мълчаливото му съчувствие е омагьосващо, но сега не може да ме заблуди.

– Не разбирам защо изобщо поиска да свидетелства, ако е бил готов да прецака всичко. Да не би да е решил, че няма шанс, ако не даде показания?

– Баща ти никога не ми казва съображенията си. Той чу съвета ми и взе решение. Но на мен тази тактика не ми се стори правилна.

– Какво тогава го е подтикнало?

Стърн ме поглежда с изражение, сякаш иска да ми подскаже, че думите не са достатъчни, за да изразят напълно чувствата му.

– Може би самотата, ако трябва да използвам една дума – отговаря той.

Това, разбира се, ме озадачава.

– Познавам баща ти от трийсет години и бих могъл да кажа, че сме близки. Но само в професионално отношение. Той споделя много малко неща за себе си. Поне с мен е така.

– Не сте единствен.

– Искам да кажа, че в момента разчитам единствено на моята лична преценка, а не на нещо, което той ми е казал. Все пак имаме интересни разговори. Бих казал, че шансовете му да оцелее са по-добри от моите.

Стърн се усмихва мрачно и посяга към въображаемата пура в устата си. С татко негласно сме се разбрали, че няма смисъл да питаме Санди за шансовете, които му дават лекарите. Ще разберем, че няма надежда, в момента, в който го видим отново да пуши.

– Но въпреки това ми се струва, че аз живея с по-голяма надежда от него – добавя той.

Кимвам:

– Понякога ми се струва, че мислите му са на друго място.

– Така е. Точно това имах предвид. Той не се интересуваше дали показанията му ще помогнат или ще навредят на защитата му. Искаше да разкаже точно какво се е случило. Всичко, което знае.

Реакцията ми на тези думи на Стърн изненадва дори мен:

– Той никога не казва нищо на никого.

Стърн отново се усмихва, тъжно, мъдро. Едно нещо е ясно: на Санди Стърн му доставя удоволствие да водим този разговор. Вероятно в последно време също като мен е прекарал много безсънни нощи, опитвайки се да разгадае мислите на баща ми.

– Не, Нат, той искаше да разкаже на теб, доколкото можеше.

– На мен ли?

– О, ни най-малко не се съмнявам, че излезе да свидетелства единствено за да ти вдъхне доверие в себе си.

– Аз му имам доверие.

Това в известен смисъл е лъжа. Цялата логика в това дело е срещу баща ми. Дори аз го съзнавам. Но мисълта, че баща ми може да е убиец, ми изглежда толкова абсурдна, че никога не бих се отказал от вярата си в него. Ако през годините не бях пропилял толкова много време за психиатри, сега сигурно щях да се посъветвам с някого. Но никой не може да отговори на въпросите, които ме измъчват. Дори ако баща ми е виновен, това няма да намали любовта ми към него. Просто наученото от него в живота ще отиде по дяволите. Това би означавало, че съм отгледан от един двуличник, че съм обичал маската, а не истинския човек.

– Той мисли, че не му вярваш достатъчно.

Свивам рамене:

– Имали сме трудни моменти.

– Разбира се.

Двамата замълчаваме.

– Мислите ли, че е виновен, господин Стърн?

Въпреки че многократно е настоявал да го наричам Санди, след една година работа в съда, където всеки адвокат е „господин“ или „госпожа“, а шефовете имат едно и също малко име – „Съдия“, просто не мога да му проговоря на „ти“. Стърн се замисля. Зная, че не е нито честно, нито уместно да питам такова нещо юрист, който подготвя защита. Очаквам, че Санди ще отклони въпроса, но този разговор вече е излязъл от границите на професионалното обсъждане. Санди е като баща, който разговаря със сина на свой добър приятел.

– В този занаят човек се научава да не вярва прекалено много на никого, но в първото дело бях абсолютно убеден в невинността на баща ти. Последните ДНК резултати бяха ужасен шок за мен, признавам, но все още има няколко възможни хипотези за невинността му.

– Какви например?

– Честно казано, Нат, пробата беше събрана по доста съмнителен начин, което и днес не може да се изясни.

Ана ми беше казала същото – че цялата работа е доста съмнителна.

– Но дори пробата да е истинска – добавя Стърн, – това би доказало единствено факта, че баща ти е бил любовник на убитата жена. Извинявай за прямотата, но доказателствата по делото бяха категорични, че той не е бил единственият, попадащ в тази категория, около времето на убийството. Едно логично предположение е, че някой е видял баща ти с нея през онази нощ и я е убил от ревност.

Веднъж Ана ми призна, че от дете се е интересувала от процеса срещу татко. Наскоро отново прегледа копието от протокола, съхранявано от Стърн, главно защото аз нямах куража да го прочета. След това ми сподели абсолютно същата теория, както Санди сега. Тогава прозвуча съвсем правдоподобно, но от устата на Стърн е още по-убедително.

– Дори да имам някакви съмнения, Нат, със сърцето си съм на страната на баща ти. Доказателствата по сегашното дело със сигурност не са нещо впечатляващо. Прокуратурата дори не може да докаже, че майка ти е умряла от отравяне. Ако не бяха резултатите от ДНК теста, щяхме да имаме сериозен шанс съдия И да прекрати делото поради липса на достатъчно доказателства. Пък и много малко от другите улики потвърждават онова, което твърдят Бранд и Молто.

– Той доста майсторски комбинира всичко.

– При косвени доказателства, както е в този случай, комбинирането може да послужи и на двете страни.

– Измъкни една тухличка и цялата конструкция ще се срути. А ние доста ще разклатим основата им.

– Мога ли да попитам как?

Стърн пак се усмихва, като човек, който обича тайнствеността.

– Ще ти кажа повече, след като дадеш показания.

– Има ли как да обясните тези неща с компютъра му? Звучи доста неблагоприятно за нас.

– Основателен въпрос – съгласява се той, вдига показалец. – Марта ще ти каже повече за това, но се надявахме и ти да помогнеш.

– Аз ли?

– Мислим да те разпитаме малко повече на компютърна тема. Разбираш ли от компютри.

– Горе-долу. Не съм специалист като Ана и някои други познати.

– Ами баща ти? Той разбира ли?

– Ако смятаме включването на компютъра за „разбиране“. По знания стои някъде между дилетант и некадърник.

Стърн се засмива с глас.

– Значи трудно си го представяш да инсталира заличаващ софтуер и да трие имейлите си?

Изсмях се при тази мисъл. Наистина, казвам това, защото ми се иска татко да е невинен. Но с убеждението, с което вярвам в гравитация, съм готов да твърдя, че той никога не би могъл да направи такова нещо сам.

– Мислех си да направим една демонстрация с компютъра на баща ти, за да докажем колко абсурдна е теорията на обвинението – отбелязва Стърн. – Това те прави най-подходящия свидетел по много причини.

– Както кажете – съгласявам се аз.

Стърн поглежда часовника си, златен „Картие“, който като че ли отразява цялата елегантност и пунктуалност на собственика си. Марта ме чака.

Ставам.

– Благодаря за разговора, господин Стърн.

– Санди – отново се опитва да ме поправи той.

29.

Нат, 22 юни 2009 г.

Когато излизам от срещата с Марта, татко ме чака – с навити ръкави, свалена вратовръзка и разкопчана яка. Оплаква се от безсъние и след дългия кръстосан разпит изглежда смачкан. Под очите му има синкави сенки, лицето му е изгубило цвета си. Да бъдеш едновременно отчаян и уплашен, това е може би най-лошата емоционална комбинация.

– Тежък ден – отбелязвам.

Той свива рамене. В последно време баща ми често изглежда изпаднал в апатия, като клошар.

– Утре ще се случи нещо важно, Нат – казва. Очаквам да обясни, но той замълчава за известно време, после се намръщва: – Още не мога да говоря за това. Съжалявам.

Изглежда безсилен, ограничен от правилата, сякаш единственото, което му остава, е да чака и да се надява. Сигурен съм, че това е причината умът му да е зациклил от месеци, търсейки решение в тази безизходица.

– Имаш ли нужда от нещо, татко? Нещо да ти донеса от къщи?

Той се втренчва в мен, докато асимилира въпроса.

– Някоя и друга вратовръзка ще ми дойде добре – отговаря, сякаш ме моли за сладолед, нещо, за което си е мечтал дълго време. – От три седмици сменям все същите две. Можеш ли да отидеш? Донеси ми четири-пет, моля те. Ще се зарадвам на виолетовата, която майка ти ми купи за Коледа.

Спомням си, че според мама това щяло да подобри обичайния му външен вид на вехтошар.

Едно от малкото полезни неща, които правя за баща си, е да ходя до къщата в Ниъринг и да му нося различни лични вещи. Около месец преди началото на процеса татко се премести на хотел в Сентър Сити, където ще остане до края на делото. Не искаше да губи време в пътуване преди и след дългите дни в съда. Но по-важното, беше му писнало от репортерите, които изскачаха от храстите всеки път, когато се появеше пред входната врата.

„Мирамар“, където е отседнал, няма нищо общо с морето въпреки името си и е от тези хотели, чието ръководство предпочита да сменя табелите и клиентелата си, вместо да прави ремонти. Мебелировката в колониален стил във фоайето изглежда, сякаш още помни посещението на Джордж Вашингтон, а в два от ъглите на стаята тапетите са увиснали като езици на уморени кучета. Тези неща като че ли не правят впечатление на баща ми, който се прибира само за да преспи, след като със Стърн приключат приготовленията за следващия ден. От време на време се шегува мрачно, че така свиквал с по-тесни помещения.

Истината е, че точно сега баща ми живее изцяло в своя вътрешен свят, вглъбен в делото. Когато не е в съдебната зала, обикновено се занимава със законови и фактологически справки в кантората на Стърн. Стъписващо е, защото изглежда, сякаш няма надежда за изхода на процеса, но може би това е единственият начин да се справи. Би било много по-добре, ако имаше приятели да го разсейват, но баща ми се оказва невероятно самотен човек. Обвиненията в убийство, още повече за втори път, не го правят много приятна компания, пък и без това той никога не е водил активен социален живот, защото майка ми имаше фобия от външния свят, но и недоволстваше, ако той отидеше някъде без нея. Дори бившите му колеги рядко се обаждат. Той беше доста затворен, когато работеше в съда, и единственият му истински приятел там, Джордж Мейсън, също като мен е свидетел и засега трябва да стои далеч от него. Идеята, която толкова ме възмути преди няколко месеца, че баща ми е излизал с жена, сега ми се струва добра, пък ако ще да е само за компания на вечеря или кино; но той изглежда абсолютно незаинтересован от нищо извън делото и предпочита да прекарва малкото си свободно време сам.

Срещите с мен и Ана като че ли също не са му приятни. Няколко вечери се опитахме да го разведрим, но всичко беше някак измъчено. Въпреки че тя му беше много близка като стажантка, в тези напрегнати моменти като че ли му е неудобно да говори пред нея и тримата скоро се умълчаваме. От време на време, когато Ана остане до късно на работа или се наложи да пътува, аз отивам да вечерям с него, което е позволено, стига да не обсъждаме делото. Татко много ми напомня за бившия ми съученик Майк Пипи, чиято съпруга го напусна, за да живее с шефа си, и е вманиачен на тема развод. След като половин час ругае Лий-Ан и адвокатите, Пипи внезапно предлага да говорим за нещо друго, но след малко отново се връща на темата, сякаш тя е логично продължение на разговори, привидно нямащи нищо общо с нея, като изложби на бродерии или последните астрономически теории за Плутон.

Татко се държи по подобен начин. Вероятно иска да анализира всяко изречение, казано в съда, но понеже не може да говори с мен за това, постоянно мърмори за душевното си състояние. Непрекъснато повтаря, че сегашното му преживяване било коренно различно от онова, което е изпитал преди двайсет години. Твърди, че тогава не можел да повярва, че това се случва, и искал да си върне предишния живот. Сега приема сътресението в битието си за нещо естествено. От време на време небрежно споменава и за затвора. Но дори да бъде оправдан, след края на делото резултатите от анализа на ДНК от предишния процес ще станат достояние на медиите. Специалистите могат да приемат аргументите за замърсяването на пробите или безразборните сексуални връзки на жертвата, но това едва ли ще намери място във вестникарските заглавия. Ако отново излезе на свобода, татко ще бъде отбягван от всеки, който го разпознае.

Сега, пред кабинета на Марта, аз го прегръщам, както правя всяка вечер, преди да си тръгна, и му обещавам, че утре ще му донеса вратовръзки. Малкият син приус, който Ана си купи преди два месеца, чака на улицата.

– Искаш ли да се разходим до Ниъринг? – питам я, след като я целувам. – Татко иска да му занеса вратовръзки.

Дали един убиец би носил вратовръзка, подарък от жертвата? Или баща ми е толкова досетлив да предвиди, че ще си задам този въпрос? От месеци се чувствам, сякаш живея в задимена стая, където въпросите ме обстрелват от всички страни, оставяйки в мъглата светли дири. През последния час мислих много над забележката на Стърн, че татко е застанал на свидетелското място, за да засили доверието ми към него. Знам, че той прави всичко възможно, за да не ме загуби. Двамата с мама винаги са се стремели толкова отчаяно да спечелят любовта ми, че това затормозяваше всички ни. Но особено сега, ако прекъсне връзката си мен, татко рискува да свърши като своя баща, който е умрял съвсем сам в един от онези тенекиени фургони на запад.

– Как е той? – пита Ана, след като изминаваме в мълчание няколко километра. Тя е свикнала с продължителното ми мълчание, особено след съдебните заседания.

– Добре – отговарям и поклащам глава, докато пътуваме през оживения център на града към Ниърингския мост.

На улицата някакъв куриер със заешки костюм кара велосипед с едно колело. Ушите му се поклащат с всяко завъртане на педалите. Предполагам, че това се има предвид, когато казват, че светът е сцена.

– Чете ли нещо? – питам Ана.

– Фрейн – отговаря тя. – Вече са го публикували.

Майкъл Фрейн пише рубрика с нестандартни наблюдения на различни събития, озаглавена „Ръководство за оцеляване“. Женен е за федерална съдийка и за да не пътува постоянно, търси местни истории, които могат да бъдат интересни за хората от западното до източното крайбрежие. Много е писал за баща ми и изглежда убеден, че татко е убиец, изплъзнал се от ръката на закона.

– Лошо ли е?

– „Като въздушна бомбардировка на малко село.“

– Не съм убеден, че беше чак такъв провал. Татко отбеляза няколко попадения. Освен това Санди замисля някакъв ход, за който не иска да говори, докато не дам показанията.

Все пак определението е красноречиво. „Въздушна бомбардировка.“ Спомням си разпита. С всяка изминала минута положението изглеждаше все по-трагично, баща ми – като прикования Прометей, от чийто черен дроб орелът откъсва парче по парче. Но разговорът ми със Санди ме остави с впечатление, че татко е преживял опасно пътуване със самолет, който по някакво чудо го е оставил жив на земята, уплашен, но невредим.

– Спомняш ли си дали мама пи вино онази вечер? – питам Ана, мислейки си за показанията на баща ми.

Отдавна съм нарушил забраната за обсъждане на делото с Ана. Трябва да споделям с някого, а вероятността тя да бъде призована да свидетелства е нищожна.

Деби Диас я издири два дни, след като разговаря с мен, но аз вече бях предупредил Ана, че детективката е хитра лисица. Двете с Диас се срещнали в кантората на Ана в присъствието на един от старшите партньори като неин адвокат. Когато полицайката я попитала кой какво е правил в нощта преди смъртта на майка ми, тя ѝ отговорила, че била твърде притеснена от първото си посещение в къщата като моя приятелка и нямала ясни спомени. През цялото време повтаряла: „не съм сигурна“, „може да не е вярно“, „не си спомням точно“. Диас се отказала по средата на разпита. Прокурорите записаха името на Ана в списъка със свидетелите си заедно с всички други разпитани от полицията по време на разследването, включително жената от химическото чистене, което баща ми ползваше. Това е стар трик, за да скрият действителните си свидетели. Затова Ана няма право да присъства в съдебната зала, но винаги се интересува какво е станало вътре.

Сега в отговор на моя въпрос тя ми напомня, че мама настоя татко да отвори хубавото вино, което ѝ бяхме донесли, и да налее по малко на всеки. Никой от двама ни не помни със сигурност дали е отпила от чашата си или от тази в кухнята.

– Ами ордьоврите? Спомняш ли си да е яла от тях?

– За бога, Нат, откъде да знам? Може би е взела от зеленчуците и соса. Спомням си, че баща ти ѝ подаде целия поднос, но ми се струва, че после го отнесе, когато двамата излязохте да печете месото. Не знам. – Ана се намръщва. – Ти как се чувстваш след всичко това?

Разпервам безпомощно ръце. Постоянно се учудвам колко натъжен и неспокоен се чувствам, когато оставя татко. Налага се да мобилизирам целия си кураж.

– Можеш да си представиш – измърморвам. – Чух всичко и трябва да призная, че тези типове, Молто и Бранд, са убедителни, защото всичко, което казват, изглежда логично. Но въпреки това не мога да приема, че това е истина.

– Защото е лъжа. – Ана винаги енергично защитава татко. – Това е невъзможно.

– Невъзможно ли? Е, не е в противоречие с физическите закони.

Ана ме поглежда със зелените си очи. Никога не успявам да я впечатля, когато се опитвам да философствам.

– Баща ти не е способен на такова нещо.

Замислям се над това за секунда.

– Знам, че си работила за него, но колкото и да сме близки, не мога да не призная, че баща ми е доста затворен човек. – С Ана често имаме такива спорове, когато аз давам израз на съмненията си, а тя ми помага да ги преодолея. – Спомням си, когато бях малък… сигурно съм бил на дванайсет, защото тъкмо си бяхме дошли от Детройт, а татко още работеше в окръжния съд… двамата отивахме някъде с колата. Едно от делата, които той водеше, беше доста нашумяло. Някаква жена беше убила съпруга си, свещеник в една от големите църкви. Оказа се, че мъжът бил гей. Тя нямала представа, а когато узнала, го убила, като отрязала члена му, докато спял. Умрял от загуба на кръв.

– Звучи ми логично – подсмихва се Ана. На момичетата това винаги им се струва по-смешно, отколкото на момчетата.

– На мен ми се струва болезнено – отговарям. – Както и да е, защитата нямаше голям избор, освен да се опита да докаже, че жената временно е загубила разсъдъка си. Призоваха много свидетели, които твърдяха, че не била способна на такова нещо. Попитах татко какво мисли. Винаги беше приятно да говорим за такива неща, защото знаех, че той не би обсъждал подобни въпроси с никой друг. „Мислиш ли, че не е била на себе си?“ – попитах го. Той отговори: „Нат, човек не може да знае какво ще се случи в този живот, на какво е способен някой.“ Не мога да кажа защо, но веднага ми хрумна, че има предвид онова, което му се беше случило две години по-рано.

– Не е казал, че е убил онази жена.

– Не знам какво искаше да каже. Беше доста странно. Като че ли ме предупреждаваше за нещо.

Спираме в началото на Ниърингския мост, където магистралата се събира в две ленти и в пиковите часове се образуват задръствания. Преди години имах приятел, който твърдеше, че разбира теорията на относителността и че всяко живо същество постоянно излъчва образа си. Ако намерим начин да изпреварим светлината, ще сме в състояние да се върнем във времето и да видим всеки момент от миналото като триизмерен ням филм. Често се питам какво съм готов да дам, за да го направя и да погледна какво се е случило в дома на родителите ми през трийсет и шестте часа, след като с Ана си тръгнахме онази вечер. От време на време се опитвам да си го представя, но единственото, което изниква пред очите ми, е сцената как той седи на леглото.

– Санди още мисли, че татко е невинен – съобщавам на Ана.

– Това е добре. Откъде знаеш?

– Попитах го. Подготвяхме се за моите показания и аз го попитах какво мисли. Разбира се, какво друго може да каже на сина на клиента си?

– Ако не му вярваш, не му казвай. Опитай се да отклониш въпроса. – Ана е действащ адвокат само от две години, но аз приемам съветите ѝ като абсолютната истина. – Ако хората, които познават доказателствата, още вярват на баща ти и ти трябва да му имаш доверие.

Свивам рамене:

– Санди мислеше същото и за ДНК пробите от първото дело.

Знам това от Рей Хорган, който, тогава ерген, беше излизал с жертвата. Ако баща ми е невинен, Хорган би трябвало да е логичният заподозрян, още повече че е свидетелствал срещу него. Татко сигурно се е досетил за това. Но не, те са се сдобрили и оттогава досега Рей е като послушно куче на баща ми, сякаш се опитва да се реваншира.

Пазя всички тези мисли за себе си. Давам си сметка, че само ще влоша нещата, ако спомена Рей или връзката му с Ана. Замислям се, че и баща ми е имал любовна афера по същото време. Заедно с другите глупости, които се въртят в главата ми, понякога се питам дали не съм разтълкувал погрешно фактите и всъщност точно Ана не е била любовницата му. Скоро обаче се опомням и осъзнавам, че ако беше така, сега нямаше да съм с нея, нямаше да пътуваме заедно към моста или закъдето и да било. Затова се опитвам да проумея какво се случва с мъжете на средна възраст. Очевидно мозъкът им сдава багажа заедно с кръста и простатата.

– Благодаря за помощта – казвам на Ана, когато спираме пред къщата на родителите ми.

В отговор тя бързо ме прегръща. Ана не за първи път ме придружава при тези кратки екскурзии. Съвсем се вкисвам, когато дойда тук – на предполагаемото местопрестъпление, където истината сякаш е зазидана някъде в стените. Щорите са спуснати срещу нежелани камери, а вътре мирише, сякаш само преди няколко часа някой е пържил нещо.

Делото се оказа предизвикателство за връзката ми с Ана. Всъщност през последните девет месеца ни беше трудно и понякога направо се учудвам защо още сме заедно. Аз редовно се затварям в себе си, не говоря по цяла вечер, а честите ни разговори за татко и процеса са повод за спорове. Тя почти винаги го защитава и това понякога ме ядосва.

Да не говорим за обичайните трудности в живота. В нейната кантора бизнесът все още е слаб, но партньорите продължават да я товарят с работа. Има периоди, в които не я виждам дни наред и разбирам, че е била вкъщи, само по отпечатъка от тялото ѝ на дюшека или защото си спомням, че съм се допрял до нея през нощта. Всичко това обаче ѝ харесва и тя постоянно ми повтаря, че благодарение на мен по-ясно осъзнава, че прави онова, което наистина иска. Да, това се вижда. Обожавам моментите, когато отивам да я взема и успея да я зърна, преди да ме забележи. Тя крачи през града толкова целеустремено, красива, умна и винаги държи всичко под контрол.

От друга страна, аз съм съвсем разконцентриран. Не знам дали ще имам работа утре. Все още преподавам по заместване, но не и по време на процеса. Все пак успях да взема някои решения за адвокатската си кариера, защото неочаквано се оказах доста богат – след смъртта на мама получих парите, оставени в наследство от баба ми и дядо ми.

Качваме се по стълбите и спираме пред спалнята на родителите ми, до вратата на малкия кабинет, където се намираше компютърът на баща ми, преди да бъде иззет по заповед на Томи Молто.

– Това беше много зле – казвам на Ана и кимвам към стаичката.

Както става доста често, изказването ми е прекалено неясно за нея. Налага се да разкажа за Интернет справките за фенелзина и изтритите имейли.

– Мислех, че Ханс и Франц ще свидетелстват, че не е имало изтрити имейли – отбелязва тя.

Ханс и Франц са прякорите, които измислихме на компютърните специалисти, наети от Стърн, за да оборят твърденията на доктор Горветич, експерта на обвинението. Двамата са млади поляци, единият е висок, другият – нисък, но и двамата с прически като бодли на таралеж. Говорят невъзможно бързо, макар че все още имат доста силен акцент, и понякога ми напомнят на близнаци, които единствени могат да се разберат един друг. Смятат доктор Горветич, който е техен бивш преподавател, за абсолютен некадърник и изпитват известно удоволствие да се подиграват със заключенията му, което очевидно не е много трудно. Въпреки това от откъслечните им забележки съм останал с впечатлението, че Горветич може би е прав за заличаващата програма, използвана за изтриване на имейлите.

Ана поклаща глава, докато ѝ разказвам всичко това, и заявява:

– Не вярвам на никакви резултати, които са излезли от офиса на Молто. Доказан факт е, че се е опитал да манипулира доказателствата за първия процес.

– Не вярвам, че ще направят такова нещо.

Тя се изсмива:

– Едно от малкото умни неща, които съм чула от бившата си свекърва, е: „Никога не се изненадвай, ако откриеш, че някой не се е променил.“

Влизаме в спалнята и започваме да ровим сред вратовръзките на баща ми. Има петдесетина, всичките – горе-долу еднакви, червени или сини, на дребни шарки или райета. Виолетовата, за която ме помоли той, изпъква като Рудолф Червеноносия елен. Сгъваме вратовръзките върху леглото и ги прибираме в пликчетата, които намерих на долния етаж.

– Искаш ли да чуеш нещо, което ще ти се стори адски шантаво? – питам Ана. Ето нещо характерно за моето гадже: никога не би отговорила отрицателно на въпрос от този род. – Когато с Палома бяхме още в гимназията, двамата се промъквахме у тях, когато вкъщи нямаше никого, и тя страшно се възбуждаше, когато го правехме в леглото на родителите ѝ.

Ана се усмихва и леко кимва. Явно не ѝ звучи никак зле.

– Е, сега ме отвращава, като си помисля – признавам аз, – но когато си на седемнайсет, ти се иска да правиш секс навсякъде. Разбира се, един ден дойдохме тук и на нея ѝ се прииска да го направим в това легло. Това вече ми дойде в повече. Изобщо не можах да го вдигна. Беше пълен провал.

– Това предложение ли беше? – пита Ана и веднага пристъпва към действие. Чувствам как малкият Нат се надига, но се отдръпвам.

– Ти си лошо, лошо момиче.

Тя се засмива и отново се приближава към мен.

– Не ме карай да настоявам.

Смъртта на майка ми прекрати един блажен период в живота ни, когато правехме секс постоянно, и даде начало на друг блажен период, когато правим секс през повечето време въпреки всичко. Сексът ни сплотява и ни помага да не мислим за нищо друго, а това ни дава сили. През януари и двамата хванахме грип и се наложи да останем три дни вкъщи. Бяхме доста зле – с висока температура и други неприятни симптоми – но на всеки няколко часа се събирахме и пак започвахме, с горещи тела, залепнали едно за друго като мокри найлони, а настървението и удоволствието изглеждаха неразделна част от трескавия делириум. Това състояние на транс сякаш още не ни е напуснало съвсем.

Каквито и нестандартни желания да има Ана, правенето на секс в леглото, където е умряла майка ми, е повече, отколкото мога да понеса. Все пак я дръпвам в коридора и отиваме в стаята, където съм спал в продължение на двайсет и пет години. Това легло е позната територия, поне що се отнася до секса. Тук получих първия си оргазъм в собствената си компания като тринайсетгодишен и тук за първи път спах с жена – с голямата сестра на Майк Пипи, тогава почти на двайсет. Става страхотно. Вече обмислям втори тур, когато Ана внезапно се изправя.

– Леле, колко съм гладна. Хайде да тръгваме.

Решаваме да хапнем суши. Има един хубав ресторант по пътя към града.

Вземаме вратовръзките и след няколко минути вече сме навън. В колата изведнъж тежестта на проблемите отново ме притиска. Това е при секса. Колкото и дълго да го правиш, след това пак трябва да се върнеш към реалността.

– Иска ми се да дойдеш на показанията ми – казвам на Ана. – Стърн може да помоли прокурорите, нали?

Тя се замисля за секунда, но поклаща глава:

– Идеята не е добра. Ако разкажеш какво е станало онази вечер, някой от прокурорската маса може да се сети и да ме попита какво си спомням.

Отначало Ана се опасяваше, че може да каже нещо, което ще влоши нещата за татко, и наистина почти всяка дума може да утежни положението му. Дори само дребната подробност, която си спомни тази вечер – че татко е налял вино на мама или ѝ е подал цял поднос с ордьоври, пълни с тирамин – ще бъде посрещната с фанфари от Вранд и Молто. Всички – Санди, Марта, баща ми, Ана и аз – се съгласихме, че ще е по-добре, ако тя остане един от онези свидетели, от които и двете страни по делото се боят, защото не се знае какво могат да кажат.

– Едно от нещата, които Санди ми каза тази вечер, беше, че първоначално не е искал татко да дава показания.

– Наистина ли?

– Страхувал се, че така ще помогне на Молто да представи по-достоверна история пред съдебните заседатели. Освен това имало известен риск съдия И да уважи искането на Молто и да му позволи да задава въпроси за любовната връзка на татко. Той отново се опита.

– Не може да бъде!

– Не исках да ги слушам. Още не мога да повярвам, че баща ми е постъпил така.

Тя се замисля. По принцип двамата се отнасяме по различен начин към този проблем, защото накратко, не става дума за нейния баща.

– Не мога да бъда на твое място – изрича след малко – и не ти го казвам за първи път, но рано или късно трябва да го приемеш.

Водили сме този разговор много пъти досега. Винаги достигаме до упоритото ми убеждение, че любовната афера на баща ми има нещо общо със смъртта на мама.

– Това просто е толкова глупава постъпка – измърморвам. – И толкова егоистична. Не мислиш ли?

– Прав си. Но ето какво мисля аз. Мъжът, когото срещнах и в когото се влюбих, онзи мъж…

– Суперстрахотен тип.

– Точно така. Онзи суперстрахотен човек беше стажант в щатския върховен съд. В институцията, за която по стечение на обстоятелствата се кандидатира баща му. И този суперстрахотен тип идваше на работа във върховния съд с марихуана в джобовете. Но аз се влюбих в него. Въпреки че ако го хванеха, щеше да избухне колосален скандал. Въпреки че щеше да изгуби работата си и разрешителното си. Въпреки че можеше да провали дори избора на баща си.

– Добре, стига. Тогава просто бях много объркан.

– Може и баща ти да е бил объркан. А също и момичето. Разбирам, че си разочарован от баща си. Но всички правим странни и необясними неща понякога и нараняваме хората, които мислим, че обичаме. Ако някой го прави постоянно, тогава с основание можеш да го мразиш, но всички хора имат моменти на слабост. Нали не искаш да ти разкажа за всички глупави неща, които съм правила в секса.

– В никакъв случай. – Две от тези истории ми бяха напълно достатъчни. Ана е търсила твърде дълго любовта и все на неподходящи места. – Все пак има разлика между глупостите, които правиш на млади години, и глупостите, които вършиш, когато остарееш, когато се очаква да си по-разумен.

– Звучи прекалено удобно оправдание, не мислиш ли?

– Не знам какво мисля – сопвам се аз.

Омръзва ми да споря. Светлинките, блещукащи върху моста, се замъгляват. Иде ми да заплача. Това се случва всеки ден, когато грижите ме надвият и съм готов да дам всичко, ако мога да пусна времето на бързи обороти и по-скоро да се прехвърля в някое по-сигурно бъдеще.

– Мразя това. Мразя тази шибана ситуация!

– Знам, миличък.

– Мразя всичко това!

– Знам.

– Хайде да се прибираме. Просто да се приберем вкъщи.

30.

Томи, 23 юни 2009 г.

Поредният ден в съда. Защитата явно се беше мобилизирала. Въпреки тежкия разпит вчера Ръсти изглеждаше спокоен, дори носеше нова вратовръзка – в ярковиолетово, сякаш отразяващо непоклатимия му боен дух. Марта и колегите ѝ в адвокатския екип си шушукаха, а Санди раздаваше нареждания от стола си като от кралски трон.

Марта се изправи до масата на защитата. Възрастта е благосклонна към някои хора и на нея явно ѝ се отразяваше добре. Когато започна работа с баща си, Марта Стърн беше като врящ чайник, шумна и винаги неспокойна. Брачният живот и майчинството обаче я бяха усмирили. Сега пак можеше да ти се нахвърли, но никога без причина. След раждането на последното си дете бе свалила петнайсетина килограма и успя да задържи теглото си. Макар и дъщеря на баща, който не се славеше с особено хубава външност, тя дори можеше да се нарече привлекателна. И бе дяволски добър адвокат. Нямаше актьорските качества на стареца, но беше достатъчно умна и последователна, наследила много от интуицията на Санди.

– Ще искаме да използваме компютъра на Ръсти – каза на Томи. – Може би днес следобеда.

Той махна великодушно, сякаш това не беше никакъв проблем за него, сякаш защитата и нейните подопечни само му досаждаха, но безобидно, като обикновени мухи. Когато Марта му обърна гръб, той записа в бележника си „Компютър???“ и го подчерта няколко пъти. Заради унищожителната сила на доказателствата, свързани с изтритите имейли и справките в Интернет, прокурорите сваляха компютъра на Ръсти всеки ден в съдебната зала, увит с розовия найлон, в който се съхраняваше, откакто го бяха взели от кабинета на съдия Мейсън през декември. Държаха го през цялото време на масата на обвинението, точно пред съдебните заседатели.

Бранд влетя в залата като товарен влак, следван по петите от стажантите Рори и Рута.

– Коя е тая, по дяволите? – прошепна, щом се приближи до масата на обвинението.

Томи нямаше представа кого има предвид.

– В коридора виси една мургава дебелана. Помислих, че може да си я видял – обясни Бранд.

Даде знак на Рори и ѝ нареди да разпита. Когато тя се отдалечи, Томи каза за компютъра.

– Да го пуснат ли искат? – попита Бранд.

– Марта каза „да го използваме“.

– Трябва да говорим с Горветич. Имам чувството, че ако го включим, това ще обърка всичко.

Томи поклати глава, че не е съгласен, но помощникът му настояваше на своето:

– Шефе, не може така. Дори само да натиснеш копчето за включване, това причинява промени в твърдия диск.

– Джими, това няма значение. Компютърът си е негов. И ние поискахме да се включи като доказателство. Съдия И никога нямаше да го допусне, ако бяхме използвали симулация. Ако искат да покажат на съдебните заседатели нещо на машината, ние не можем да забраним демонстрация с реално веществено доказателство.

– Какво ще демонстрират?

– Не ми казаха.

Гислинг се върна с визитна картичка в ръка и четиримата се скупчиха около масата. Роса Беланкес беше управител на отдел „Обслужване на клиенти“ в ниърингския клон на банка „Киндъл“.

– За какво е тук? – попита Бранд.

– Твърди, че са я извикали да свидетелства за документацията.

Това беше странно. Почти никое от банковите извлечения, които Рори бе събрала през есента, не беше включено като веществено доказателство, защото бяха свързани с любовната афера на Ръсти. Единственото изключение беше чекът, изпратен от Сабич на Прима Дана, адвоката по бракоразводни дела. Бранд погледна Томи. Главният прокурор се беше оказал прав. Стърн бе намислил нещо.

– Защо не я сплашим? – предложи Бранд. – Да ѝ кажем, че ако даде показания, ще наруши деветдесетдневната забрана за огласяване на информация.

– Джими!

Томи не успя да овладее гласа си и от другия край на залата Стърн, Марта и синът на Ръсти го изгледаха. Идеята на Бранд беше опасна и глупава. Първото, което Роса щеше да направи, бе да попита Стърн, който веднага щеше да се оплаче на съдията и да обвини прокуратурата във възпрепятстване. И не без основание. Даването на показания пред съда нямаше нищо общо с деветдесетдневната забрана.

С напредването на делото Бранд ставаше все по-нервен. Победата вече се виждаше и мисълта, че може и да спечелят дело, което в началото изглеждаше доста съмнително, тласкаше Джими към опасни мисли. Тук беше заложено бъдещето на Томи, неговата чест. Джими бе като самурай, който поставя интересите на господаря си над своите. От една страна, това беше трогателно. Най-голямата слабост на Бранд като юрист обаче бе импулсивността му. Затова сега Томи го изчака да се успокои.

– Съжалявам – измърмори Бранд, като повтори думата няколко пъти. – Просто не знам какво е намислил Стърн.

Приставът се провикна:

– Всички да станат!

Съдия И влезе през вратата зад подиума.

Томи потупа Бранд по ръката:

– Сега ще разберем.

31.

Нат, 23 юни 2009 г.

Баща ми взема виолетовата вратовръзка и си я слага, поглежда се в огледалото в мъжката тоалетна, после се обръща към мен.

– Идеално – казвам му аз.

– Отново благодаря, че си направи труда.

За секунда оставаме загледани един в друг и на лицето му се изписва мъка.

– Каква проклета каша! – измърморва.

– Гледа ли „Траперите“ снощи? – питам го.

Той изръмжава:

– Кога най-после ще започнат да играят като хората? – Това е вечният въпрос. Татко отново се поглежда в огледалото. – Добре, хайде да тръгваме.

Винаги уважаващ протокола, той изчаква, докато съдия И го подкани да заеме мястото си, преди да седне в резбованата кабинка срещу съдебните заседатели. Стърн, Марта и Мина, консултантката за подбор на заседатели, смятат, че са направили доста сполучлив избор. Искаха чернокожи от града и жители на предградията, които биха приели татко като сродна душа, и девет от първите дванайсет места са заети от мъже, спадащи към тази категория. Наблюдавам ги, за да видя как ще погледнат баща ми след тежкия разпит вчера. Така ще си проличи дали изпитват съчувствие към него. За моя радост двама чернокожи, жители на един и същи квартал в Норд Енд, се усмихват леко, докато той сяда.

Междувременно, използвайки масата за опора и малко помощ от Марта, Санди се изправя. Днес обривът му видимо е намалял.

– Така, Ръсти. Вчера, когато отговаряхте на въпросите на господин Молто, неколкократно изтъкнахте, че той ви кара да правите предположения за твърде много неща, най-вече за причината за смъртта на съпругата ви. Спомняте ли си тези въпроси?

– Възразявам – намесва се Молто.

Началото на този разговор не му харесва, но съдия И отхвърля възражението.

– Ръсти, знаете ли със сигурност как е умряла жена ви? – пита Стърн.

– Знам само, че не съм я убил. Това е всичко.

– Слушахте ли показанията на другите свидетели?

– Разбира се.

– Знаете, че според първоначалното становище на съдебния лекар тя е починала от естествена смърт.

– Да, знам.

– С господин Молто обсъждахте вероятността жена ви неволно да е взела свръхдоза фенелзин заради вълнението от срещата със сина ви и новата му приятелка.

– Спомням си.

– Също така обсъждахте възможността да е взела нормална доза фенелзин и да е починала по нещастно стечение на обстоятелствата от смъртоносното взаимодействие на медикамента с нещо от храната или напитките.

– Да, спомням си.

– Кажете, Ръсти, тъй като господин Молто така или иначе зададе този въпрос, смятате ли, че тези алтернативни теории за смъртта на жена ви – естествени причини, случайно предозиране или взаимодействие с храната – смятате ли, че противоречат на представените доказателства?

– Не мисля. Всички ми изглеждат възможни.

– Вие лично, основавайки се на доказателствата за смъртта на жена ви, имате ли някаква теория, която ви се струва най-правдоподобна?

– Възразявам – обажда се Молто. – Иска мнение, което свидетелят не е квалифициран да дава.

Съдията почуква с молива си по катедрата, докато мисли.

– Това теорията на защитата ли е? – пита след малко.

– Така поставено, ваша чест, да – отговаря Стърн. – Без да изключваме всички други възможности, това е теорията на защитата за причината за смъртта на госпожа Сабич.

Обвиняемите имат свобода да изказват хипотези за своята невинност, да тълкуват доказателствата по начин, който ги оневинява.

– Добре тогава – отсъжда съдия И. – Възражението е отхвърлено. Продължавайте.

– Спомняте ли си въпроса, Ръсти? – пита Стърн.

– Разбира се. – Баща ми се намества на стола и поглежда право към съдебните заседатели, нещо, което досега не е правил. – Мисля, че жена ми се е самоубила, като умишлено е взела свръхдоза фенелзин.

В съда смайването на хората в залата може да се измерва по шума. Някои твърдения предизвикват бръмчене като от кошер. В други случаи, както е сега, ефектът от отговора се изразява в абсолютната тишина, която следва. Всеки трябва да осмисли чутото. Но в мен думите на баща ми освобождават страх, дълго таен в най-тъмните кътчета на сърцето ми. Той се разпространява навън, през гърдите към белите дробове и крайниците ми и с чувство на неописуемо облекчение аз осъзнавам, че това е абсолютната истина.

– Защо не го казахте на полицията? – пита Санди.

– Тогава знаех само частица от това, което знам сега, господин Стърн.

– Така е – съгласява се адвокатът. Подпрян с една ръка на ъгъла на масата, той се завърта и прави една-две стъпки, без да се пуска. – Само че няма предсмъртна бележка, Ръсти.

– Така е. Мисля, че Барбара се е надявала, че смъртта ѝ ще бъде приписана на естествени причини.

– Точно каквото е било първото заключение на патолога.

– Възразявам – обажда се Молто.

Съдия И приема възражението, но леко се подсмихва, развеселен от умелия ход на Санди.

– Защо според вас госпожа Сабич е искала да скрие факта, че сама е сложила край на живота си?

– Мисля, че заради сина ни.

– Като казвате „сина ни“, онзи хубав младеж на първия ред ли имате предвид?

– Да.

Баща ми се усмихва за съдебните заседатели. Странно, но това внимание не ме кара да се почувствам неловко и дори се опитвам също да се усмихна.

– Защо според вас е искала синът ви да не узнае, че сама е сложила край на живота си?

– Нат е единственото ни дете. Той сам може да потвърди, че детството му не беше леко. Сега е голям и сам се справя в живота, но майка му винаги много се е грижила за него. Сигурен съм, че Барбара е искала да го предпази от страданието, което би изпитал, ако разбере, че се е самоубила по такъв начин.

Стърн не коментира, но кимва леко, сякаш разбира логиката на това твърдение. На мен също ми звучи правдоподобно. Според един от онези неизказани митове, битуващи във всяко семейство, аз съм наследил депресията на майка си. Логично е да не иска да разбера, че не е успяла да се пребори с този жесток дух. Това би поставило твърде мрачна перспектива пред мен.

– Кажете сега, Ръсти, доколкото ви е известно, жена ви правила ли е и други опити за самоубийство?

– Барбара страдаше от силна депресия и доктор Волман ме беше предупредил да внимавам. Знам за един опит, който Барбара е направила към края на осемдесетте, когато бяхме разделени.

– Възразявам – намесва се Молто. – Ако е станало, докато са били разделени, съдия Сабич не може да говори за това в качеството си на свидетел.

– Приема се – казва съдия И.

Стърн кимва в съгласие и добавя:

– Тогава ще призовем друг свидетел.

Молто отново се изправя:

– Не сме съгласни, ваша чест. Това не е въпрос. Това е театър.

– Това възражение ли беше, ваша чест, или театрална критика? – контрира Стърн.

Съдия И, който има добро чувство за хумор, се усмихва широко, показвайки дребните си зъби.

– Господа, успокойте се.

– Оттеглям въпроса – отстъпва Стърн.

По време на тази размяна на реплики татко ме поглежда. Сега разбирам защо ми се извиняваше вчера. Преместването ни в Детройт, когато бях на десет, не направи майка ми по-щастлива, както очакваше тя. Като повечето деца аз усещах, че се случва нещо много лошо. Често сънувах кошмари, събуждах се ужасен сред измачканите чаршафи и започвах да викам мама. Понякога идваше. Понякога ставах и тръгвах да я търся. Тя почти винаги седеше на тъмно в спалнята си, толкова вглъбена в себе си, че ѝ трябваха няколко секунди, докато ме забележи. Все по-често, когато се събудех, отивах да я търся. Една нощ не я намерих в спалнята. Обикалях къщата и я виках, докато не се сетих да проверя в банята. Тя беше там, в пълната с вода вана. Беше стъписващо. Вече бях отвикнал да виждам майка си гола. Но по-важното беше, че в едната ѝ ръка имаше малка лампа, включена с удължител в контакта в другия край на помещението.

Стори ми се, че съм стоял няколко минути, макар да съм сигурен, че са били само секунди, преди да ме погледне.

– Всичко е наред, Нат. Исках да почета.

– Не, не е наред.

– Всичко е наред. Исках да почета, Нат – повтори тя.

Заплаках отчаяно. Тя се изправи, както беше гола, и ме прегърна, но бях достатъчно съобразителен и веднага изтичах при телефона да се обадя на татко. След няколко дни ѝ поставиха диагноза биполярно разстройство. Връщането при татко, към семейството ни, към предишния ни живот започна тогава. Но споменът от онази случка винаги ме изпълваше с тревога, когато останех сам с нея, до края на живота ѝ.

– С жена ви обсъждали ли сте опита ѝ да се самоубие?

– Възразявам. Косвено твърдение – намесва се Молто.

– С жена ви обсъждали ли сте дали някога пак ще направи опит да се самоубие?

В другия край на залата Томи се намръщва. Но няма какво да каже. По някаква причина, която като студент така и не успях да разбера, онова, което майка ми е казала за миналото, е косвено твърдение, но което е говорила за бъдещето, не е.

– След като отново се събрахме към края на осемдесетте, тя многократно ме е уверявала, че никога повече няма да причини това на Нат. Знам, че е вярно, защото стотици пъти ми се е клела, че никога повече няма да допусне той да влезе в стаята и да я намери така.

– Нат живееше ли при вас преди две години, когато Барбара почина?

– Не.

– Това обещание на жена ви относно Нат подкрепя ли предположението ви, че би предпочела самоубийството ѝ да изглежда като естествена смърт?

– Да.

– Имате ли информация Барбара да е правила опит за самоубийство, докато живеехте заедно?

– Не.

– Значи нямахте наблюдения върху поведението, което би могла да прояви жена ви, ако реши да се самоубие?

– Не.

– Но ако по някакъв начин беше проличало, че има такова намерение, какво бихте направили?

– Възразявам. Догадки – обажда се Молто.

– Щяхте ли да се опитате да я спрете?

– Разбира се.

Вторият въпрос и отговорът следват много бързо един след друг, преди съдия И да вземе решение за първото възражение.

– Да не се записва, да не се записва – извиква той.

– Значи, Ръсти, ако Барбара е възнамерявала да се самоубие, тя е трябвало да скрие този факт от вас и сина ви?

– Господин съдия! – възкликва Молто.

От свидетелското място баща ми поглежда прокурора и отговаря:

– Да? – Веднага осъзнава грешката и смутено свежда очи. – Ох, извинете.

Бейзъл И се изкисква и в залата избухва смях. Тази забавна грешка разведрява леко мрачното настроение. След като смехът утихва, съдия И се заканва с пръст на Санди:

– Стига, господин Стърн. Съобразявайте се.

Стърн кимва – слаб опит да покаже някакво смирение, преди да продължи с въпросите:

– Знаете ли дали жена ви беше запозната със случая „Джон Харнасън“?

– Да, обсъждали сме го. Тя се заинтересува, защото беше прочела за делото във вестниците и защото ѝ разказах за срещата ми с господин Харнасън. Разбира се, в седмиците преди смъртта ѝ темата за господин Харнасън се раздуха по телевизията в предизборната кампания на съперника ми за върховния щатски съд. Жена ми се възмущаваше от тези клипове, затова съм сигурен, че ги е гледала.

– Госпожа Сабич чете ли съдебното решение по делото „Харнасън“?

– Да. Аз много рядко отменях решенията на предишната инстанция. Барбара не се интересуваше много от работата ми, но както казах, следеше случая и ме помоли да ѝ занеса копие от решението.

– И – за да припомним това, което вече се каза по въпроса – в това решение се споменава, че някои лекарства, включително МАО инхибиторите, не се изследват при рутинните токсикологични тестове.

– Да.

Стърн се прехвърля на други теми. Татко обяснява как през 1988 година с мама отново се събраха при условие, че тя започне да взема лекарства за биполярното си разстройство, и че точно по тази причина толкова често е ходил да взема хапчетата ѝ, и дори ги е подреждал в аптечката. Всичко това дава ясно обяснение за отпечатъците му върху шишенцето с фенелзина. После Стърн прошепва няколко думи на Марта и тя отива в другия край на залата да говори с Джим Бранд. Връща се с едно веществено доказателство в лъскавата найлонова опаковка.

– Така, Ръсти. Господин Молто ви попита за посещението ви при Дана Ман. Спомняте ли си?

– Разбира се.

– Жена ви познаваше ли се с господин Ман?

– Да. Дана и жена му Пола Кър ми бяха състуденти в юридическия факултет. Като семейни двойки често си ходехме на гости, особено в по-ранните години.

– Тя знаеше ли в какви дела специализира господин Ман?

– Разбира се. Само един пример. Преди пет-шест години, когато Дан беше председател на Асоциацията за семейно право, той ме помоли да изнеса реч пред тази организация. Пола и Барбара също дойдоха на официалния прием.

– При кръстосания разпит господин Молто ви попита за две ваши посещения при господин Ман. Доколкото си спомням, вие казахте, че втория път, когато сте били при него, на 4 септември 2008 година, за кратко сте обмисляли да поискате развод. Така ли беше?

– Да.

– И господин Ман ви е изпратил фактура за консултацията.

– По моя молба. Не исках да ползвам услугите му безплатно по редица причини.

– Не обичате да дължите услуга никому, така ли?

Баща ми се усмихва и кимва. Съдия И му напомня да отговори с думи за протокола.

– Представям на вниманието ви доказателство номер 22 на обвинението. Това ли е фактурата, която ви е изпратил през септември 2008 година?

Документът се показва на екрана.

– Да, това е.

– Адресирана е до вас, на домашния ви адрес в Ниъринг, нали?

– Да.

– Там ли я получихте? В дома си?

– Не. Получих копие по електронната поща. Бях помолил кореспонденцията да се извършва по имейла на личния ми адрес.

– Но вие сте платили фактурата, доказателство 22, нали?

– Да. Изтеглих два пъти пари от банкомат и купих паричен ордер от банката.

– Коя банка?

– Банка „Киндъл“ в Ниъринг.

– А това е паричният ви ордер, доказателство 23 на обвинението, нали?

– Да.

Ордерът се появява на екран. В графата за вида на платежния документ е посочен номерът на фактурата и пише „Консултация, 04.09.08“.

– Кажете пак, Ръсти. Защо изпратихте ордер, а не чек?

– За да не се налага да казвам на Барбара, че съм ходил при Дана Ман и защо.

– Много добре. – Стърн хвърля кратък поглед към Томи, за да му подскаже, че е забелязал вчерашния му опит за имитация. – И накрая, моля, погледнете доказателство 24 на обвинението, което също бе представено по време на свидетелските показания на господин Ман. Какво е това?

– Разписка за плащането.

– Тя също е адресирана до дома ви в Ниъринг. Там ли я получихте?

– Не. Получих я по имейла.

– Значи, Ръсти, всички тези документи – номера 22, 23 и 24 и двете потвърждения за записаните ви срещи – които сте получили по имейла, са били изтрити от личния ви компютър. Така ли е?

– Доктор Горветич твърди така.

– Вие ли изтрихте писмата?

– Би било логично аз да съм ги изтрил, господин Стърн, защото, както казах, не исках Барбара да разбере за посещенията ми при Дана, докато не реша окончателно, че искам развод. Но доколкото си спомням, не съм ги трил. И със сигурност никога не съм инсталирал заличаващ софтуер на компютъра си.

– Значи никога не сте обсъждали с госпожа Сабич посещенията си при господин Ман или намеренията си да поискате развод?

– Не.

Стърн се навежда и прошепва нещо на Марта. След това се обръща към съдията:

– Нямам повече въпроси.

Бейзъл И поглежда Молто, който скача като кукла на пружина.

– Господин съдия, във връзка с теорията ви, че жена ви се е самоубила, като е взела свръхдоза фенелзин. Бяха ли намерени нейни отпечатъци върху шишенцето с фенелзин в аптечката ѝ?

– Не.

– Чии отпечатъци бяха открити по шишенцето?

– Моите.

– Само вашите, нали?

– Точно така.

– Ами Интернет сайтовете с информация за фенелзина? От чий компютър бяха посетени в края на септември 2008 година?

– От моя.

– Компютърът на жена ви беше ли проверен от съдебен експерт?

– Така потвърди доктор Горветич.

– Има ли следи от извършени справки в Интернет относно фенелзина на нейния компютър?

– Не са открити такива.

– Сега за идеята, че жена ви може да е имала склонност към самоубийство. В продължение на двайсет години, от 1988 до 2008, тя не е правила такъв опит, нали?

– Доколкото знам, не.

– През септември 2008 година забелязахте ли някаква промяна в поведението на госпожа Сабич?

Татко поглежда Томи Молто. Не знам какво става, но това очевидно е моментът, който баща ми е чакал през цялото време.

– Да, господин Молто – отговаря той. – Забелязах значителна промяна.

Томи се дръпва, сякаш са му ударили плесница. Въпросът, който му се е струвал безобиден, се оказва скрита бомба. Молто поглежда Бранд, който под масата разтваря дланта си и прави леко движение надолу. Жестът му означава: „Сядай си. Не усложнявай още повече нещата.“

Точно това прави Томи. Казва: „Нямам повече въпроси“ – и съдия И разрешава на баща ми да се върне на мястото си. Татко закопчава сакото си и бавно слиза по трите стъпала на подиума. Има вид на горд воин, с изпънати рамене, вдигната глава, насочен напред поглед. Колкото и невъзможно да беше вчера, днес изведнъж изглежда, че сме спечелили.

32.

Нат, 23 юни 2009 г.

Съдия И казва на Санди, че може да призове следващия свидетел и Марта изтичва да извика Роса Беланкес – от отдела за клиенти в банката, където родителите ми държат спестяванията си.

Госпожа Беланкес е хубава жена около трийсетте, леко закръглена и наконтена за своите пет минути слава. Носи огърлица с кръстче и пръстен с миниатюрен диамант на безименния си пръст. Роса е олицетворение на Америка, добрата Америка. Емигрантка или дъщеря на емигранти, тя се е трудила яко и късметът ѝ се е усмихнал – сега има стабилна работа в банката, сравнително успешна кариера, малко спестявания, достатъчни за децата ѝ, които тя възпитава, както са възпитавали нея, да работят усърдно, да живеят достойно, да обичат Бог и ближния. Роса е добър човек и това личи още щом сяда на свидетелското място и се усмихва на Марта.

– Ако се върнем назад към датата 23 септември 2008 година, спомняте ли си да сте говорили с жена на име Барбара Сабич?

Правя бърза сметка. Двайсет и трети септември 2008 г. беше вторникът преди смъртта на майка ми.

– Да.

– Какво си говорихте с госпожа Сабич?

Джим Бранд, едър и як, облечен със сако от дебел вълнен плат посред лято, става и възразява:

– Косвено твърдение.

– Господин съдия – настоява Марта, – целта на въпроса не е за доказване на истината, а за да покажем информираност.

Съдия И кимва. Марта иска да каже, че целта на защитата не е да използва думите на майка ми за доказване, че нещо казано от нея е истина, а само да покаже, че ги е казала.

– Всеки въпрос поотделно – препоръчва съдията.

Има предвид, че ще преценява дали възражението за косвено твърдение е основателно за всеки въпрос, което е предимство за защитата, защото може да представи цялата информация пред съдебните заседатели, дори впоследствие съдията да постанови, че не е трябвало да я чуват.

– Най-напред – продължава Марта – госпожа Сабич носеше ли нещо?

– Госпожа Сабич носеше разписка от една адвокатска кантора.

– Моля да погледнете този документ, отбелязан като доказателство номер 24 за обвинението. Познат ли ви е?

Разписката от кантората на Дана Ман, която беше на екрана само преди няколко минути, отново се появява.

– Това беше разписката, която ми показа госпожа Сабич.

– Госпожа Сабич каза ли ви как я е получила?

– Възразявам. Косвено твърдение – обявява Бранд.

Марта го поглежда намръщено, но оттегля въпроса.

– Добре. Спомняте ли си как госпожа Сабич ви показа разписката?

– Извади я от един плик.

– Какъв плик?

– Стандартен.

– Спомняте ли си дали имаше марка?

– От „Питни Боус“, струва ми се.

– Видяхте ли някакъв адрес за обратна връзка на плика?

– Ето какво стана – обяснява госпожа Беланкес. – Тя ми даде плика и аз извадих разписката. Беше изпратена по пощата. Виждаше се ясно.

Бранд отново се изправя за възражение, но Молто го хваща за ръкава и той си сяда, без да каже нищо. Томи не иска да създаде впечатление, че прокуратурата крие нещо. За разлика от шефа си Бранд е склонен да се противопоставя дори срещу очевидни факти. В кантората на Прима Дана явно са объркали нещо и са изпратили разписката в дома на родителите ми. Мама, която обикновено се занимаваше с всички сметки, е отворила плика и е отишла в банката, за да разбере какво става.

– Разкажете ни, моля, какъв разговор проведохте с госпожа Сабич.

– На разписката има паричен ордер. – Госпожа Беланкес се завърта със стола и посочва екрана зад себе си. – Искаше да разбере дали това е нашият ордерен номер. Отговорих ѝ, че така изглежда, но трябва да проверя. Отидох да погледна в архива и после ѝ казах, че трябва да говоря с управителя на клона.

Марта взема найлоново пликче от масата на защитата и го занася на Бранд. Той го поглежда и се изправя.

– Господин съдия, този документ не ни е познат.

– Ваша чест, този документ беше предоставен на защитата от обвинението през ноември по време на предварителното разследване.

Това трябва да е вярно, защото детектив Гислинг дава знак на Бранд и кимва. Марта прошепва още нещо на Бранд, той махва с ръка и документът е приет за доказателство. Помощникът на Санди прожектира съответния диапозитив на екрана. Това е искане за паричния ордер. Документът ми е познат от есента. Тогава на фона на чека до една лаборатория за венерически заболявания не ми се стори важен.

– Представям ви доказателство номер едно на защитата. Какво е това, госпожо Беланкес?

– Това е документът, който взех от нашия архив. Резервно копие на наш паричен ордер.

– Казахте, че сте разговаряли с шефа си.

– Да.

– След този разговор говорихте ли пак с госпожа Сабич?

– Да, разбира се.

– Какво ѝ казахте?

– Казах я… – Беланкес облизва устните си и се извинява за грешката. – Казах ѝ какво е отговорил управителят.

– А то беше…

Бранд възразява, че това било косвено твърдение.

– Да го чуем все пак – отговаря съдия И.

– Ами съдията беше купил паричния ордер с пари в брой, които е имал в момента, и беше изтеглил триста долара допълнително от банкомат в клона. Това може да се определи по часа на тегленето. Затова на практика е било теглене от сметка. Не му бяхме взели такса за издаване на ордера, защото е наш клиент. Въпросът беше дали този ордер е документ за операция по сметка и каква информация можем да дадем на госпожа Сабич, защото и тя беше титуляр по същата сметка. Управителят каза, че след като сме издали на съпруга ѝ безплатен ордер, защото има сметка при нас и жена му е титуляр по същата сметка, тогава ордерът е документ за операция по сметката и тя има право да види каквото поиска. Аз казах всичко това на госпожа Сабич и ѝ дадох фактурата и ордера.

– Моля, погледнете доказателство 23 на обвинението. Това ли е ордерът, който показахте на госпожа Сабич?

Паричният ордер е издаден на името на „Ман и Рапини“, а в графата за основание на плащането пише: „Плащане – фактура 645332“.

– Да – отговаря госпожа Беланкес.

Марта казва, че няма повече въпроси. В залата настъпва тишина. Всеки съзнава, че току-що се е случило нещо – нещо много важно. Татко предположи, че мама се е самоубила, и ето една възможна причина. Защото е разбрала, че е ходил при Дана Ман, специалиста по бракоразводни дела, и обмисля да я напусне.

Джим Бранд не изглежда доволен. Прокурорите рядко се радват, когато се окаже, че защитата знае нещо, което те не знаят. Той остава още няколко секунди седнал, с изпънати крака, после подхвърля химикалката си, хваща я във въздуха и едва тогава става и тръгва към свидетелското място с изражението на кравар, канещ се да погне някое непослушно говедо.

– Това ли беше целият ви разговор с госпожа Сабич?

– О, не.

– Какво друго стана? – пита той, сякаш това е най-естественият въпрос на света и не може да си обясни защо Марта не го е задала.

Изкуството на съдебната зала, театралните импровизации и тънките методи за комуникация със съдебните заседатели продължават да ме удивляват. В отговор Марта се изправя, но оставя госпожа Беланкес да отговори:

– Ами, след като видя паричния ордер, госпожа Сабич попита дали има и други такива, как са били платени и така нататък. Показахме ѝ цял куп ордери, платежни нареждания, разписки за теглене и вносни бележки. Много операции. Така продължи няколко часа.

– Господин съдия – казва адвокатката. – Мисля, че това излиза от темата на директния разпит. Тук става дума за документите, които вие няколко пъти постановихте, че нямат връзка със случая.

– Имате ли още въпроси, господин Бранд? – пита съдията.

– Не.

Бранд успя да си върне част от изгубените позиции. Сега съдебните заседатели знаят, че има още нещо. Госпожа Беланкес си тръгва, потропвайки с високите си токчета, като леко се усмихва на Марта. Ароматът от силния ѝ парфюм остава известно време във въздуха, след като минава покрай мен пред първия ред.

Не съм сигурен дали зрителите до мен или съдебните заседатели осъзнават цялото значение на показанията на Роса Беланкес. Аз обаче се чувствам, сякаш сърцето ми изпомпва разтопено олово. Не би трябвало да се изненадвам. През цялото време си давам сметка, че мама е знаела. Въпреки това мисълта е непоносима, особено като знам съдържанието на ония документи, които няма да бъдат представени на съдебните заседатели. Представям си ясно сцената: бюрото на госпожа Беланкес в банката, имитациите на колониална мебелировка, сновящите насам-натам служители и клиенти – и мама, която изпиваше половин ксанакс, преди да излезе от къщи, която мразеше да я наблюдават и да се показва. Въпреки това тя седи пред любезната банкова чиновничка, която ѝ разкрива тайните на миналото: първо как татко е отишъл за консултация при Дана Ман, адвокат по бракоразводни дела, само няколко седмици по-рано, а също как петнайсет месеца преди това е отклонявал пари от заплатата си и ги е харчил за различни неща, включително паричен ордер за лаборатория, правеща изследвания за венерически болести. Тя веднага разбира, че ѝ е изневерявал, че я е лъгал непрестанно за десетки неща, включително и може би най-лошото, че ще остане неин съпруг. Налага се да приеме всичко това с каменно лице и разбито сърце пред очите на служителката, знаейки, че Роса Беланкес е забелязала венчалната халка на пръста ѝ и следователно моментът е още по-унизителен.

Неусетно се озовавам в коридора пред съдебната зала и плача. Вече е ясно как се е върнала вкъщи онзи вторник и рано или късно е прегледала електронната поща на баща ми, за да научи всичко друго, което не е знаела, за любовната му авантюра отпреди година. Дали са се карали през тази седмица преди смъртта ѝ? Дали са крещели и са чупили предмети, а пред мен и Ана са се престорили, че нищо не се е случило? Или мама е стаила всичко в себе си? Трябва да е било второто, мисля си. Когато им отидохме на гости за вечеря, тя е знаела вече от близо седмица, но е пазила всичко в тайна. Докато се е усмихвала и разговаряла с нас, мама е обмисляла какво да предприеме и, сигурен съм вече, планирала е собствената си смърт. Татко беше взел фенелзина два дни след посещението ѝ в банката.

Марта Стърн излиза да види какво става. С около една глава по-ниска от мен, тя поставя ръката си на рамото ми. Носи голяма огърлица от ковано злато, която не бях забелязал досега.

– Това е адски несправедливо – казвам ѝ.

Съмнявам се, че ме разбира, защото, докато не го казвам, самият аз не съм сигурен, че разбирам. От гледна точка на закона татко не е убил майка ми. Това обаче не променя станалото. Той заслужава оправдателна присъда, но някъде в сърцето ми обвиненията винаги ще стоят.

33.

Томи, 23 юни 2009 г.

Марта поиска почивка, за да подготви компютъра за следващия свидетел, и Бейзъл И не изглеждаше доволен. През последните два дни все повече започваше да личи, че търпението на съдията се изчерпва. Налагаше се да живее с един куфар дрехи на неколкостотин километра от къщи и в същото време се опитваше да движи всичките си висящи дела в Уеър по телефона. Когато се върнеше, щяха да му трябват няколко месеца, докато разчисти всички изостанали случаи. За да не губи един час за разопаковане и разпечатване сега, той нареди на защитата да приготви компютъра за сутринта на другия ден. След като разпуснеше съда, щеше да прекара останалата част от деня в телефонни разговори с кабинета си, опитвайки се да реши два спешни иска в съдебния му район.

Това беше добре. Томи и хората му се нуждаеха от почивка. Марта и Бранд се споразумяха техниците на прокуратурата да махнат найлоновата опаковка, а на заранта експертите на обвинението и защитата заедно да свалят печатите и да стартират машината в съда преди заседанието. След тази уговорка екипът на прокуратурата подкара количката с доказателствата си към отсрещната сграда. В асансьора Рори Гислинг започна да се извинява:

– Трябваше да се досетя.

– Стига глупости – опита се да я успокои Томи.

– Не, трябваше да го надуша, трябваше да попитам. Когато в банката събраха всички тези документи за части от секундата, трябваше да се досетя, че вече са го правили за някой друг.

– Ти си детектив, а не ясновидка.

Това, което защитата току-що доказа, не беше чак толкова лошо само по себе си. Барбара е знаела, че съпругът ѝ е смятал да я напусне – да не говорим за любовните му авантюри, за които съдебните заседатели никога нямаше да узнаят. И какво от това? Значи е знаела. Това отваряше милион вратички за обвинението. Барбара е вдигнала скандал на Ръсти и накрая той я е очистил. Или е заплашила, че ще каже на сина им. Или на медиите. Бог знаеше какво друго. Това беше съдебно дело; за ден-два щяха да измислят теория, обясняваща фактите.

Защитата обаче беше доказала нещо много по-важно: прокуратурата не знаеше всичко. Тези любезни господа в другия край на залата нямаха представа за съществуването на сериозно доказателство в дело, основаващо се на косвени улики. Това беше като да начертаеш карта на света и да пропуснеш половината Северна Америка. Прокурорите обвиняваха Ръсти, че е убил Барбара, а защитата бе излязла, за да каже: „Ето, те не виждат цялата картина. Барбара е научила лоши новини, затова тихо е сложила край на живота си.“

Четиримата – Бранд, Томи, Рори и Рута – седнаха в кабинета на главния прокурор. За да прикрие раздразнението си, Молто започна да преглежда бележките, оставени от секретарката му на бюрото, но единственото, което искаше сега, бе да помисли за делото и да оцени колко тежки са пораженията. Бранд излезе да си вземе нещо за пиене и се върна след няколко минути.

– Как може газираната вода от тази проклета машина да струва осемдесет и пет цента? – възнегодува той. – Някой трябва да поговори с поддръжката. Джоди я взема от магазина по двайсет цента. Ама че търговци. Чисти крадци.

Томи бръкна в джоба си и подаде на Бранд четвърт долар.

– Кажи на Джоди, че искам диетична кола с двойна доза лед и да задържи рестото.

– Докато чакаш да ти изпълни поръчката, Томи – вметна Рори, – ще се наложи да довършиш делото сам.

Джоди беше прокурор по времето, когато се запознаха с Бранд, и той бе лепнал снимката ѝ в речника до израза „костелив орех“.

– Не мога да накарам момчетата от поддръжката дори да боядисат стените и да оправят парното – оплака се Томи и четиримата се разсмяха.

След малко отново настъпи тишина.

– Значи Харнасън е съвпадение, така ли? – попита Бранд.

Опитваше се да се досети как Санди ще представи нещата в заключителната си реч.

– Вече го обясниха – отбеляза Рори. – Барбара е знаела за делото.

– Точно така – измърмори Томи. – Измислиха обяснение. Делото срещу Харнасън ѝ дава идеята, че може да се самоубие с медикамент, който ще изглежда като естествена причина и няма да лъсне в списъка на токсиколога. Така се пренася безболезнено на оня свят и в същото време спестява страданието на момчето. Точно това ще каже и той, този Нат. Колко се грижела за него майка му. Ще потвърди цялата теория.

Това беше лошо, осъзна Томи. Версията за самоубийство щеше да спаси Ръсти.

– Какво правят отпечатъците му върху шишенцето с фенелзина? – намеси се Бранд.

– Е, сега има да обяснява едно несъответствие вместо шест. Всичко друго може да се обясни. Ще кажат, че е ровила в компютъра му. Вече се досещаш, нали? Това искат да изкарат. Ще кажат, че е прочела имейлите му. Как ще поискаме от съдебните заседатели да го обявят за виновен, след като собственият ни експерт признава, че може да е пипала шишенцето с фенелзина, без да остави отпечатъци, а Ръсти винаги е вземал лекарствата ѝ от аптеката?

Бранд седеше и се взираше в стената. Томи така и не беше довършил обзавеждането на кабинета. Беше му се сторило твърде претенциозно да окичи стените със свои дипломи и снимки. Бе сложил само няколко на Доминга и Томазо, а също една стара фотография с майка си и баща си от дипломирането му в университета. Имаше обаче няколко петна на местата, откъдето преди четири години, когато Мюриъл Уин освобождаваше поста, бяха изкъртили парчета боя и мазилка. Въпреки честите обаждания службата по поддръжка още не ги беше замазала. Бранд гледаше втренчено едно от тези петна.

– Няма да загубим това проклето дело! – изсъска неочаквано.

– Нещата не вървят добре от самото начало – напомни му Томи.

– Много добре си върви. Не, няма да загубим.

– Хайде, Джими. Почини си една нощ. Размисли.

– Има слабо място – заяви Бранд, имайки предвид теорията на защитата.

– Може би не едно – съгласи се главният прокурор.

– Защо е заличила писмата от компютъра му? – попита Бранд. – Добре, прочела ги е. Но защо ги е изтрила?

– Разумен въпрос – призна Томи.

Щяха да умуват над много такива въпроси през следващото денонощие. Трябваше им време, за да влязат в крак. И трябваше да се признае, за да наваксат. Защото Санди и Марта мислеха върху тези въпроси и измисляха отговори от няколко месеца. За да се почувства по-добре, Бранд продължи да размишлява на глас:

– Ако е смятала да се самоубие тихомълком, без предсмъртна бележка и така нататък, защо е оставила следи, като е изтрила имейлите?

Рори първа се досети какво ще каже защитата:

– За да разбере Ръсти. Той е имал причина да пази тези писма. Може би е обичал да препрочита посланията на любовницата си. Каквато и да е причината, когато отвори пощата си, той ще види, че писмата са изтрити. Ще се досети, че Барбара ги е изтрила едно по едно. Така ще осъзнае, че жена му е разбрала всичко и е сложила край на живота си. Може би затова е направила справките за фенелзина от неговия компютър, за да му даде да разбере как го е направила. Но само той ще знае. Синът му и всички останали ще си мислят, че е починала от инфаркт. Но Ръсти до края на живота си ще се измъчва от вина.

Бранд гледаше Рори с леко отворена уста.

– Мамка му! – възкликна след няколко секунди и запрати празната кутия от безалкохолното в стената.

Там мазилката беше олющена, свидетелство за гневните изблици на Томи и подчинените му, оставено от юмруци и хвърлени предмети. Но Бранд се целеше по-точно. Кутията се удари в центъра на петното и падна в кошчето, поставено отдолу, за да улавя падащите от време на време боклуци.

Всички го изгледаха мълчаливо. Дали на сутринта към кошчето нямаше да полети и един друг предмет, запита се Томи. Папката с обвинението за това дело.

34.

Нат, 24 юни 2009 г.

Часът е седем и половина и улиците на Сентър Сити започват да се пълнят с обичайната утринна навалица от пешеходци и шофьори, които бързат да стигнат навреме на работа. Ана спира тихия приус до тротоара и ме оставя пред сградата „Ле Сюър“.

– Дано да мине добре – казва тя, като докосва ръката ми. – Изпрати ми съобщение, щом свърши.

Навеждам се да я прегърна и тръгвам. Още не съм се отказал от студентските си навици и смачквам хубавия си костюм под презрамките на раницата, която премятам на гърба си, преди да вляза в сградата.

Имахме трудна нощ. Ана се натъжи, когато чу за показанията на банкерката. Прие го тежко като мен. Постоянно повтаряше колко съжалявала, с което започна да ме дразни, защото имах чувството, че очаква да я утешавам. Може би беше попаднала в същия капан като мен – представяше си как мама слага масата за четиримата, знаейки, че това е краят на живота ѝ.

При тези вълнения вчера не бях в състояние да репетирам днешния разпит с Марта, затова днес тя е дошла рано на работа. С три деца вкъщи за нея и съпруга ѝ Соломон не е лесно, но когато започвам да ѝ благодаря, тя махва пренебрежително и ме завежда при кафемашината.

Като наблюдавах Марта в съда през последните седмици, осъзнах, че тя никога няма да има кариерата на баща си. Тя не му отстъпва по интелект, но няма същото обаяние. Марта е топъл и отзивчив човек, докато Санди печели от сдържаното си поведение, но това не изглежда да я притеснява. Тя е от хората, които се харесват такива каквито са и са доволни от живота си. Често ѝ казвам, че тя е моят идеал.

– Не ти ли беше странно, когато реши да станеш съдружник на баща си? – питам я сега, докато чакаме каната да се напълни с кафе. Този въпрос ми хрумна още преди няколко седмици, но в суматохата около делото нямах време да ѝ го задам.

Тя се засмива и признава, че всъщност не е имала голям избор. Преди години семейството преживяло тежка криза след смъртта на майка ѝ. Тя не говори за това, но съм почти сигурен, че Клара, майката на Марта и първа съпруга на Санди, се е самоубила – странна идея тази сутрин. Санди не бил на себе си и Марта станала партньорка на баща си, без да се замисля много.

– Сигурно това имат предвид хората, когато казват, че нещата се нареждат сами – добавя тя. – Работата с баща ми страшно ми хареса, а истината е, че ако мама не беше починала, може би никога нямаше да започна при него. Той е най-добрият адвокат, когото познавам, и в кантората ни цари хармония, каквато няма да намериш никъде другаде. Нито веднъж не сме повишавали тон, но ако го поканя вкъщи за вечеря, когато Хелън пътува, започвам да му крещя още преди да влезем през вратата. Той нарушава всяко правило, което имам за мъжете. Обичам баща си – добавя тя като нещо, което ѝ е хрумнало впоследствие, и се изчервява толкова бързо, че отначало не разбирам какво е станало.

Това е най-ясното признание, което съм чувал от някого, че Санди Стърн умира. Марта се втренчва в кафето.

– Още не съм се възстановила напълно след смъртта на мама – споделя тя. – А оттогава минаха близо двайсет години.

– Наистина ли? Аз чакам отново да заживея нормално.

– Това е нов вид нормално.

Ако е имало някаква професионална резервираност между мен и Марта, тя отдавна е изчезнала. Имаме твърде много общи неща. И двамата сме юристи. И двамата сме загубили майките си преждевременно и имаме в живота си тази фигура на бащата, велик юрист, толкова голям, че засенчва слънцето, но в момента изложен на смъртна опасност. Двамата, образно казано, вървим през това дело хванати за ръце и обзет от тези мисли, аз дори поставям ръка върху рамото ѝ, докато отиваме към кабинета. Тя ще бъде от хората, от които до края на живота си ще търся съвет.

Бързо преговаряме показанията ми. В по-голямата си част въпросите са безобидни, особено сравнени с вчерашните, но няма спор, че трябва да изрепетираме всичко.

– Каква е играта с компютъра? – питам аз.

– Ще направим малък експеримент. Идеята беше на баща ти. Твърди, че няма риск. Ще видим. Но искам да можеш да потвърдиш убедително пред съдебните заседатели, че не сме обсъждали това предварително. Затова само следвай инструкциите ми. Не е сложно.

Идеята е очевидна – да се покаже колко лесно ѝ е било на мама да използва компютъра.

Когато излизам до тоалетната преди началото на заседанието, почти се сблъсквам с татко. Вчера той странеше от мен и дори сега нямаме какво да си кажем.

– Прости ми, Нат.

Мама беше нисичка, затова за всички, включително за мен, беше изненада, когато пораснах няколко сантиметра по-висок от баща ми. Дълго време ми беше адски странно да го гледам отвисоко, дори с такава малка разлика. Той ме сграбчва за раменете и аз го прегръщам смутено, после всеки тръгва в своята посока.

Първият път, когато давах показания, беше истински ад. Никога не бях виждал съдебен процес, а ето ме изведнъж главен свидетел по дело, призован от обвинението да давам показания срещу баща си за убийство на майка ми. Седях като ударен по главата и отговарях колкото можех по-бързо. Съдия И постоянно ми напомняше да говоря по-високо. След като Бранд свърши, Марта ми зададе два въпроса, имащи за цел да се покаже, че когато спорехме дали да се обадим в полицията, татко е бил в състояние на шок. После каза на И, че си запазва правото за други въпроси, когато отново ме призоват в полза на защитата.

Сега, когато за втори път се качвам на стола под навеса от орехово дърво, вече е по-лесно. Сигурно ще сънувам тази съдебна зала до края на дните си, но по някакъв странен начин се чувствам уютно.

– Моля, представете се и кажете фамилното си име буква по буква за протокола.

– Натаниъл Сабич. С-А-Б-И-Ч.

– Същият Натаниъл Сабич, който свидетелства за обвинението?

– Да.

Една млада латиноамериканка от първия ред на съдебните заседатели се усмихва. Явно ме е харесала при първото ми свидетелстване.

– След като дадохте показания, сте присъствали на всички заседания по делото, нали?

– Да. Аз съм единственият роднина на баща ми и съдия И позволи да остана, за да го подкрепям.

– За да бъдем наясно, Нат, обсъждали ли сте доказателствата по делото или днешното си свидетелстване с баща си?

– Не. Е, той ми каза, че не го е извършил, и аз го уверих, че му вярвам, но иначе не сме обсъждали казаното от свидетелите или какво ще говоря аз.

Последните отговори, които леко се отклоняват от стандартната практика, са репетирани предварително с Марта. Тя се надяваше Бранд да възрази срещу думите ми, че съм казал на баща ми, че му вярвам, само за да наблегне на този факт пред съдебните заседатели, но Молто хваща ръката на колегата си малко преди той да скочи от стола. Според слуховете Молто също е бил луда глава на младини, но възрастта и отговорностите са поохладили кръвта му. Той знае, че съдебните заседатели са ме виждали всеки ден в залата и вече са си дали сметка на чия страна съм. Човекът на подсъдимата скамейка все пак е мой баща. На кого другиго да вярвам?

– Вие сте правоспособен адвокат, нали?

– Да.

– Значи разбирате последствията от това да сте под клетва.

– Разбира се.

– Нат, нека първо да ви попитам за случая „Джон Харнасън“. Обсъждали ли сте го някога с майка си?

– С майка ми ли?

– Присъствали ли сте, когато майка ви, сама или с баща ви, е говорила за случая?

Разказвам какво се случи на шейсетия рожден ден на татко, когато стана ясно, че мама е чела за случая „Харнасън“. След това Марта ме пита какво е купил баща ми вечерта преди смъртта на майка ми. Обяснявам, че от малък умирам за колбаси и сирене; че като всяка майка, мама обичаше да ме глези с любимите ми лакомства; че винаги изпращаше баща ми или мен за такива покупки, защото не обичаше да излиза от къщи и пазаруваше дори елементарни хранителни продукти по Интернет. После казвам на съдебните заседатели, че баща ми наистина винаги вземаше лекарствата на мама, качваше ги на горния етаж, когато отиваше да се преоблече, и много често ги подреждаше в аптечката. Чук, чук, чук. Баща ми обича да казва, че Санди работи като бижутер с малкото си чукче. Така прави и сега. Аз потвърждавам показанията на баща ми точка по точка.

Всичко върви спокойно и леко, докато не стигаме до опита на мама да се самоубие, когато бях на десет. Прокурорите вдигат врява, преди да успея да разкажа каквото и да било, и съдебните заседатели трябва да напуснат залата, което е абсурдно, защото всичко потвърждава казаното от татко вчера. Когато се връщат на местата си обаче, издържам само няколко въпроса, преди да изгубя контрол. Досега съм разказвал за тази случка само на четирима души – дори Ана я чу едва снощи – а днес седя пред репортерите на предния ред в тази огромна зала и описвам за вечерните новини как мама е превъртяла.

– Влязох в банята – казвам, след като се посъвземам, но веднага отново започвам да хлипам.

Опитвам се още два-три пъти, но не се получава.

– Мислите ли, че е искала да се самоубие с електрически ток? – пита Марта след няколко минути.

Успявам само да кимна.

Съдия И се намесва:

– Да се отбележи в протокола, че свидетелят кимна утвърдително. Мисля, че всичко разбрахме, госпожо Стърн.

С това прекратява обсъждането на тази тема и дава десетминутна почивка, за да се съвзема.

– Извинете ме – обръщам се към него и съдебните заседатели.

– Няма за какво да се извинявате – успокоява ме Бейзъл И.

Излизам и заставам сам в края на коридора. Заглеждам се през прозореца към булеварда. Истината е, че никога не ми е било лесно да говоря за мама. Аз я обичах, обичам я сега, винаги ще я обичам. Татко винаги се рееше в небесата, голям и светъл като луната, но гравитацията, която ме държеше стъпил на земята, бе майка ми, дори да изглежда, че цял живот съм се съпротивлявал срещу любовта ѝ. Съзнавах, че тя ме обича прекалено силно – че това излишество на обич не е добро за мен – и в резултат винаги съм се стремял да избягам от бремето на любовта и вниманието ѝ. Когато бях малък, тя постоянно ми шепнеше – още чувствам дъха ѝ върху кожата на врата ми и космите ми настръхват. Тя не искаше никой да чуе какво ми казва. В думите ѝ имаше едно скрито послание: само ние. Светът, това сме само ние. Казваше ми директно: „Ти си моят свят, малко момченце, ти си целият ми свят.“

Това, разбира се, ме караше да се вълнувам. Но тези думи носеха и нещо тягостно, мрачно. Още от малък се чувствах един вид отговорен за нея. Може би всички деца се чувстват така. Няма как да знам, защото бях само аз. Но осъзнавах, че съм много важен за нея. Аз бях нейният живот. Знаех, че мама се чувства пълноценна само когато е около мен, когато се грижи за мен, когато ми говори, когато мисли за мен. Това бе единственото време, когато беше в хармония със света.

Като се замисля сега, осъзнавам, че най-големият ми проблем като юноша беше мисълта как ще я напусна. Загледан в колите, профучаващи по шосе 843, изведнъж си давам сметка за нещо, което не ми е хрумвало досега. Аз обвинявам татко за смъртта ѝ, защото не искам да обвинявам себе си. Но винаги съм знаел, че напусна ли веднъж дома, нещо такова може да се случи. Знаех и въпреки това си тръгнах. Трябваше. Никой, най-малко майка ми, не е искал да жертвам живота си за нейния. Но въпреки това. Баща ми е постъпил като негодник. Но преди всичко трябва да простя на себе си. Едва тогава може би ще съм способен да простя и на него.

– Да разгледаме темата за компютрите – казва Марта, след като заседанието се възобновява. Компютърът на татко е поставен на маса в средата на залата и Марта го посочва.

– Нат, виждали ли сте баща ви да използва компютър?

– Разбира се.

– Къде?

– Вкъщи. Или когато го посещавах в съда.

– Колко често?

– Безброй пъти.

– Говорили ли сте с него за компютъра му?

– Често.

– Помагали ли сте му да използва компютъра си?

– Естествено. За хората на моята възраст това е нещо като услуга към родителите ни в замяна на това, че са ни учили да караме колело. Ние всички помагаме на родителите си за компютрите.

Съдебните заседатели са възхитени. Съдия И – също и аз все повече се убеждавам, че той е симпатяга.

– Може ли да се каже, че баща ви е компютърно грамотен?

– Ако това, че умее да включва и изключва компютъра, го прави компютърно грамотен, да. Иначе не особено.

От редовете на съдебните заседатели избухва смях. Всички в залата ми симпатизират, ставам любимец на публиката.

– Ами вие? Компютърно грамотен ли сте?

– В сравнение с баща ми, да. Знам доста повече от него.

– Ами майка ви?

– Тя беше компютърен гений. Имаше докторска степен по математика. Докато няколко приятели не завършиха информатика, тя разбираше от компютри повече, отколкото всеки друг мой познат. Дори специалисти понякога ѝ се обаждаха за консултации. Тя сякаш живееше в компютъра.

– Знаехте ли паролата за компютъра на баща ви?

– Мисля, че да. Татко използваше една и съща парола за всичко.

– И коя?

– Малкото му име. Розат. Само че в оригинал то се пише с ударение върху буквата „з“, затова на английски понякога го изписва Р, О, 3, X, А, Т. Това беше паролата на телефонния ни секретар, на алармената система, на банковата сметка. Навсякъде „Розхат“. Той правеше като всички други хора. Как може да имаш шестнайсет различни пароли и да ги помниш всичките?

– Обсъждали ли сте този факт – че баща ви има една парола за всичко – с майка ви?

– Безброй пъти.

– Спомняте ли си конкретно някой случай?

– Спомням си един път преди две години, бях на гости у нашите и татко получи нова кредитна карта по пощата. Трябваше да се обади в банката, за да му я активират, и там му поискаха паролата на сметката му. Тогава той закри слушалката и попита мама: „Каква ми е паролата?“ Тя завъртя очи, после се обърна към мен с такъв отчаян поглед, че едва не паднах от смях. Татко още не можеше да си спомни и тогава двамата с мама в един глас извикахме: „Розхат“. Той се удари по челото, а когато остави слушалката, тримата се напикахме да се смеем.

Насреща баща ми започва да се смее. Досега го виждах да се усмихва от време на време, но сега за първи път от началото на делото избухва в истински смях. Съдебните заседатели също се забавляват, затова се обръщам към тях:

– Извинете за израза.

– Добре, Нат – продължава Марта. – Кажете сега известно ли ви е, че ще ви накарам да направите демонстрация с компютъра на баща си?

– Да.

– Знаете ли какво ще ви помоля да демонстрирате?

– Не.

– Чухте свидетелските показания за заличаващия софтуер.

– Да.

– Инсталирали ли сте някога заличаваща програма?

– Не.

– Знаете ли баща ви някога да е инсталирал такава програма?

– Това е невъзможно.

Бранд възразява и съдията нарежда да заличат отговора ми.

– Съжалявам – казвам му аз.

Той вдига ръка в знак, че приема.

– Просто отговаряйте на въпросите.

– Сега, Нат – казва Марта, – ще ви помоля да слезете от свидетелското място и да включите компютъра на баща ви. После ще ви помоля да въведете паролата „Розхат“ и ако действа, да инсталирате заличаващия софтуер, споменат от обвинението, за да се уверим, че ще можете да го използвате.

– Възразявам – обажда се Бранд.

Съдебните заседатели отново трябва да излязат. Бранд изтъква, че това, че аз знам паролата, не означава, че и майка ми я е знаела. Освен това, дори аз да се затрудня с използването на заличаващата програма, това не доказва, че баща ми не би могъл да я използва.

Съдия И отсъжда в полза на Марта:

– Първо, нека да видим дали това е истинската парола, защото госпожа Сабич е знаела нея. И след като обвинението твърди, че съдията е използвал заличаващия софтуер, защитата има право да демонстрира как става това. Ако господин Сабич младши се затрудни с програмата, защитата не може да твърди, че това доказва неспособността на обвиняемия да я използва. Но биха могли да твърдят, че това е твърде сложно за неговите умения. Прокурорите могат да изкажат обратното твърдение. Хайде, поканете съдебните заседатели.

Те се връщат на местата си и аз заставам пред компютъра. Съдия И слиза от подиума, за да гледа и той; всички представители на обвинението също се скупчват около нас. Марта пита съдията дали може да обърне монитора към съдебните заседатели и той разрешава, въпреки че образът се прожектира и на големия екран до свидетелското място. Когато натискам копчето, машината започва да бръмчи и на монитора се появява подканване да въведа парола.

– Господин съдия, с ваше разрешение ще помоля господин Сабич да въведе буквите Р, О, 3, X, А, Т.

– Разрешавам.

Паролата е валидна, разбира се. Компютърът изпиуква по познатия начин и тогава за мое удивление на екрана се появява коледна картичка, адресирана до баща ми. Изведнъж осъзнавам колко тихо е станало в залата.

На картичката пише: „Сезонни поздравления, 2008 година“. По-надолу с анимирани букви ред по ред се появява надпис, който с всяка нова дума предизвиква все по-силно шушукане сред зрителите:

Розите са червени,

виолетките са сини,

а ти отново си загазил

благодарение на мен.

Обичам те,

Познай от кой.

35.

Томи, 24 юни 2009 г.

В първия момент се почувства безсилен, както когато осъзнаеш, че някоя водопроводна тръба в стената на жилището ти се е спукала или събеседникът ти от другия край на линията е получил удар, докато говорите по телефона. Внезапно осъзнаваш, че нищо не можеш да направиш. Нормалният живот спира изведнъж.

Когато прочете посланието на екрана, Томи почувства буря от емоции около себе си. Съдебните заседатели, които вече се бяха навели, за да виждат по-добре компютъра, станаха от местата си, за да се приближат. Няколко репортери също се приближиха до въображаемата линия, разделяща публиката от съдебния състав. Това на свой ред привлече част от зрителите също да се скупчат напред. Приставите хукнаха да ги спрат, крещейки на всички да се върнат назад. Едва след като чу ударите от чукчето, Томи забеляза, че съдия И, който беше слязъл да наблюдава демонстрацията, се бе върнал на съдийската катедра.

– Всички да седнат – заповяда съдията. – Всички да седнат.

Отново удари с чукчето по дървеното трупче и повтори заповедта. Всички се отдръпнаха освен сина на Ръсти, който стоеше смаян по средата на съдебната зала, сам и безполезен като гол манекен на празна витрина. Марта му посочи свидетелското място. Съдията удари отново с чукчето, призовавайки за ред.

– Тишина, моля, тишина! – Суматохата продължаваше и съдия И, който рядко се изнервяше, заудря по-силно. – Тишина, или ще накарам пристава да ви отстрани от залата. Тишина!

Като училищна стая с палави ученици, хората най-после се успокоиха.

– Така – продължи съдията. – Господин Сабич, най-напред искам да слезете и да прочетете какво пише на компютъра. За да се запише в протокола. Разбрахте ли?

Нат се върна при масата и с монотонен глас заописва какво вижда на монитора:

– Има коледна картичка с черна рамка и някакви черни духчета, като от Хелоуин. Отгоре пише: „Сезонни поздравления, 2008 година“, а отдолу има стихче.

Той прочете текста.

– Добре – каза съдията. – Добре. Сега, госпожо Стърн, как искате да продължим?

След като се посъветва с баща си, Марта предложи кратка почивка.

– Добра идея – съгласи се съдията. – Адвокатите на обвинението и защитата, моля, в кабинета ми.

Четиримата излязоха и последваха съдията до края на вътрешния коридор, разделящ съдебните зали от съдийските кабинети. Стърн едва ходеше и Томи и Джим избързаха напред. Бранд не спираше да мърмори:

– Това е номер, това е номер.

За делото съдия И използваше кабинета на Малкълм Марш, който беше в отпуск да чете лекции по съдебна практика в Австралия. Съдия Марш беше и добър цигулар. Беше си уредил да свири с филхармония по случай шейсет и петия си рожден ден и беше украсил кабинета си с грамофонни плочи и поставени в рамки партитури с автографи. Съдия И съблече тогата си и даде знак на адвокатите да седнат, макар че той остана прав зад бюрото на Марш.

– Така, някой ще ми обясни ли какво става?

След дълго мълчание Марта заговори:

– Ваша чест, изглежда, че някой е оставил честитката на компютъра на съдия Сабич, преди да бъде иззет от прокуратурата, и посланието навежда на мисълта, че авторът му е нагласил така нещата, че нашият клиент да бъде набеден за убийство.

– Глупости! – възкликна Бранд.

– Моля ви, Бранд – скастри го съдия И, като се закани с пръст, и Джим започна да се извинява.

– Това е безумие – повтори няколко пъти.

– Какво да правим? – попита съдията.

След кратко обмисляне Марта отговори:

– Мисля, че трябва да изследваме компютъра. Да накараме експертите на двете страни заедно да проведат необходимите диагностични тестове, без да променят данните, и да ни кажат кога честитката е оставена на компютъра и дали е станало законно или не.

– Добре – съгласи се И.

Планът му хареса. Баща и дъщеря Стърн щяха да извикат спешно двамата си компютърни експерти, а прокурорите да призоват Горветич. Бранд и Марта излязоха, за да проведат необходимите обаждания. Марта позвъни на своите хора по мобилния, но се оказа, че Бранд няма номера на Горветич у себе си, затова отиде да го търси в прокуратурата. Междувременно съдия И нареди на пристава да отпрати съдебните заседатели и адвокатите се споразумяха да изчакат в канторите си становището на експертите. Компютърът щеше да остане в залата под зоркото око на съдебната охрана.

На излизане Стърн погледна Томи и го изпрати с една от загадъчните си усмивчици. Всъщност Санди изглеждаше по-добре, лицето му се бе позакръглило, а обривът вече почти не личеше. Точно навреме, помисли си Томи. Точно в най-подходящия момент, за да може да се усмихва самодоволно пред камерите след победата.

– Интересен случай – подметна Стърн.

В съдебната зала Томи, Рори и Рута се захванаха да товарят нещата си на количката. Бранд много държеше на последователността, в която се подреждат доказателствата, и тримата се мъчеха да си спомнят кое след кое трябва да бъде сложено според него. Никой не искаше Джими да изпусне нервите си, ако нещо не му хареса.

Мило Горветич дойде точно когато Томи се канеше да тръгва към прокуратурата. Компютърният специалист беше дребен на ръст, по-нисък от Молто или Стърн, с разрошена бяла коса и козя брадичка, пожълтяла от лулата му. Идеята да наемат него за вещо лице беше на Бранд, който бе карал компютърен курс при Горветич преди двайсетина години. Като първи играч от университетския отбор по футбол в класа Джими бе спечелил достатъчно симпатиите на професора, за да изкара „Добър“. Сега обаче Горветич бе в доста напреднала възраст. Пелтечеше и мисълта му не беше много ясна. Компютърните генийчета на Санди бяха намерили много пропуски в становището му и сега Томи не беше сигурен дали може да му има доверие. Той разказа на Горветич какво е станало и професорът се ококори. Томи се опасяваше, че експертът им няма да свърши нищо.

Заедно с двете жени главният прокурор пресече улицата. Завариха Бранд в кабинета му вбесен, вдигнал крака върху бюрото и с надъвкана пластмасова сламка в уста. Джими притежаваше много от физическите качества, за които Томи от години завиждаше на някои свои колеги. Едър, добре сложен и красив, той имаше излъчването на строг защитник на закона, което съдебните заседатели много харесваха в един прокурор. Томи обаче превъзхождаше колегата си в едно качество, не по-малко важно при един продължителен процес – запазваше ума си бистър. Джим имаше нужда от осем часа сън и когато не ги получеше, ставаше раздразнителен като малко дете. Вчера той има тежка нощ. Наложи се да работи с експертите, обмисляйки как да оборят новата теория на защитата за самоубийството. Целофановите опаковки от закуските, които бе взел от автомата в коридора, се търкаляха в кошчето сред розовите ивици от нарязания в машината за унищожаване на документи найлон от компютъра на Сабич.

– Не е ли прекалено удобно, мамка му? – замърмори Бранд. – Жертвата се връща от оня свят, за да обяви, че сама е натопила обвиняемия. Хайде стига, бе! Абсурд. Това е номер. Вчера казват, че е било самоубийство. Днес тя се появява и казва: „Да, аз го направих, за да го прецакам.“

Томи седна на стола до бюрото на колегата си. Имаше нова снимка на Джоди и децата и той я разгледа за няколко секунди.

– Страхотни мацки – отбеляза.

Джими се усмихна леко. Томи му съобщи, че Горветич е дошъл.

– Какво каза? – попита Бранд.

– Каза, че би трябвало да успеят да отворят програмния регистър и да видят кога е създаден обектът. Не разбрах много добре, но на теб трябва да ти е ясно. Под „обект“ честитката ли има предвид?

– Да. – Бранд се замисли за секунда, докато дъвчеше сламката. – В програмния регистър са записани датите на създаване на всички обекти.

– Добре де, но ние държим това нещо – компютъра на Ръсти – под ключ от ноември, нали?

– Горе-долу. Всъщност от декември. Стоя около месец при Джордж Мейсън в апелативния съд, докато определи какво можем да отваряме и какво – не. Нали помниш?

Томи си спомняше много добре. Тогава очакваше съдиите от апелативния съд да щурмуват прокуратурата. Когато започнеш да се месиш в делата им, съдиите стават агресивни.

– Добре, но ако честитката е истинска…

Бранд го прекъсна:

– Не е истинска.

– Добре. Добре, но да допуснем за момент, че е…

– Не е истинска! – настоя помощникът му.

Дишаше с разширени ноздри като разгневен бик. Не можеше да приеме факта, че началникът му дори за миг допуска такава възможност. Но това бе положението. Ако картичката беше фалшива, Сабич бе обречен; ако беше истинска, не им оставаше друго, освен да се откажат от обвиненията. Нещата бяха съвсем прости.

Двамата поседяха мълчаливо няколко минути. Малвърн, секретарката на Томи, го беше видяла да влиза. Сега почука на вратата и му съобщи, че жена му го търси по телефона. Доминга вероятно бе чула за „драматичния обрат“ в делото срещу Сабич.

– Кажи ми, ако Горветич се обади – заръча Томи на Бранд, преди да излезе.

Телефонът на Бранд иззвъня и той вдигна. Томи не успя да стигне до вратата.

– Горветич – каза Бранд зад гърба му.

Молто се обърна и колегата му даде знак да запази тишина. Томи наблюдаваше Джими. Тъмните очи на Бранд не помръдваха, лицето му бе застинало. Изглеждаше, сякаш е затаил дъх.

– Добре – каза след малко. – Разбирам.

Повтори тези думи няколко пъти. След малко остави слушалката и затвори очи.

– Какво е станало? – попита Молто.

– Приключили са първоначалното изследване.

– И какво?

– Обектът е бил създаден в деня преди смъртта на Барбара Сабич. – Джим замълча за секунда, за да си поеме дъх. – Истински е. – Изрита кошчето до бюрото си и боклуците се разхвърчаха. – Истински е, мамка му!

36.

Нат, 24 юни 2009 г.

След като съдия И освобождава адвокатите от кабинета си, с Марта, баща ми и Санди се връщаме в сградата „Ле Сюър“, в просторния кабинет на адвоката. Въпреки окаяния си вид Стърн едва сдържа въодушевлението си. Старият Санди обаче не изневерява на себе си. Лампичката на телефона му постоянно святка, репортерите се скъсват да го търсят, но той на всички казва, че засега защитата не коментира. След известно време се обажда на секретарката си и нарежда да не го свързва с никого.

– Всички задават един и същи въпрос – измърморва. – Дали очаквам Молто да снеме обвиненията.

– Ще го направи ли? – питам аз.

– От Томи може да се очаква всичко. А Бранд по-скоро ще го върже за стола му, отколкото да му позволи да се откаже.

– Молто няма да се предаде – казва Марта. – Когато се видят натясно, ще изфабрикуват някоя безумна теория как Ръсти сам е качил честитката на компютъра си.

– Ръсти не е пипал компютъра от малко преди обявяването на обвиненията – отбелязва Стърн.

Поглежда баща ми, който седи свит на едно кресло, слуша, но не казва нищо. През последния час и половина той изглежда най-шокиран и мълчалив от всички. На курса по психология, който посещавах преди години, ходихме на практика в една клиника, където имаше няколко пациенти, претърпели лоботомия през петдесетте години. След отстраняването на част от главния мозък очите им изглеждаха леко хлътнали в главата. Такъв вид има баща ми сега.

– Всяка теория от този сорт би ги поставила в неловко положение – изтъква Стърн.

– Само предполагам – казва Марта. – Репортерите вече приемат, че я е оставила Барбара.

– Кой друг би могъл? – съгласява се Санди.

През последните деветдесет минути аз си задавам само един въпрос. Отдавна съм се отказал да се опитвам да разбера родителите си – и баща ми, и майка ми. Как са се отнасяли един към друг, или в онази част от живота си, която никога не се е докосвала до моята, е нещо, което едва ли някога ще си обясня. Все едно да се опитваш да разбереш кои в действителност са актьорите извън ролите, които играят на сцената. Кое е част от сценария? Кое е преструвка? Ана твърди, че и нейните отношения с майка ѝ са същите.

Ала най-жестокото, което осъзнавам, когато се запитам дали е възможно майка ми да се е самоубила и да е нагласила нещата така, че обвиненията да паднат върху баща ми, е фактът, че това ми звучи напълно вероятно. Гневът на майка ми можеше да бъде смъртоносен и я променяше до неузнаваемост.

Всички части на пъзела се подреждат. Ето защо по шишенцето с фенелзина има само отпечатъци на баща ми. Ето защо го е изпратила за вино и сирене. Ето защо файловете от справката в Интернет за фенелзина не са били изтрити от компютъра му.

– Аз мисля… – започва Санди, но спира за момент, за да се изкашля, – мисля, че така уликите са много по-тежки. Разбира се, така се намесва и случаят „Харнасън“, за който Барбара е знаела доста.

– Уликите са тежки, ако бъдат открити – измърморва баща ми.

– Постави се на мястото на Томи Молто – настоява Стърн. – Мислиш ли, че при общото ви минало той ще отмине безучастно смъртта на втора жена, интимно свързана с теб? Барбара със сигурност е знаела, че Молто е твой заклет враг.

Татко поклаща глава. За разлика от адвокатите тази теория не му харесва.

– Защо не се е подписала лично? – пита той.

– Защото е очевидно.

– Освен това, ако е смятала да ме натопи, защо ме отървава по този начин?

Санди ме поглежда в този момент, не за да види реакцията ми, а като демонстрация.

– Като отново те поставя на подсъдимата скамейка, Ръсти, тя те наказва за изневерите. Но ако те изпрати в затвора до края на живота ти, би било твърде брутално, особено имайки предвид Нат.

Баща ми се замисля. Мисълта му очевидно тече по-бавно от обичайното.

– Това е номер – заявява след малко. – Ако го е направила Барбара, това е номер. Сигурно е нещо като невидимото мастило. Ако му се доверим като доказателство, със сигурност ще излезе нещо, което не сме очаквали…

– Е, Матеус и Ризард – казва Санди, който упорито нарича компютърните експерти Ханс и Франц с истинските им имена – би трябвало да разберат.

– Със сигурност не са по-добри от нея – упорства баща ми.

Татко винаги успокояваше мама, като я обсипваше с комплименти. За готвенето ѝ. За външния ѝ вид. Мисля, че в повечето случаи е бил искрен, макар че може би не му е било приятно постоянно да я хвали. В едно нещо обаче винаги е бил абсолютно уверен. „Барбара Бърнстийн е най-умният човек, когото познавам“ – обичаше да казва. Сега е сигурен, че тя ще надхитри всички специалисти, наети от съда. Всичко това би ме трогнало, ако не означаваше, че не е действала толкова добронамерено, колкото се опитва да изкара Стърн. Татко твърди, че тя не е искала просто да го сплаши. Тя си играе със съдбата му дори сега, от гроба.

След десетина минути секретарката на Санди обявява, че Ханс го търси по телефона. Експертите са приключили с анализа на компютъра и дори Горветич е съгласен, че честитката е оригинална. Оставена е следобеда преди смъртта на майка ми, само няколко минути преди с Ана да отидем вкъщи. Стърн информира съдията и той издава заповед адвокатите и прокурорите да се явят в съда, за да могат компютърните специалисти да докладват. Четиримата влизаме в гаража и се натъпкваме в кадилака на Санди за краткото пътуване.

– Кофти ден за Томи – отбелязва Марта. – Иска ми се да бях там, за да видя физиономията му, когато е чул от Горветич, че честитката е истинска.

И четиримата вече сме приели, че това ще бъде крайното заключение. Всички знаем, че татко няма достатъчно компютърни познания, за да изпълни този номер.

Когато влизаме, съдебната зала е като стая в изоставена къща. Всеки ден в продължение на седмици тук не можеше да се разминеш, но засега явно нито репортерите, нито любителите на съдебни дела, които се шляят по коридорите в търсене на безплатни забавления, са научили новината. Марта и Санди отиват да поговорят с Ханс и Франц, но влизането на съдия И ги прекъсва.

Професор Горветич е около метър и шейсет, с бели кичури, стърчащи от различни места по главата му, проскубана козя брадица и шкембе, твърде голямо, за да се побере в евтиното му спортно яке. Дошъл е по кецове, което отдавам на краткото време, което е имал, за да се приготви. Ханс и Франц също са неофициални. Матеус е по-възрастен и по-висок, но и двамата са стройни, атлетични и стилни, с развлечени ризи, маркови дънки и коси, стърчащи като бодли на таралеж. Адвокатите са се споразумели Горветич да представи становището пред съдията – все пак то е в ущърб на неговия клиент. Той застава до компютъра в средата на залата.

Честитката, обяснява компютърният експерт, е стандартен графичен файл, чието отваряне е асоциирано с настъпването на новата 2009 година. Това обяснява защо никой не е видял картичката – всички анализи на компютъра от страна на обвинението и защитата бяха проведени в началото на декември 2008 година.

Фактът, че посланието е трябвало да се отвори по време на новогодишните празници, е красноречив за мен, защото вкъщи този период винаги е бил странен. Мама беше еврейка и палеше свещи за Ханука, но това бе по-скоро акт на самосъхранение. Тя никога не е обичала религиозните празници, но най-много от всички мразеше Коледа. За татко пък Коледа беше един от малкото светли моменти в годината и винаги я чакаше с нетърпение. Може би най-лошото от гледна точка на майка ми бе фактът, че сърбите празнуват Коледа на 7 януари, което в нейните очи проточваше тези празници непоносимо дълго. Особено мразеше традиционната коледна вечеря, на която лудите сръбски братовчеди на баща ми редовно ни канеха, защото винаги приготвяха печено прасенце, вечерята често се падаше в дни, когато трябваше да ходя на училище, и накрая всички се напиваха със сливова ракия. Обикновено с татко си проговаряха отново чак през февруари.

– Анализирахме файловете от регистъра на компютъра и най-вече pst-файла, който съдържа календарните обекти – обяснява Горветич. – Датата на създаване на определен обект се съдържа в самия обект. Pst-файлът показва също дата, която отразява последното използване на календарната програма, дори само да е била стартирана. Въпросният обект има записана дата на създаване 28 септември 2008 година, в 17 часа и 37 минути. Затова на този етап мога да твърдя, че обектът е оригинален. За съжаление понеже файлът е бил отварян в съда тази сутрин, срещу което, ако знаех, бих се противопоставил, сега pst-файлът носи днешна дата. Ние обаче проверихме записките си и прегледахме резервните копия на файловете от твърдия диск и се оказва, че датата в pst-файла е била 30 октомври 2008 година, тоест няколко дни преди изземването на компютъра. Както споменах при показанията си, в регистъра има остатъчни файлове от използването на заличаващ софтуер, но те бяха идентифицирани при анализа на резервните копия от харддиска през декември.

Томи Молто се изправя:

– Господин съдия, може ли да попитам нещо?

Съдия И му махва.

– Възможно ли е някой да е използвал компютъра след октомври, да е върнал часовника назад и тогава да е добавил честитката?

Бранд явно знае, че това е невъзможно, и поглежда мрачно шефа си. Ханс и Франц също поклащат глави. Горветич обяснява:

– Програмата не работи така. За да се води правилна календарна статистика, часовникът не може да се връща назад в рамките на програмата.

Съдия И почуква с молива си по катедрата.

– Господин Молто – пита след малко, – какво ще правите?

Томи се изправя.

– Ваша чест, ако разрешите, бихме искали да помислим до утре.

– Добре – приема съдията. – Утре в девет за съвещание. Съдебните заседатели да бъдат готови.

И удря с чукчето.

Изправям се и изчаквам баща ми, за да излезем заедно. Въпреки че утре вероятно ще излезе на свобода, татко, вечната загадка за мен, не изглежда щастлив.

37.

Томи, 25 юни 2009 г.

„Естой ембарасада.“ Докато се качва към кабинета си от подземния гараж в четвъртък сутринта, тези думи и гордият тон, с който жена му ги беше изрекла, още звучат в ушите на Томи. „Естой ембарасада. Бременна съм“ – това му каза Доминга вчера, след като той излезе от кабинета на Бранд и вдигна телефона. Циклите ѝ често варираха и двамата с Томи бяха правили многократни опити в желанието си Томазо да не остане единственото им дете. Но като че ли все не се получаваше. Това не правеше Томи нещастен. Той вече бе постигнал невъобразимо щастие. Но сега тя беше ембарасада, от шест седмици носеше нов живот в себе си.

За него това беше доказателството, че има Бог. Някой би нарекъл чисто съвпадение факта, че той бе узнал за бременността на жена си в момента, когато научи, че дългото преследване на Ръсти Сабич отново се е провалило. Но имаше ли логика нещата просто да съвпадат така, радостните събития да идват точно навреме, за да уталожат мъката?

Вчера се прибра рано, сравнително спокоен, и отпразнува случая в компанията на съпругата и сина си, докато дойде време да си лягат. После се събуди около три часа и започна да размишлява. Седнал в тъмната къща, която скоро може би щеше да им отеснее, го връхлетяха нови съмнения, на които не беше обръщал внимание, докато перспективата за ново бебе оставаше неясна. Редно ли бе мъж на неговата възраст да има друго дете (момиче, надяваше се заради Доминга), което вероятно ще погребе баща си още ненавършило двайсет? Томи не знаеше. Той обичаше жена си, беше безумно влюбен в нея и всичко останало следваше естествено, неизбежно, дори ако животът му по нищо не приличаше на онова, което бе очаквал близо шейсет години по-рано. Какво друго оставаше, освен да следва сърцето си и да приеме онова, което предстои?

По отношение на Ръсти също смяташе, че е постъпил правилно. След близо едно денонощие на размишления Томи си даваше сметка, че прекъсването на делото сега щеше да бъде удобно за всички. Прокурорите бяха заблудени от жертвата. Никой не можеше да ги обвинява. Ръсти щеше да излезе на свобода, но причина за преживяното нямаше да бъде злонамереността на Томи, а бъркотията, която бе създал в собствената си къща. Ако се замислиш сериозно, Сабич би трябвало да е този, който трябваше да се извини. Не че някой го очакваше от него.

Проблемът беше Бранд, който започна да крои планове още щом излязоха от съда. Твърдеше, че дори честитката да е оригинална, нищо не доказва, че този, който я е създал в края на септември, не е Ръсти. Все пак беше на неговия компютър. Той бил планирал да убие Барбара, надявайки се, че смъртта ѝ ще се припише на естествени причини, но ако все пак го разкриели, бил подготвил и резервната версия за самоубийството.

Имайки предвид фактите, Джими можеше и да излезе прав. В крайна сметка, кой се самоубива, за да натопи другиго? Томи обаче от самото начало му беше обяснил нещо: Ръсти Сабич бе твърде умен и прекалено много се боеше от Молто, за да убие жена си, освен по начин, който на практика изключваше възможността да бъде осъден. Дори съдията да беше измислил целия този план, аргументите бяха в негова полза. Възможно ли бе да е оставил честитката, а да е забравил отпечатъците си върху шишенцето с фенелзин и остатъчните файлове от справката в Интернет? Томи и Бранд нямаха шанс. Ако се опитаха да обяснят новите доказателства, трябваше да надстроят още един етаж върху теорията си, при положение че вече бяха показали цялата ѝ конструкция на съдебните заседатели. Разбира се, ако можеха да докажат, че Ръсти вече се е измъкнал безнаказано от убийството на друга жена, съдът можеше и да повярва, че е способен на такъв сложен план за второ престъпление. Бейзъл И обаче нямаше да промени първоначалното си решение. Колкото до доказаните факти, Барбара, а не Ръсти беше компютърният специалист в семейството и спокойно би могла да остави поздравителната картичка през септември.

Ако прокурорите продължаваха да настояват на обвиненията, съдия И щеше да прекрати делото. Личеше вчера по изражението му. Можеха да опитат да го убедят да остави съдебните заседатели да се произнесат, с аргумента, че те имат право да решат на кой свидетел да вярват. Съдия И обаче щеше да прозре истинските им намерения. Работата не опираше до доверие. Уликите на прокуратурата не доказваха недвусмислено, че става дума за убийство, а не за самоубийство. Това беше нулево множество, както казват математиците – уликите не доказваха нищо.

Ето каква беше ситуацията. Ако сваляха обвинението сега, двамата с Бранд щяха да излязат като съвестни служители, които са си свършили работата, следвайки уликите. Ако настояваха, както искаше Джими, щяха да се проявят като обзети от лична вражда кръстоносци, неспособни да приемат истината.

Така, за пореден път премисляйки нещата, над които бе умувал през нощта, Томи влезе в мраморното фоайе на общинската сграда. Виждаше познати лица на хората, които обикновено идваха рано на работа. Никой не го заговаряше, което доказваше каква дълбока следа са оставили снощните късни новини. Голди, пиколото в асансьора, който изглеждаше старец още преди трийсет и пет години, когато Томи започваше тук, го качи на етажа на прокурорската служба.

Бранд го чакаше в края на дългия мрачен коридор. Щеше да бъде труден разговор и Молто съжали, че не е отделил малко повече време, за да измисли какво да каже на човека, който бе не само най-способният му служител, а и най-добрият му приятел. Когато разстоянието между тях се скъси на десетина метра, Бранд затанцува.

Твърде смаян, за да продължи, Томи се втренчи в Джим, който изпълняваше движения, подобни на онези, които футболистите правят, след като вкарат труден гол. Познаваше колегата си достатъчно добре, за да осъзнае, че Бранд, който бе играл доста футбол в колежа, е практикувал тези стъпки пред огледалото в банята, мечтаейки си някога да стане автор на такова майсторско попадение.

С това странно поклащане Джим постепенно се приближи и след малко Молто го чу и да пее, макар че едва ли би нарекъл това мелодия. Бранд повтаряше няколко думи всеки път, когато подскочеше от единия крак на другия.

– Ръс-ти. Пад-на. Ръс-ти. До-лу. Ръс-ти. В ка-па-на. Ръс-ти. В пан-де-ла.

Въпреки че сега между двамата имаше само няколко крачки, той изпя последната дума с разперени ръце и на висок глас като бродуейски актьор. Няколко секретарки, полицаи и прокурори се бяха показали, за да гледат изпълнението му.

– Хай-де наш-те! – провикна се един и в коридора избухна смях.

– Какво е станало? – попита Молто.

Бранд беше твърде въодушевен, за да говори. Ухилен до уши, той се приближи и стисна с една глава по-ниския си шеф в мечешка прегръдка. После заведе главния прокурор до кабинета му, където вече го чакаше Горветич, с вид на Едуард Г. Робинсън на стари години.

– Кажи му – извика Бранд. – Снощи на Мило му хрумна страхотна идея.

Горветич почеса козята си брадичка и измърмори:

– Всъщност идеята беше на Джим.

– О, не, напротив – възрази Бранд.

– Няма значение – прекъсна ги Томи. – Можете да си поделите Нобеловата награда. Каква е сензационната новина?

Горветич сви рамене:

– Спомняте ли си как, когато дойдох за първи път, съдиите от апелативния ви бяха притиснали?

Томи кимна:

– Да, не искаха да гледаме вътрешните съдебни документи от компютъра на Сабич.

– Точно така. Затова копирахме твърдия диск…

– Направихте копие.

– Да, точно копие. И върнахме компютъра на главния съдия.

– Мейсън.

– Съдия Мейсън. Е, с Джим си приказвахме снощи и решихме, че за да сме сигурни за коледната картичка, трябва да отворим копието от харддиска на Сабич, което направихме през ноември, веднага след изземването на компютъра. Така направихме. И познайте какво! Картичката я няма там.

Томи седна на голямото кресло и се втренчи в двамата. Първата му реакция беше да не повярва на Горветич. Старецът сигурно не е могъл да устои на увещанията на Бранд и беше допуснал сериозна грешка под натиска на бившия си студент.

– Мислех, че картичката е направена миналия септември, преди смъртта на Барбара – измърмори Молто.

– И аз така мислех. Така изглеждаше. Обаче не. Защото я няма на копието. Прехвърлена е на компютъра след първоначалното му изземване.

– Кога?

– Е, не знам. Защото сега на pst-файла е записана вчерашната дата.

– Защото защитата отвори файла в съда, когато включи компютъра – измърмори Бранд, давайки да се разбере, че Томи е сгрешил, като не се е вслушал в предупрежденията му.

– Точно така – потвърди Горветич. – Но честитката трябва да е била качена през месеца, когато компютърът е бил при съдия Мейсън. Машината беше запечатана и опакована херметично в кабинета на Мейсън още същия ден, когато съдия И заповяда да ни бъде върната.

Томи се замисли. Нещо го накара да си спомни вчерашните думи на Стърн: „Интересен случай.“

– Къде е копието.

– Копието от харддиска се пазеше на външен диск в хранилището ви за веществени доказателства. Джим ми направи копие снощи.

Това не се хареса на Томи:

– Хората на Санди присъстваха ли?

Бранд се сопна:

– Ако се притесняваш, че ще ни обвинят във фалшификация, когато го направихме, дадохме едно копие и на тях. Могат да го проверят. Честитката няма да я има.

Горветич обясни, че копието е направено със специална програма така, че след това да може да бъде прочетено само с този софтуер и е защитено срещу последващи промени.

– Мога да ти гарантирам, Томи – заяви Горветич. – Ръсти е намерил начин да качи коледната картичка.

Молто попита как би могъл да го направи. Горветич не знаеше точно, но след цяла нощ мислене вече имаше теория. Имало програма, наречена „Офис спай“, създадена от хакери и разпространяваща се в сайтовете за обмен, която позволявала да проникнеш в календара и да промениш данните на записаните там обекти. Можело да върнеш датата назад, да изтриваш данни, да заличаваш или да добавяш имена на хора, които са били на важна среща и така нататък. След записването на нов обект – в случая коледната картичка – в компютъра на Ръсти „Офис спай“ е трябвало да се изтрие от харддиска с помощта на заличаваща програма, а след това да се изтрие и този софтуер, за която цел трябвало да се въведат ръчно промени във файловете на регистъра. Горветич забелязал, че на копието липсвала не само картичката, а и някои остатъчни файлове от заличаващата програма в различни празни сектори на диска. Заключението му беше, че заличаващата програма е била инсталирана и изтрита два пъти – веднъж преди смъртта на Барбара и втори път след първото изземване на компютъра.

– Мислех, че Мейсън съхранява компютъра на абсолютно сигурно място.

– Така е. Или поне така си е мислел – отговори Горветич.

– Слушай, шефе. Ръсти беше главен съдия тринайсет години. Мислиш ли, че няма ключове за всяка стая. Трябваше да прегледаме проклетия харддиск повторно, след като си го взехме, но Мейсън твърдеше, че е водил дневник на всичко, което хората на Ръсти са гледали, и съдия И просто нареди да го запечатат, преди да ни го върнат. Нямаше как да спорим с него.

Томи се опита да си обясни отново всичко. Барбара не беше направила коледната картичка, защото е била мъртва, когато това е станало. И единственият, който можеше да спечели нещо от оставянето на честитката в календара, беше Ръсти Сабич. Дотук с глупостите, че Ръсти не разбирал от компютри.

Томи се изсмя с глас. Не от радост, а по-скоро от удивление.

– Леле, колко хубаво ще си поприказвам с оня арогантен дребен аржентинец – възкликна. – Леле!

Срещу него Бранд, който през цялото време стоеше прав, вдигна ръце:

– Не ти ли иде сега да затанцуваш?

38.

Нат, 25 юни 2009 г.

Точно както предвиждаше Марта, прокурорите се появяват на днешното заседание с нова теория за вината на баща ми. Джим Бранд става и заявява на съдия И, че според тях коледната картичка е фалшива.

– Ваша чест! – негодува Санди от стола си. Размахва ръце като анимационен герой в усилието си да стане. Марта му помага да се изправи. – Самият експерт на обвинението обяви вчера, че така нареченият „обект“ е оригинален.

– Това беше, преди да изследваме копието от харддиска – отговаря Бранд.

Извиква надутия дребосък Горветич да обоснове новото си заключение. Още преди професорът да свърши, Марта изважда мобилния си телефон и хуква навън да се обади на Ханс и Франц.

Търпението на съдия И очевидно се изчерпва. Започна да почуква с молива си още на средата на лекцията на Горветич.

– Хора, какво става тук? – възкликва накрая съдията. – Сабич младши трябва да свидетелства. Оставили сме съдебните заседатели да чакат на повикване. Това съдебно дело ли е, или какво?

– Ваша чест – казва Стърн. – Надявах се прокуратурата да оттегли обвиненията днес. Не мога да повярвам, че това се случва. Мога ли да попитам дали ще представят веществени доказателства в подкрепа на новата си теория за честитката?

– И още как – отговаря Бранд. – Това беше измама към съда.

Стърн тъжно поклаща глава:

– Защитата очевидно не може да продължи, докато не извършим собствено разследване, ваша чест.

Всички отиваме в кантората на Санди, за да изчакаме становището на Ханс и Франц, които разполагат със собствено копие от харддиска на баща ми. Междувременно се обаждам на Ана, за да ѝ кажа какво се случва. Тя през цялото време беше сигурна, че когато играта загрубее, Томи Молто ще прибегне до измама, и ето че подозренията ѝ се потвърждават.

– Вълкът кожата си мени, но не и нрава – казва ми по телефона.

Снощи тя също като Марта изказа предположението, че Молто ще измисли някаква нова теория, за да избегне прекратяване на делото.

След час Ханс и Франц се появяват в кантората издокарани по почти същия начин като вчера – с дизайнерски дънки и намазани с гел коси. Изглежда, че киснат по цяла нощ в клубовете, и сега имат вид, сякаш Марта ги е вдигнала от леглото.

– Дори спрелият часовник показва точно време два пъти дневно – казва Ханс, по-високият от двамата. – Горветич е прав.

– Картичката я няма на копието? – пита Марта.

Тя е свалила обувките си с високи токчета, вдигнала е босите си крака върху една от масичките в кабинета на баща си и едва не пада на земята. Аз изстенвам високо. Писна ми вече от тази неизвестност. Последен реагира баща ми, който се изхилва пронизително.

– Типично за Барбара – заявява той. Притиска носа си с пръсти и удивено поклаща глава. Идеята изглежда странна, но въпреки това осъзнавам, че може би има право. – Измислила е начин да направи номера така, че файлът да не излезе на копието.

– Възможно ли е това? – обръща се Марта към експертите. – Има ли начин да е използвала нещо като невидимо мастило, та картичката да не се запише на копието?

Ханс поклаща глава, но поглежда колегата си за потвърждение. Франц също енергично поклаща глава.

– Невъзможно – заявява той. – Този софтуер, „Евидънс туул кит“, е като швейцарски часовник. Има строг стандарт. Прави точно копие. Използван е хиляди пъти в хиляди случаи и нито веднъж не е дал дефект.

– Не познавате Барбара – измърморва баща ми.

– Господин съдия, и аз съм бил женен. Понякога и на мен ми се струва, че бившата ми жена владее свръхсила, особено когато иска да ми измъкне допълнителни пари. Още преди да е изхарчила предишния чек, тича в съда да иска още.

– Не познавате Барбара – повтаря баща ми.

– Господин съдия, изслушайте ме – настоява Франц. – За да го направи, трябва да е знаела с коя точно програма ще направим копията…

– Нали казахте, че има строг стандарт.

– Използва се в шейсет процента от пазара. Но не сто. Освен това е трябвало да проникне в алгоритмите. И да напише цяла програма, противодействаща на софтуера, която да се включва при стартиране и да не се запише на копието, нито на твърдия диск, който изследвахме вчера. Може да съберете всички компютърни гении от Силициевата долина и пак няма да се справят. Това е невъзможно.

Баща ми се вглежда във Франц с този замаян, безизразен поглед, който наблюдавам толкова често тия дни.

– Как тогава е била добавена картичката? – намесва се Марта.

Франц поглежда Ханс, който свива рамене:

– Трябва да е станало, докато компютърът е бил в кабинета на другия съдия.

– Съдия Мейсън? Защо? Защо не след това?

– Защото компютърът беше запечатан и херметично опакован до вчера. Видяхте го. Горветич дори ни накара да погледнем печатите, за да потвърдим, че са оригиналните. С него и Матеус лично ги свалихме в съдебната зала и свързахме компютъра към монитора.

– Не са ли могли да свалят опаковката и печатите и после пак да ги сложат?

Ханс и Франц се опитват да обяснят, че това няма как да стане, защото на печата се появява надпис „Нарушен“, когато го отлепиш. Санди ги прекъсва:

– Прокурорите обикновено не подправят доказателства в полза на тезата за невинност на обвиняемия. Ако картичката е фалшива, няма да постигнем много, ако се опитаме да убедим съдебните заседатели или съдията, че е подхвърлена от обвинението. Или трябва да използваме теорията на Ръсти, че това е дело на Барбара, или да намерим друго обяснение защо картичката не се е записала на копията, ако вече е била на харддиска.

– Това е невъзможно – убедено заявява Ханс.

– В такъв случай да видим дали ще можем да оборим онова, което прокурорите най-вероятно ще кажат.

През последните два дни Стърн започна да се подпира с бастун. С него се придвижва доста по-тромаво, отколкото в съдебната зала. Сега се дотътря до бюрото си и вдига телефона.

– На кого се обаждаш, татко? – пита Марта.

– На Джордж.

Джордж Мейсън, все още изпълняващ длъжността председател на апелативния съдия, в момента отсъства, но се обажда след двайсет минути. В началото явно разпитва Стърн за здравето му, защото Санди все повтаря: „да, всичко е според плана“ и „по-добре от очакваното“. След малко адвокатът пита дали може да включи телефона на високоговорител, за да могат всички от екипа да участват в разговора. Може би не трябва да слушам, но и през ум не ми минава да изляза. Аз съм един от малкото хора, заедно с Ана и татко, които са използвали компютъра, докато беше в кабинета на съдия Мейсън.

– Вече говорих с Томи Молто – казва съдията. – Както си спомняш, Санди, когато получихме компютъра, уговорката беше никой да няма достъп до него и аз да водя дневник за файловете, които се отварят. Том ме помоли да му дам копие и аз му го изпратих. Мога да пратя и на вас.

– Да, ако обичаш.

Мейсън и Стърн решават, че ще е по-смислено да разговарят, след като прегледаме дневника. Докато чакаме да се получи по имейла, Стърн и Марта питат компютърните ни специалисти как би могла да се запише коледната картичка на компютъра. Ханс и Франц вече обсъждаха този въпрос, обстрелвайки ни с неразбираеми компютърни термини, и, общо взето, са съгласни с Горветич, че за целта трябва да е използвана програмата „Офис спай“, която след това е била заличена.

– Колко време е било необходимо за това? – пита Стърн. – Да се инсталира програмата, да се добави обектът, после софтуерът да се изтрие и да се заличи от регистъра?

– Един час – отговаря Ханс, като поглежда колегата си.

– Е, аз може би ще успея да го свърша за четирийсет и пет минути, ако се упражнявам преди това – казва Франц. – Примерно, ако имам „Офис спай“ и обекта на флаш устройство, за да спестя малко време. И ако съм правил същата операция с друг компютър и знам къде точно да гледам, за да залича следите с „Евидънс Ирейзър“. Но неспециалист? Сигурно ще загуби два пъти повече време. Най-малко.

– Най-малко – повтаря Ханс. – По-скоро ще му отнеме няколко часа.

Когато най-накрая получаваме дневника, виждаме, че компютърът е използван общо четири пъти. Баща ми е ходил в кабинета на Джордж на 12 ноември, седмица след изборите. Това се оказа твърде унизително за татко и той се зарече повече да не го прави. Джордж е присъствал лично. Татко е стоял общо двайсет и три минути. Прехвърлил е четири файла на флаш памет – три съдебни становища и доклад от един от стажантите му – и е отворил календара, за да запише останалите си ангажименти до края на годината.

Аз съм ходил една седмица по-късно за още три становища и съм се върнал на следващия ден за четвърто, което не бях разбрал, че трябва да взема. И в двата случая съм използвал компютъра в присъствието на Райли, стажантка на Мейсън. Стоял съм двайсет и две минути първия път и шест минути втория.

Накрая, точно преди Деня на благодарността, компютърът е ползван от Ана, която трябваше да ме замести в последната минути. Баща ми спешно трябваше да види една по-ранна чернова на някакво становище, по което работеше вкъщи. Когато беше в по-оптимистично настроение, правеше планове за 2009 година и искаше да запише няколко ангажимента в календара си. Сутринта ме бяха извикали да водя няколко урока в гимназията и не исках да отказвам, но това щеше да продължи поне две седмици. По-рано Ана бе предложила да изпълнява поръчките на баща ми, защото така и така работеше в Сентър Сити, и съдия Мейсън я одобри с ентусиазъм. Според дневника тя е работила на компютъра около час, защото са ѝ се обадили от кантората и през повечето време е говорила по телефона.

– Райли през цялото време ли е била при нея? – пита Санди, когато отново се свързва със съдия Мейсън.

Мейсън извиква Райли Морган. Тя познава Ана от две години, защото началото на стажа ѝ се засече с края на нейния. Райли си спомня нещата почти по същия начин, по който Ана ми ги разказа тогава. Питър Бърглан, един от най-капризните негодници в кантората, ѝ се обадил по мобилния и на практика я накарал да участва в съвещание по телефона. Райли казва, че Ана станала от компютъра и седнала в другия край на стаята. Райли излязла, защото очевидно обсъждали поверителна информация, която не било редно да чува, но през следващите четирийсет минути на няколко пъти надникнала в кабинета, за да види дали Ана е свършила. Всеки път Ана седяла на стола далеч от компютъра. Накрая тя се показала, за да съобщи на Райли, че е свършила, и в нейно присъствие се върнала на компютъра, за да довърши прехвърлянето на файловете и да запише ангажиментите на татко в календара. В дневника на Мейсън е записано, че календарът е бил отворен за последно тогава.

– Това ли е всичко? – пита Джордж, след като Райли си тръгва.

Санди му благодари и затваря. В кабинета настъпва мълчание.

– Какво ще каже Молто? – измърморва Санди след малко. – Изглежда невъзможно някой да е бърникал в компютъра.

– Един час – измърморва Марта. Има предвид Ана.

– Един час не е достатъчно – казва Санди. – Ръсти или дори синът му биха могли да предвидят как ще се развие защитата, но Ана едва ли. В краен случай можем да изискаме информация за телефонните ѝ разговори и да разпитаме Питър Бърглан.

И аз мисля като него. Татко не разбира достатъчно от компютри дори за да пробва този трик. Аз също, честно да си призная, пък и знам, че не съм го направил. Ана, както казва Стърн, няма причина да рискува кариерата си. Никой от тримата не изглежда подходящ виновник.

Стърн накланя главата си към баща ми:

– Ръсти, ти имаше ли ключове от съда?

– Само за моя кабинет.

– Още ли са у теб?

– Никой не ми ги е искал.

– Ходил ли си там в извънработно време?

– Преди или след като си взех отпуск?

– След.

– Никога.

– А преди?

– Веднъж или два пъти, защото бях забравил да взема нещо, което ми трябваше за уикенда. Беше доста мъчително, да си призная. Имаше само един нощен пазач. Трябваше дълго да удрям по вратата, докато ме чуе. Единия път висях навън двайсет минути.

– В чий кабинет беше компютърът?

– На Джордж.

– Като изпълняващ длъжността главен съдия беше ли се преместил в твоя кабинет?

– Още не е, доколкото знам.

– Ами нощният пазач? Той дали е имал ключове за всички кабинети?

Татко се замисля за момент.

– Ами, имаше доста дебела връзка ключове. Дрънченето се чуваше отдалече. Освен това е имало случаи някой да се заключи пред кабинета си и да извика охраната, за да го пусне вътре. Но дали нощният пазач е имал ключ? Не знам.

– Такава ще бъде тяхната теза – намесва се Марта. – Нали? Съучастие от вътрешен човек. Може би Ръсти е довел компютърен спец посред нощ.

– Говорете с нощния пазач – предлага баща ми.

– Обзалагам се, че Томи вече говори с него – казва Марта. – Знаеш какво ще стане сега, Ръсти. Или ще обвинят пазача, че е най-добрият ти приятел, или ще намерят престъпление, за което не е казал, когато е кандидатствал за работа, и ще го заплашат със съдебно преследване, ако не признае, че те е пуснал при компютъра. Или ще намерят кога редовният пазач е бил в отпуск и Джим Бранд ще накара заместника да каже: „Е, не си спомням кой съдия, но един от тях идва една нощ.“ Ще сглобят цялата история.

– Рее ипса локвитур – измърморва Санди. „фактите говорят сами.“ – Никой друг освен Ръсти няма мотив да го направи. През ноември никой друг не би могъл да знае какви улики ще излязат или каква теза ще представи защитата. Дори още не сме разкрили всичко.

– Теорията е слаба – изтъква Марта. – Освен това ще се получи дело в делото. Всички тези свидетели… Съдия Мейсън и Райли. Нощният пазач. Нат и Ана. Отново Ръсти. Прокурорите трябва да се радват, ако накрая съдебните заседатели изобщо си спомнят за какво е делото.

Санди седи замислено. Неволно вдига ръка и опипва обрива си. Изглежда, че още го боли.

Всичко това е вярно – казва след малко. – Но не трябва да се успокояваме. Нещата все още не вървят добре за защитата.

След като чуваме тази оценка, всички поглеждаме баща ми, за да видим как ще реагира на това. Отпуснат на едно кресло, изтощен и блед от безсъние, той отдавна не следи разговора и сега се сепва, когато усеща, че цялото ни внимание е насочено към него. Усмихва ми се леко, малко глуповато, сетне свежда очи към ръцете си, събрани в скута му.

В 16:00 съдия И ни извиква при себе си. Иска да разбере какво става, за да може да насрочи следващото заседание. Няколко репортери са чули за тази среща и той се съгласява да я проведем открито. Няколко прокурори също са дошли от отсрещната сграда, за да се насладят на този, както очакват, приятен момент. Сядам на първата редица, само на няколко стъпки зад баща ми. Той седи, превит на две като смачкана празна чанта.

Бейзъл И е кратък:

– Какво става?

Стърн се приближава към подиума. За първи път се появява в съда с бастуна си.

– Ваша чест, експертите ни изследваха копието, направено през ноември, и са съгласни, че обектът го няма там. Ще им трябват поне двайсет и четири часа, за да разберат защо.

Бранд се изправя, за да отговори от името на обвинението:

– „Защо“? – повтаря със саркастичен тон. – С цялото ми уважение към господин Стърн, отговорът е очевиден. Това е опит за измама. Всичко е ясно. Този обект е бил записан на компютъра на съдия Сабич след конфискуването му през ноември и преди да бъде върнат на съхранение в прокуратурата по ваша заповед, ваша чест. Няма друго обяснение.

– Съдия И – отговаря Стърн, – нещата изобщо не са толкова ясни, колкото му се иска на господин Бранд. Нито съдия Сабич, нито пълномощниците му са имали достъп до машината за повече от петдесет и осем минути. Според нашите експерти такъв вид манипулация не би могла да се извърши за толкова кратко време дори от професионалисти, каквито тези хора не са.

– Това не е толкова сигурно, господин съдия. Ще трябва да го проверим – настоява Бранд.

По предпазливия му тон проличава, че Горветич му е дал оценка за по-дълго време на манипулацията, отколкото тази на Ханс и Франц. Прокурорите имат нужда от друга теория, но се оказва, че вече имат такава, точно както предполагаше Стърн.

– Освен това, ваша чест, подозираме, че съдия Сабич не е върнал ключовете си от сградата на съда – добавя Бранд.

– Съдия Сабич никога не имал ключове от кабинета на съдия Мейсън, където се е съхранявал компютърът – възразява Санди.

– Да не би да твърдите, че съдия Сабич никога не е влизал в съда в извънработно време? Или че не е познавал служители от охраната, които са имали ключове за всички кабинети?

Съдия И слуша тази размяна на реплики, като поглажда устните си с ръка. Моливът започва да играе между пръстите му. Той е като барометър за настроението му, като опашка на куче, но за разлика от нея показва кога не е доволен.

– Ваша чест – казва Стърн, – прокуратурата много бързо обвинява съдия Сабич, но без никакви доказателства.

– Кой друг би имал полза от тази манипулация? – пита Бранд.

– Господин съдия, признавам, че ми хрумна как преди двайсет години господин Молто призна и беше наказан дисциплинарно за това, че умишлено е манипулирал веществени доказателства.

Това е един от онези моменти в съда, когато губя всякаква представа какво става около мен. Санди не беше споменал нищо за това в кантората. Думите му карат Бранд да избухне. Той без друго е сприхав, но сега почервенява, вените на челото му изскачат, изправя се пред подиума и започва да крещи. При масата на обвинението Томи Молто също скача на крака.

– Господин съдия – изкрещява, но гласът му е заглушен от истерията на Бранд.

„Позор“ и „възмутително“ са двете думи, които се чуват многократно от устата на по-младия прокурор. Той извръща глава, за да изстреля няколко обидни думи към Стърн, сетне пак се обръща към съдията и продължава да крещи.

На съдия И накрая му писва.

– Стига, стига, стига! Достатъчно. Млъкнете всички! Седнете, моля. Седнете. – Изчаква няколко секунди, докато страстите се уталожат. – Вече дадох заповед да не се изнася нищо от делото преди двайсет години. Тогава си е за тогава. Това е едно. Второ, това дело е за убийството на госпожа Сабич, а не дали някой е манипулирал компютъра на съдията. Нека да ви кажа, дами и господа, какво мисля. Смятам, че нищо от тези неща не трябва да се допуска като доказателство. Ключове, шпионски софтуери и оценки колко часа са били нужни, за да се направи едно или друго нещо? Ще кажа на съдебните заседатели да не вземат предвид посланието, което се появи на екрана. И ще приключим това дело. Господин Сабич младши отново ще седне на свидетелското място утре сутринта. Мисля, че така ще е най-добре.

Бранд се изправя:

– Господин съдия. Господин съдия, моля да ме изслушате.

Бейзъл И му позволява да се приближи до подиума. Молто хваща Бранд за ръкава и му прошепва нещо. Сигурно да се успокои. Бранд заговаря доста по-спокойно:

– Господин съдия, разбирам, че съдът не е очаквал това развитие на нещата, но ви моля да помислите върху това, ваша чест. Помислете колко онеправдана е прокуратурата в случая. Защитата ще има възможност да твърди, че госпожа Сабич се е самоубила. Ще твърдят, че е ровила в компютъра на съпруга си. Дори ще намекнат, че се е опитала да го натопи. Ще кажат всичко това и тогава съдебните заседатели ще си спомнят за посланието, а в същото време доказателствата, че цялата тази теория е измислена, не се допускат в залата. Господин съдия, не можете да ни откажете тази възможност.

Съдия И отново потърква устните си. Дори аз разбирам логиката на Бранд.

– Господин съдия, ще го докажем бързо. Само няколко свидетели – настоява той.

Стърн, който никога не пропуска удобен случай, отговаря от стола си:

– Няколко свидетели за обвинението може би, но защитата ще бъде принудена да оспори тези твърдения. На практика ще се стигне до дело по непредявени обвинения за възпрепятстване на правосъдието.

– Какво ще кажете за това предложение? – обръща се съдия И към Бранд. – Предявявате обвинения срещу съдия Сабич за възпрепятстване на правосъдието. Ще подготвите процеса за по-късно.

Бейзъл И очевидно няма търпение да се прибере вкъщи и да прехвърли топката на някой друг.

– Господин съдия – възразява Бранд, – това би означавало да водим делото с вързани ръце.

– Добре – склонява съдията. – Ще си помисля до сутринта. Утре Сабич младши ще дава показания. След това ще обсъждаме другите доказателства. Но искам утре да гледаме това дело. Още не се знае кой какво доказва. Но ще имаме показания. Ясно ли е?

Всички адвокати кимват. Съдията удря с чукчето. Това е краят на днешните разисквания.

39.

Томи, 25 юни 2009 г.

Проблемът на Томи, ако можем да го наречем така, беше в прекалената му чувствителност. Колкото повече остаряваше, толкова повече си даваше сметка, че почти всеки човек си има слабо място. С времето понасяше по-леко обичайните нападки – жлъчни статии във вестниците, адвокати с остър език или граждански организации, обвиняващи го за всеки корумпиран полицай. Но все пак… Той също беше раним. И когато проникнеше през бронята на душата му, копието се забиваше твърде надълбоко.

Когато Стърн се изправи пред съдия и напомни на всички в залата, че Молто е признал за манипулиране на улики при първия процес срещу Ръсти, сърцето на прокурора почти спря. Признанията на Томи не бяха тайна за никого. Хората, които бяха в съдебните среди, знаеха за тях. Но всички разбираха, че е бил принуден да направи признания, за да си получи работата, и информацията не беше стигнала до пресата. И понеже журналистите тиражираха неща, които са писали преди, никъде в честите репортажи от сегашното дело срещу Ръсти медиите не споменаваха, че прокурорът е признал за някакви нередности. Томи бе работил цял живот в полза на обществото и справедливостта и не искаше да го запомнят като човек, който дори само веднъж е прекрачил границата. Първото, за което започна да си мисли, за да се успокои, бе Доминга. Той никога не беше говорил за това с жена си.

Веднага щом съдия И удари с чукчето за закриване на заседанието, около Томи се скупчиха репортери.

– Това е стара история – каза той – и съдия И току-що постанови, че няма нищо общо с настоящото дело. Не мога да коментирам, докато случаят не бъде приключен.

Наложи се да повтори тези думи няколко пъти и когато хиените се разотидоха да подготвят писанията си, помоли стажантката и Рори да закарат количката с уликите в отсрещната сграда. След това даде на Бранд знак да го последва в ъгъла на празното отделение за съдебните заседатели, където можеха да седнат и да поговорят. Не искаше да излиза на улицата сега, защото камерите дебнеха и репортерите щяха го нападнат, да завират микрофони пред устата му, за да го запишат как отрича, че е нарушил правилата при първия процес срещу Ръсти. Санди Стърн, който се приготвяше да си тръгва, го погледна, после закуцука с бастуна си към тях. Когато адвокатът се приближи на няколко крачки, Томи поклати глава:

– Спести ми глупостите.

– Том, изплъзна ми се, без да искам.

– Майната ти, Санди. И двамата знаем, че го направи нарочно.

За трийсет и няколко години като прокурор Томи бе говорил така на адвокат само няколко пъти. Стърн вдигна ръце, но Томи продължи да клати глава.

Когато Стърн се обърна да си ходи, Бранд изкрещя след него:

– Колкото и за велик да се мислиш, винаги ще си останеш нищожество!

Томи го дръпна за ръкава.

– Червеите на дъното на океана не са толкова долни – изсъска помощникът.

При все това на Стърн не можеше да му се отрече едно – той винаги измисляше нещо, за да спаси клиента си. Не искаше съдебните заседатели да прочетат в сутрешните вестници, че коледната картичка на компютъра на Ръсти е фалшива. Затова подхвърли на репортерите друга сензация: МОЛТО ПРИЗНАВА НАРУШЕНИЯ. Нищо чудно половината съдебни заседатели да решат, че картичката е била подхвърлена от прокуратурата.

– Трябва да пуснем информацията за ДНК – измърмори Бранд.

Томи се замисли за момент, но поклати глава. Така само щяха да предизвикат прекратяване на делото поради нарушения. Бейзъл И гореше от желание да се прибере вкъщи. Щеше да се възползва от всяка възможност да спре процеса. Пък и ако се стигнеше до разследване за изтичането на информация, Томи не смяташе да лъже, докато е под клетва, или да позволи на друг да го направи. Това би било добро отмъщение за Стърн и Сабич, но новината така или иначе щеше да се разчуе след една-две седмици. Ако я разпространяха сега, само щяха да влошат нещата.

– Ако съдия И не позволи да се използват доказателствата, че картичката е подхвърлена, ще трябва да обжалваме – отбеляза Бранд.

Обжалването поради нарушения беше рядкост, но все пак допустимо за прокуратурата при криминално дело, защото обвинението нямаше право да обжалва след оправдателна присъда. Бранд беше прав – трябваше да го направят, защото иначе нямаха голям шанс пред съдебните заседатели. И може би изправен пред тази опасност, Бейзъл И щеше да отстъпи. Като избегне апелативния съд, беше най-сигурният начин да запази рекорда си от неотменени присъди. Освен това нямаше да иска да държи съдебните заседатели – и себе си – в изчакване още две-три седмици, колкото отнемаше процедурата по обжалването.

– Как успя всичко да се прецака само за два дни? – недоумяваше Томи.

– Имаме доказателства, всичко ще се нареди. Рори изпрати двама от своите детективи да разпитат охраната на съда. Някой сигурно е видял нещо, чул е нещо, забелязали са Ръсти да се промъква. Когато намерим сигурен свидетел, ще се обадим на И.

Може би Джим беше прав. Но Томи започваше да се измъчва от чувство за срам. Той не беше манипулирал доказателства. Само бе изпуснал информация, която не трябваше да разгласява. И това беше нарушение. Сериозно нарушение. И Санди Стърн смяташе да го напомни на всички.

– Отивам до тоалетната – заяви.

В тоалетната завари Ръсти Сабич пред писоарите. Между белите инсталации нямаше прегради и Томи се втренчи в плочките пред себе си. Чуваше как се затруднява Ръсти, тънката струйка и бавните начални капки. В това отношение той все още беше младеж. Това преимущество го окуражи.

– Това беше подъл номер, Ръсти – отбеляза и повтори изказването на Бранд за червеите.

Ръсти не отговори. Молто почувства как другият мъж присвива рамене, за да прибере достойнството си в панталоните, после чу дърпането на ципа. След секунда зашуртя и водата. Когато Томи се обърна, Ръсти още бършеше ръцете си с кафява хартиена салфетка. Лицето на съдията беше безизразно, очите му – неподвижни.

– Да, подло беше, Томи. И честно казано, не е в стила на Санди. Но човекът е болен. Съжалявам. Не знаех, че смята да постъпи така. Ако ме беше попитал, нямаше да му позволя. Кълна се.

Извинението на Ръсти и признанието, че Стърн е прекалил, накараха Томи да се почувства по-зле. Онова, което го измъчваше най-много, бе какво ще види на лицата на другите прокурори и съдиите. Трябваше да направи изявление веднага щом приключи делото, може би да го огласи публично. Да каже: „Аз наруших правилата, това беше малко провинение, но понесох наказанието си и никога няма да забравя този урок.“ Така е в съда, разсъждаваше той. И двете страни получават тежки рани. Лекарите казваха, че е по-добре да си доктор, отколкото пациент, и несъмнено беше по-добре да си прокурор, отколкото обвиняем. Но това не означаваше, че не можеш да пострадаш. Трябваше да научи този урок още първия път, когато се замеси с този човек. Да се опиташ да разобличиш Ръсти, бе като да пълзиш през бодлива тел.

– Томи – заговори Сабич, – замислял ли си се някога, че може аз да не съм злодеят, за когото ме мислиш, и ти да не си толкова лош, колкото мисля аз?

– Само не ми се представяй за ангелче.

– Не съм ангелче. Но не съм и убиец. Барбара се е самоубила, Томи.

– Така твърдиш ти. Каролин също сама се е изнасилила и удушила.

– Това също не съм го извършил. Обвинявай истинския убиец.

– Не е ли жалко, Ръсти, че толкова жени умират около теб?

– Не съм убиец, Томи. Трябва да го знаеш. Някъде дълбоко в себе си го съзнаваш.

Томи започна да бърше ръцете си.

– Какво си тогава, Ръсти?

Сабич изсумтя и се изсмя иронично:

– Аз съм глупак, Томи. Допуснал съм много грешки и още дълго няма да мога да кажа коя е била най-голямата. Суетност. Похот. Горделивост да си помисля, че мога да променя онова, което не може. Не казвам, че не съм си го търсил. Но повярвай ми, тя се е самоубила.

– И го е нагласила така, че ти да излезеш виновен?

Ръсти сви рамене:

– Още не мога да си отговоря на този въпрос. Може би. Но по-скоро не.

– Какво предлагаш да направя аз, Ръсти? Да изпратя на съдебните заседатели благодарствена бележка и да ги отпратя?

Сабич погледна Томи за момент:

– Ще остане ли между нас?

– Щом искаш.

Ръсти погледна под вратичките на тоалетната, за да се увери, че няма никого, после пак се обърна към Молто:

– Хайде да приключим тази работа. В момента никой не знае какво ще излезе. Нещата са извън контрол. Аз се признавам виновен за възпрепятстване заради нелегалната намеса в компютъра. Другите обвинения отпадат.

Сабич се преструваше на невъзмутим. Но говореше сериозно. Сърцето на Томи подскочи.

– И се измъкваш за убийството?

– Не съм го извършил. Вземи онова, което можеш, Томи.

– Колко?

– Една година.

– Две – по навик започна да се пазари Томи.

Ръсти сви рамене:

– Две да бъдат.

– Ще говоря с Бранд.

Томи се втренчи в Сабич за секунда, опитвайки се да осмисли какво е станало току-що, но спря на вратата. Моментът беше необичаен, но двамата си стиснаха ръцете.

– Готов ли си? – попита Томи, след като седна до Бранд в нишата на съдебните заседатели.

Залата още не беше съвсем празна. Хората на Стърн бяха в коридора, но помощният персонал още влизаше и излизаше. Шепнешком Томи каза на колегата си за предложението на Сабич. Джим го погледна с черни очи, хладни като парчета лед.

– Какво каза?

Той повтори предложението.

– Не може да го направи – възкликна помощникът му.

– Може, ако му позволим.

Бранд почти никога не се колебаеше. Често изпускаше нервите си. Но рядко губеше дар слово. А сега като че ли не можеше да произнесе и дума.

– И ще се измъкне за убийството?

– Току-що ми каза нещо, което е съвършено вярно. Този процес е извън контрол. Никой не знае какво ще се случи в следващия момент.

– Ще се измъкне за две убийства?

– И без това има голям шанс да стане. Дори по-голям, отколкото по кое да е друго престъпление.

– Няма да го направиш, шефе. Не можеш. Този мръсник е двоен убиец.

– Да отидем в службата. Навън сигурно вече е чисто.

Беше горещ ден. Тази седмица слънцето печеше силно и както обикновено в този край на страната, лятото бе настъпило внезапно, сякаш някой го беше включил. Пролетта беше студена, с невиждани досега дъждове. Това бе хубавото на глобалното затопляне. Човек не знае къде ще се озове изведнъж. В продължение на един месец окръг Киндъл напомняше за амазонската джунгла.

Когато се качиха в службата, отделиха десетина минути, за да проверят съобщенията си. Томи го бяха търсили няколко репортери. По-късно през деня трябваше да се посъветва с Ян де Грация, пресговорителя на прокуратурата. Накрая отиде при Бранд в съседния кабинет.

Седнаха в двата края на помещението. Неотделима част от обзавеждането на заместник главния прокурор беше една футболна топка, подписана от някоя стара звезда на терена. Стоеше тук от незапомнени времена, още от Джон Уайт, главния заместник в годините, когато двамата с Ръсти бяха дошли като новобранци. На топката често ѝ се случваше да я подхвърлят из стаята в разгара на трудни обсъждания. Бранд, чиито ръце сякаш бяха създадени да я държат, обикновено пръв я докопваше, изпращаше я с идеална траектория към тавана и я подхващаше във въздуха, без дори да се помести. Молто я видя на бюрото, взе я и я подхвърли леко на колегата си, преди да седне. Като никога Бранд я изпусна. Изруга и се наведе да я вдигне.

– Знаеш, че обяснението за тази сделка може да бъде само едно – заяви Джим.

– За какво говориш?

– Говоря за предложението на Ръсти да признае за възпрепятстването. Означава, че наистина е убил жена си.

– Ами ако не я е убил, но наистина е манипулирал компютъра?

– Няма защо да манипулира компютъра, ако не я е убил – възрази Бранд.

Това беше традиционната логика на съда. Според закона човек, който е избягал, опитал се е да прикрие следи или е излъгал, е доказано виновен. Томи обаче не виждаше тази логика. От къде на къде човек, който е обвинен незаконно, трябва да следва правилата? Защо човек, който е виждал как съдебната машина се задъхва, трака, разваля се, да не вземе нещата в свои ръце, вместо да ѝ се доверява? Да излъжеш, за да отхвърлиш несправедливи обвинения, изглеждаше по-основателно, отколкото да лъжеш пред лицето на основателните. Така размишляваше Томи. Винаги бе мислил така.

Когато Молто обясни това на колегата си, Джим дори се замисли. Рядко беше да видиш Бранд толкова замислен. Но твърде много бе заложено на карта и никой не беше очаквал да се стигне дотук.

Бранд взе топката и я подхвърли няколко пъти. Беше му хрумнало нещо, личеше си.

– Мисля, че трябва да приемеш сделката – каза.

Томи не отговори. Хвана го малко страх, когато чу Бранд да го казва, но после осъзна, че колегата му е прав.

– Мисля, че трябва да приемем сделката – повтори Бранд. – И ще ти кажа защо.

– Защо?

– Защото го заслужаваш.

– Така ли?

– Да. Днес Санди изсипа много лайна върху главата ти. И това е само началото. Ако Ръсти бъде оправдан в това дело, ще те залеят с още помия, за да обяснят ДНК резултатите. Ще кажат: „Така е, защото Молто е подправил доказателствата.“

Томи кимна. Разбираше, че е така. Не можеше да си обясни защо не го е проумял досега. Може би защото не беше подправил доказателствата.

– Добре, но ако Сабич признае, че е манипулирал компютъра – върховен съдия, който открито признава, че е подправял доказателства – ако признае това, хората ще разберат какъв е. Ще знаят, че е убиец, който се е измъкнал от правосъдието. Два пъти. Могат да те критикуват, че си приел споразумението. Но съдия И почти със сигурност ще те подкрепи. Ще изнесе една от онези речи, които съдиите произнасят, когато са доволни, че са се отървали от трудно дело – ще обяснява колко мъдро решение сме взели и така нататък. В крайна сметка всички ще разберат, че си преследвал много хитра сврака и най-накрая си я вкарал в кафеза, където ѝ е мястото. Заслужаваш това признание.

– Не мога да си върша работата с единствената мисъл за онова, което заслужавам.

– Можеш да си вършиш работата, за да поддържаш вярата на обществото в правосъдната система. Със сигурност можеш. И трябва.

Бранд умело си играеше със суетността на шефа си.

– Ти заслужаваш това – повтори. – Приеми споразумението и ще се освободиш от това бреме. Ако решиш, може пак да се кандидатираш за главен прокурор догодина.

Ето и това. Томи се замисли за секунда. Никога не се беше замислял сериозно да се кандидатира, освен в мимолетните си фантазии. Каза на Бранд онова, което му беше казвал и преди – че ако изобщо се кандидатира, ще е за съдия.

– Имам дете на двайсет и един месеца – добави. – Трябва ми стабилна работа за петнайсет години.

– И още един мандат след това.

Томи се усмихна. Сърцето му се развесели. Животът му бе прекрасен. Беше работил здраво и защитаваше справедливостта. Никога не би признал, но това, което казваше Бранд, беше вярно. Той заслужаваше признание. Заслужаваше да стане известен като човек, който е следвал съвестта си.

– Да, и още един мандат след това – повтори.

40.

Нат, 26 юни 2009 г.

Нещо не е наред.

Когато влизам в кантората на Стърн в петък сутринта, татко и двамата адвокати са се затворили в кабинета на Санди и са забранили да ги прекъсват. След като чакам петнайсет минути сред помпозното обзавеждане в чакалнята, секретарката идва и ми предлага да отида до съда, където екипът на защитата скоро щял да се присъедини към мен.

Когато отивам там, прокурорите също още ги няма. Изпращам текстово съобщение на Ана: „Нещо не е наред. Санди болен????? Много странно.“

Марта най-сетне се появява, но минава през съдебната зала като бърз влак и веднага влиза в кабинета на съдия И. Когато отново излиза, спира при мен само за секунда.

– Говорим с прокурорите в коридора.

– Какво става? – питам аз.

Изражението ѝ е твърде объркано, за да ми подскаже нещо.

След няколко минути съдия И надниква в залата, за да види накъде вървят нещата. Без тога прилича на дете, което шпионира възрастните. Вижда ме и ми дава знак да се приближа.

– Кафе? – пита, когато излизам в задния коридор.

– Защо не?

Влизаме в кабинета, където започвам да разглеждам рамкираните партитури, закачени по стените. Едната е подписана от самия Вивалди.

– Трябва да изчакаме останалите – казва съдията, без да обяснява повече.

Аз съм под възбраната на свидетеля и не мога да задавам въпроси, още по-малко на съдията.

– Е, какво смяташ да правиш? – пита той, когато слага две чаши кафе на масичката. Извадил е едно от чекмеджетата на масивното бюро и сега качва краката си върху него. – Мислиш ли да станеш адвокат като баща си?

– Едва ли, господин съдия. Нямам нерви за това.

– О, да – съгласява се. – Това е изпитание за нервите. Много пияници. В съда много се пропиват.

– Да, това е притеснително. Но аз всъщност нямам необходимата нагласа. Не обичам да съм център на вниманието. Не, това не е за мен.

– Човек никога не знае. Ето аз. Как говоря? Всички ми викаха: „Тая работа не за теб.“ Всички се смееха, дори майка ми. А тя не знае и три думи английски.

– Как се случи тогава?

– Де да знам. Бях малък. Гледах „Пери Мейсън“ по телевизията. О, обожавам „Пери Мейсън“. В гимназията почнах работа в един вестник. Не репортер. Продавах вестници. Тукашния „Трибюн“. Искаха повече клиенти в щата. Та така чуках по вратите. Повечето хора – много любезни, но всичките мразят града. Не искат градски вестник. Но с мене всички бяха много любезни. „Е, Бейзъл, много си ни симпатичен, ама не харесваме вестника ти.“ Имаше само един. Едър мъж. Висок. Голям. С бяла коса. Побъркани, побъркани очи. Като ме видя, скокна навън, ще ме убие. „Марш от къщата ми! Жълтурите избиха приятелите ми. Вън!“ Опитвам се да му обясня. Японците са убили и моя дядо. Ама той не слуша. Не ще да слуша.

Връщам се вкъщи. Мама, татко, всички викат: „Хора като този. Няма да те чуят. Такива са.“ Но аз си мисля: „Не, аз мога да го убедя. Ако ме чуе, ще му обясня.“ Спомних си „Пери Мейсън“. Съдебните заседатели. Те слушат. Това им е работата. Да слушат. Е, хубаво, аз не говоря добре английски. Опитвал съм, опитвал. Пиша като професор. В училище съм пълен отличник по английски. Но когато заговоря, не става. Наистина. Сякаш изключвам. Но си казвам: „Хората могат да те разберат. Ако те чуят.“ Имаше един прокурор в града, Морис Луумис. Познавах го от ученик. Със сина му Майк бяхме приятели. Та така, след университета Морис ми казва: „Добре, Бейзъл. Ще ти дам шанс. Но ако загубиш, само ще пишеш изложения “ На първото дело ставам и казвам: „Не говоря добре английски. Много съжалявам. Говоря бавно, за да разбирате. Но делото не съм мен. Делото са свидетелите. Жертвата. Тях трябва да разберете.“ И съдебните заседатели всички кимат. Добре. И ето, на втори ден, на трети ден, всички разбраха. Всяка дума. И спечелих. Спечелих онова дело. Спечелих още девет едно след друго, преди да загубя. Понякога съдебните заседатели си шушукат: „Какво каза този?“ Но аз винаги им казвам: „Делото, това са свидетелите. Не съм аз. Не е адвокатът на защитата, въпреки че говори много по-добре. Свидетелите са важни. Доказателствата. Слушайте ги и решавайте.“ Заседателите винаги си мислят: „Този тип, той не крие нищо.“ И така все печелех. Тъй че не можеш да знаеш. Съдът е странна работа. Какво ще разберат заседателите, какво няма да разберат. Нали знаеш?

Засмивам се с глас. Голям сладур е този съдия И.

Говорим си малко за класическа музика. Съдия И разбира от това. Оказва се, че свири на обой в местния оркестър, където живее, и често използва обедната почивка, за да репетира. Има обой, който е преправен така, че звукът му да се чува само от няколко метра. Сега ми изпълнява едно парче от Вивалди в чест на партитурата на стената. Аз съм музикално неграмотен, макар че като повечето деца съм ходил няколко години на уроци по пиано, докато мама ми разреши да не си губя времето с това. Сериозната музика е някъде в плановете ми за далечното бъдеще.

Някой чука на вратата точно когато съдията се кани да започне второ произведение. Влиза Марта.

– Господин съдия, трябват ни още няколко минути. Баща ми иска да говори с Нат.

– С мен ли? – изненадвам се аз.

Тръгвам след нея по коридора към така наречения „кабинет на външния адвокат“. Помещението е не по-голямо от килер, няма прозорци, а единствената мебелировка са очукано бюро и два дървени стола. Санди седи на единия. Тази сутрин няма много добър вид. Обривът е понамалял, но той изглежда изтощен.

– Нат – заговаря, без да стане от стола. Отивам да се ръкувам с него и той ми махва да седна. – Нат, баща ти ме помоли да поговоря с теб. Сключихме споразумение с прокуратурата.

През цялото време, докато трае това дело, си казвам: „Никога няма да преживея по-голям шок.“ И после пак се случва нещо, което ме изкарва от релси.

– Знам, че си изненадан – продължава Стърн. – Обвиненията за убийство срещу баща ти ще паднат. А той ще се признае за виновен във връзка с една информация, която прокуратурата ще изнесе след няколко минути. За възпрепятстване на правосъдието. Доста преговаряхме с Бранд и Молто тази сутрин. Исках да ги убедя да го смекчат на неуважение към съда, което ще позволи на баща ти да запази пенсията си, но те настояват на углавно престъпление. Сделката е следната. Баща ти ще лежи две години, след което ще може да продължи живота си.

– Ще „лежи“? В затвора ли имаш предвид?

– Да. Споразумяхме се да е в щатския изправителен център. На облекчен режим. Няма да бъде далеч.

– Възпрепятстване? Какво е направил?

Стърн се усмихва:

– Е, това беше един от проблемите тази сутрин. Той ще се признае за виновен, че умишлено е възпрепятствал правосъдието в това дело. Но не спомена подробности. Подозирам, че има друг човек, когото иска да защити, но дори това не желае да признае. Молто не е доволен, но знае, че това споразумение е максимумът, който може да постигне. Затова се споразумяхме. Баща ти искаше аз да ти кажа.

Не се колебая нито за миг.

– Искам да говоря с баща си.

– Нат…

– Искам да говоря с него.

– Виж, Нат, когато започвах в този занаят, се заклех, че няма да позволя на невинен човек да се признае за виновен. Не удържах на думата си и една година. Защитавах един младеж. Добър момък. Беден. Беше израснал в най-мизерната част на Килъни, но в досието му нямаше ни един арест, а това говори много за човек с неговото минало. Само че една вечер бил в кола с няколко приятели, въртели бутилка уиски и изведнъж единият видял някакъв мъж, който ходел с майка му, но ѝ изневерявал с друга. Младежът имал пистолет в джоба си и без да се замисли, го извадил и застрелял човек през прозореца на колата. Клиентът ми нямаше нищо общо с убийството. Нищо. Но знаеш как стават тези неща. Убиецът твърдеше, че клиентът ми му помогнал да открие жертвата. Лъжеше, за да избегне смъртното наказание, което тогава все още се даваше доста често в щата. Така обвиниха клиента ми за убийство. Прокурорите имаха достатъчно здрав разум, за да осъзнаят, че е невинен. Но имаха свидетел. Затова предложиха на клиента ми пробация, ако признае по-леко престъпление. Младежът искаше да стане полицай. И щеше да бъде отличен защитник на реда. Обаче се призна за виновен. И животът му се разви по съвсем друг начин. Решението му очевидно беше правилно. Стана плочкаджия, сега има фирма, три деца, изучиха се в колеж. Единият му син е адвокат, малко по-голям от теб.

– Какво искаш да ми кажеш, Санди?

– Искам да кажа, че съм се научил да приемам преценката на клиента си за тези неща. Никой не знае по-добре от него кое си струва риска.

– Значи мислиш, че е невинен?

– Не знам, Нат. Той упорито настоява да се признае за виновен.

– Трябва да видя баща си.

Разбирам, че е с Марта в стаята на свидетелите през няколко врати по коридора, и Санди иска да говори с него преди мен. Помагам на адвоката да се изправи. Оставам сам в стаята само няколко минути, но сълзите ме надвиват още преди баща ми да влезе. Най-удивителното е, че тази сутрин изглежда по-добре от всеки друг път през последните месеци. По-самоуверен.

– Кажи ми истината – заговарям още щом го виждам.

Той се усмихва. Навежда се, прегръща ме, после сяда на стола на Стърн.

– Истината е – казва той, – че не съм убил майка ти. Никога не съм убивал никого. Но наистина се опитах да възпрепятствам правосъдието.

– Как? Не мога да повярвам, че е свързано с компютъра. Не вярвам.

– Нат, аз съм зрял човек. Знам какво съм направил.

– Ще загубиш всичко.

– Не и сина си, надявам се.

– Как ще преживяваш след това? Това е углавно престъпление, татко.

– Много добре знам.

– Ще се откажеш от съдийското място. От адвокатското разрешително. Дори няма да имаш пенсия.

– Ще се постарая да не търся милостиня от теб – усмихва се той. – Нат, това е компромис. Ще се призная за виновен за нещо, което наистина съм направил, и ще си излежа присъдата, вместо да рискувам да ме осъдят за нещо, за което съм абсолютно невинен. Нима това е лоша сделка? Когато съдия И допусне всички компютърни доказателства, такова решение ще бъде невъзможно. Време е да приключваме с това и да продължим да живеем. Ще трябва да ми простиш за всички глупости, които сторих през последните две години. Но аз ги допуснах и трябва да си понеса наказанието. Мога да го приема и ти също трябва да го приемеш.

Изправяме се едновременно и аз прегръщам баща си, като запелтечвам някакви глупости. Когато се разделяме, човекът, когото никога не съм виждал да се просълзи, също плаче.

Съдът се събира след няколко минути. Слухът за новото развитие на нещата се е разпространил и залата се напълва с любопитни зрители, прокурори и десетина репортери. Отначало нямам кураж да вляза. Стоя зад вратата и наблюдавам заседанието през прозорчето, през което приставите ми позволиха да гледам. Толкова страдание има в тази сграда; тя е като пропита с мъката на жертвите, обвиняемите и техните близки и понякога си мисля, че работещите тук имат специално отношение към хората като мен, които против волята си са попаднали в тази месомелачка, наречена правосъдна система. Един от тях, възрастен латиноамериканец, дори поставя ръка на рамото ми за секунда, когато заседанието започва и баща ми се изправя между Марта и Санди пред съдия И. Бранд и Молто са от другата страна на Стърн. Баща ми кимва и казва нещо. Прокурорите изваждат документи, вероятно някакъв официален договор за споразумението и новите обвинения. Съдията започва да разпитва баща ми. След няколко минути забелязвам Ана. Малко по-рано ѝ изпратих кратко съобщение: „Татко ще се признае за възпрепятстване, за да приключи делото.“ Сега тя крачи бързо през коридора на обувките си с високи токчета; с една ръка придържа деколтето си, защото официалното ѝ облекло не е подходящо за тичане.

– Не мога да повярвам – изстрелва тя.

Обяснявам ѝ, доколкото мога. После влизаме хванати под ръка в залата и тръгваме към предната скамейка, която все още е запазена за малобройните близки на баща ми. Съдия И ме поглежда за момент и на устните му се появява лека окуражителна усмивка. Сетне свежда очи към отворената книга пред себе си, съдържаща задължителните въпроси, които съдията трябва да зададе на обвиняемия при признаване на вина. Макар и с обичайния си силен акцент, Бейзъл И успява да прочете печатния текст без граматическите грешки, които прави, когато говори.

– Значи, съдия Сабич, вие се признавате за виновен по това обвинение, защото реално имате вина за споменатото нарушение.

– Да, ваша чест.

– Добре, господа прокурори. Моля изложете същността на нарушението.

Заговаря Джим Бранд. Той описва всички технически подробности, свързани с компютрите, как „обектът“, който сега е на харддиска на компютъра му, го няма на копията от началото на ноември 2008. Добавя, че нощният пазач на съда Алтъни Потс е готов да свидетелства, че една нощ през есента видял баща ми в сградата и той като че ли забързал, когато го забелязал.

– Хубаво – казва съдията и пак поглежда книгата. – Господин Стърн, защитата приема ли, че така изложените факти са достатъчно и недвусмислено доказателство за вината на съдия Сабич по представените обвинения?

– Да, ваша чест.

– Съдия Сабич, съгласен ли сте с господин Стърн?

– Да, съдия И.

– Добре. – Бейзъл И затваря книгата. Отново трябва да говори сам. – Съдията изказва благодарност на двете страни за успешното решение на това дело. Този казус е много, много сложен. Изходът, за който се споразумяха защитата и обвинението, е справедлив както за народа, така и за обвиняемия.

Съдия И кимва няколко пъти, сякаш да обърне внимание на репортерите, седнали в другия край на предния ред, върху мнението си.

– Добре – продължава той. – Съдът намира, че има достатъчно основания да приеме самопризнанието на обвиняемия Роз… – запъва се и измънква нещо като „Рози“ – … Сабич по обвинение 09-0872. Обвинение 08-2456 е оттеглено поради липса на достатъчно доказателства. Съдия Сабич, осъждам ви на лишаване от свобода за срок от две години. Присъдата ще бъде изпълнена от шерифската служба на окръг Киндъл. Делото е приключено.

След тези думи И удря с чукчето.

Татко стиска ръката на Санди и целува Марта по бузата, после се обръща към мен. Изведнъж се сепва. С малко закъснение осъзнавам, че причината за реакцията му е Ана. Тя за първи път идва в съда и появата ѝ е съвсем неочаквана. Също като мен през последните десет минути тя не е спряла да плаче. Гримът ѝ е размазан. Той ѝ се усмихва загадъчно, поглежда ме и кимва. След това се обръща и без да каже дума, поставя ръцете си зад гърба. Напълно готов е за този момент. Хрумва ми, че вероятно го е сънувал десетки пъти.

Мани, един полицай от шерифството, слага белезници на баща ми и му прошепва нещо, вероятно да попита дали не са твърде стегнати. После го повежда към страничната врата на залата, където има малка килия. Там татко ще изчака, докато дойде време да го закарат в затвора заедно с другите осъдени тази сутрин.

Той излиза от залата, без дори да се обърне.

41.

Томи, 4 август 2209 г.

Лятото беше в разгара си. В 17:00 Томи се присъедини към армията други бащи, подтичващи след децата си из детската площадка, за да отменят майките в часовете преди вечеря. Това несъмнено бе едно от любимите места на Томазо. Когато го доведяха, синът на Томи хукваше от една атракция към друга, докосваше малката въртележка, качваше се на катерушката. Като тичаше след него, бащата чувстваше раздразнението на двегодишното дете, че не може да направи всичко едновременно.

Доминга изпитваше повече затруднения с тази си бременност, отколкото когато носеше Томазо. Сутрин ѝ се гадеше, чувстваше постоянна умора и се оплакваше, че от жегата се подува като презрял плод. Вече към края на мандата си, Томи по-лесно се измъкваше от службата и се опитваше да се прибере вкъщи преди четири и половина, за да отмени жена си. Когато с Томазо се върнеха от детската площадка, често я намираха дълбоко заспала. Момченцето пропълзяваше по отпуснатото тяло на майка си и се опитваше да се промъкне между ръцете ѝ. Доминга се усмихваше насън и прегръщаше обичаното си дете.

Животът бе хубав. Томи беше почти на шейсет години, а живееше по-щастливо, отколкото когато и да било. Колкото първото дело срещу Сабич бе съсипало битието му с десетилетия напред, толкова второто беше издигнало престижа му. Обществеността бе реагирала горе-долу според очакванията на Бранд в нощта, когато решаваха за споразумението с Ръсти. Осъдителната присъда повиши доверието в Томи. Резултатите от ДНК теста от първото дело бяха отхвърлени като противоречиви заради съмненията в пробите, но в повечето случаи се изтъкваше сравнението с О’Джей Симпсън, който също се беше измъкнал от правосъдието заради немарлива лабораторна работа. Общото мнение, битуващо в редакторските коментари на вестниците, бе, че Молто се е справил максимално добре и е успял да изпрати в затвора човек, чиято присъда се е забавила твърде дълго. Дори през последните шест седмици пресата пропускаше думите „изпълняващ длъжността“ пред титлата му, което подсказваше, че ще бъде посрещнат добре, ако догодина реши да се кандидатира за окръжен прокурор.

Дори от няколко дни обмисляше тази възможност. Реши обаче, че е време да се наслаждава на късмета си. Той беше десет пъти по-щастлив от колегите си в прокуратурата, които се мъчеха да градят кариера, докато отглеждат децата си. Сега Томи можеше да облече съдийската тога – достойна длъжност, която щеше да му позволи да гледа как децата му растат и да участва активно в живота им. Преди две седмици обяви, че ще се кандидатира за върховен съдия, и предложи Бранд за свой наследник като окръжен прокурор. Рамон Берохас, бивш прокурор и сега член на общинския борд, щеше да бъде конкурент на Джим в първичните избори, но партията предпочиташе Бранд, главно заради подозренията, че Рамон ще използва поста за трамплин към кметския пост. Джим щеше доста да се напъне за кампанията през следващите шест месеца, но почти със сигурност щеше да спечели.

От другата страна на детската площадка стоеше някакъв мъж и гледаше към Томи. Беше старец с разсеян вид и невероятно бели крака, чиято кожа се виждаше между широките къси панталони и достигащите до коляното дебели чорапи. Това внимание не беше нещо необичайно. Томи бе популярна личност по телевизията. Хората понякога се заглеждаха в него, опитваха се да се сетят къде са го виждали и често го бъркаха с някой стар познат. Този човек обаче го гледаше по-съсредоточено от обичайните любопитни съседи с озадачени погледи. Когато децата, които гледаше, тръгнаха към Томазо, старецът се приближи до Томи и едва след като се ръкуваха, прокурорът позна Мило Горветич, компютърния експерт в делото срещу Сабич.

– Да имаш внуци, това е най-голямото щастие – отбеляза старецът, като кимна към двете момиченца, и двете с очила.

Внучките на Горветич отидоха при пързалката. Томазо ги последва и застана под стълбичката, но не смееше да се качи. Тази драма се разиграваше всеки ден. След малко Томазо винаги се разплакваше и баща му го качваше на пързалката. Горе момченцето се колебаеше известно време, докато събереше куража да се пусне, а Томи го поемаше долу.

– Той ми е син – каза Томи. – Малко се забавих с децата.

– Олеле! – възкликна Горветич.

Молто се засмя. Обичаше да се шегува, че ще поръча на Томазо фланелка с надпис: „Този дядка е баща ми.“

Обикновено, докато обясняваше това на другите родители, те вече се досещаха, че той е главният прокурор. От последващите разговори проличаваше, че повечето го приемат като влиятелен политик, който гледа дете от втория или третия си брак с някое младо гадже. Ето как никой не можеше да разбере чуждия живот.

– Хубаво момченце – отбеляза Горветич.

– Светлината на живота ми.

Оказа се, че малката дъщеря на професора живее в квартала на Томи, през една улица към реката. Преподавала физика и била омъжена за инженер. Горветич, който бе вдовец, често се грижел за момиченцата в този час, докато родителите им се приберат от работа.

– Е, готвите ли се за следващото дело? – попита старецът между другото.

– Още не – отвърна Томи.

По правило ролята на окръжния прокурор беше изцяло административна. Повечето от предшествениците на Томи никога не си показваха носа в съдебна зала и Молто вече се изкушаваше от идеята процесът срещу Сабич да бъде последният в живота му.

– Обяснимо е – отбеляза Горветич, – но трябва да ви призная, че не спирам да мисля за онова дело. Когато един процес приключи, човек смята, че всичко е решено окончателно, но в този случай изобщо не е така.

Понякога ставаше така, помисли си Томи. Две обикновени думи – виновен или невинен – трябваше да отразят една цяла вселена от заплетени факти.

– Предпочитаме да раздадем малко правосъдие, отколкото никакво – отговори той.

– За външен човек е смущаващо, но вие юристите сте достатъчно привикнали към тази мрачна действителност, че дори намирате в нея поводи за черен хумор.

– Хумор? Не мисля, че това дело ми беше много забавно.

– Е, значи това е разликата между вас и Бранд – отбеляза Горветич.

Томи гледаше през цялото време Томазо, който още стоеше в основата на стълбичката, въпреки че зад него се беше образувала опашка. Томи се опита да откопчи сина си от първата метална пречка, но детето се възпротиви и произнесе любимата си дума:

– Не.

След малко баща му все пак го убеди да пусне другите деца да се качат, но веднага щом минаха, Томазо отново се вкопчи в първата пречка като удавник за сламка. Томи застана зад него, за да го пази.

– Упорит е – засмя се Горветич.

– На баща си се е метнал. Удивително нещо са това гените. – Той се върна към предишната тема: – Та какво казвахте за Бранд?

– Направи ми впечатление една негова забележка, когато се видяхме на вечеря през седмицата след делото. Беше нещо като празненство. Мисля, че и вие бяхте поканен.

Томи си спомни. След цял месец почти денонощна работа по делото той не искаше да лиши семейството си още една нощ от своята компания. Обясни, че по това време жена му е била в първите месеци на бременността си. Горветич го поздрави с радостния повод, после продължи разказа си:

– Беше към края на вечерта. Стояхме на тротоара пред „Мачбук“. Бяхме си пийнали доста и аз споменах на Джим, че сигурно е смущаващо да си част от система, която понякога постига такива незадоволителни резултати. Джим се засмя и каза, че с времето започва да вижда все повече и повече извратена ирония в този случай – как някой, който е измислил съвършеното убийство, отива в затвора за нещо, което всъщност не е извършил.

– Какво имаше предвид? – сепна се Томи.

– Не знам. Попитах го, но той не ми каза. Мислех си, че вие ще разберете.

– Нямам представа за какво става дума.

– Дълго мислих за това. Когато Сабич се призна за виновен, бях сигурен, че е имал съучастник в манипулирането на файловете. Би било огромно постижение, ако човек с толкова ограничени познания по компютри сам свърши тази работа. Спомнете си, че дори не му е минало през ума, че справките в Интернет се записват в папката с резервните файлове.

– Да, така е.

– Почудих се дали Джим не е стигнал до извода, че съучастникът не е бил никакъв съучастник, а някой, който е действал изцяло на своя глава без знанието на Сабич.

Томи сви рамене. Нямаше представа за какво става дума. В деня, когато откриха, че поздравителната картичка я няма на копията от харддиска, бяха обмислили всички възможни обяснения. Заради опасенията, че защитата може да ги обвини в манипулация, бяха проверили много внимателно документацията за съхранение на веществените доказателства, за да са сигурни, че няма нарушение. През декември, когато съдия И беше наредил компютърът да им бъде върнат, Горветич и Орестес Мауро от персонала на прокуратурата бяха запечатали монитора, клавиатурата, копчето за включване на компютъра и дори мишката и вакуумирали в найлонова опаковка всички компоненти. В деня, когато Нат Сабич трябваше да даде показания, със съгласието на защитата опаковката бе разрязана в кабинета на Томи, но печатите бяха махнати едва в съдебната зала в присъствието на двама експерти на Сабич, които потвърдиха, че на никоя от лентите не е изписана думата „Нарушен“, която се появяваше със сини букви, ако са отлепвани.

Значи манипулацията с файловете можеше да е станала само в кабинета на Джордж Мейсън. Горветич провери дневника на Мейсън и смяташе, че никой не е имал достъп до компютъра достатъчно дълго, за да направи всички промени, особено заличаването от регистъра, за което дори той би изгубил доста време. Единственото възможно обяснение беше, че Сабич и някой неизвестен компютърджия, когото още не бяха разкрили, са се промъкнали в сградата на съда след края на работното време. Впоследствие обаче на Бранд явно му бе хрумнало друго.

– Бранд сигурно се е правил на интересен – измърмори Молто.

– Не е изключено. Или пък аз не съм разбрал добре. Доста бяхме пийнали и двамата.

– Възможно е. Трябва да го попитам.

– Или да се направите, че не знаете – махна небрежно Горветич.

Старецът винаги изглеждаше замислен и разсеян, но сега за секунди очите му проблеснаха. Прокурорът се почуди какво иска да каже, но внучките на Горветич се бяха отдалечили в другия край на детската площадка и той побърза да отиде при тях. И точно навреме, защото в този момент Томи чу писък, в който разпозна гласа на Томазо. Когато погледна, видя, че синът му се е качил по стълбата. Двегодишното момченце стоеше на върха на пързалката ужасено от собственото си постижение.

42.

Ръсти, 4 август 2009 г.

„Той не се бои от затвора.“ Така говорехме преди години, когато бях прокурор. Говорехме така за закоравелите престъпници – измамници, бандити, професионални крадци – които вършеха престъпления като начин на живот, и заплахата, че ще отидат зад решетките, не ги възпираше, защото или не се замисляха за бъдещето, или защото отдавна бяха приели честите отбивания през заведенията за лишаване от свобода за част от играта.

Напоследък все си мисля за тази сентенция, защото постоянно се опитвам да се успокоя, че в затвора не е чак толкова лошо. Вчера оцелях. Ще оцелея днес, после ще дойде утре. Нещата, които смяташ за най-важни – страхът от другите затворници и пословичните опасности под душовете – заемат определена част от мислите ти, но те нямат толкова голямо значение в сравнение с ежедневните подробности, които отвън си смятал за дреболии. Човек не осъзнава колко ценна е компанията на други човешки същества или топлината на слънчевите лъчи, докато не се лиши от тях. Не си дава сметка за истинското блаженство от свободата, докато най-баналните решения – кога да стане, къде да ходи, какво да облече – не започнат да му бъдат налагани от другиго. По ирония най-лошото в затвора се оказва най-очевидното – това, че не можеш да излезеш.

Понеже смятат за твърде рисковано да ме пуснат в общите помещения, аз съм затворен в административния арест, известен повече като изолатора. Често размишлявам дали нямаше да ми бъде по-добре при другите затворници, което поне щеше да ми даде възможност да работя осем часа на ден. Тук излежават присъди главно младежи, латиноамериканци и черни, хванати за разпространяване на наркотици и със сравнително къси престъпни досиета. Дали някой от тях ще реши да ме малтретира, мога само да гадая. Вече знам от надзирателите, които са местната информационна агенция, че има двама затворници, чиито присъди съм потвърдил, а по елементарната логика мога да предположа, че има и такива, чиито бащи или дядовци съм съдил преди години. Общо взето, приемам мнението на заместник-директора, който ме посъветва да подам молба за изолатора. Бил съм твърде известен и на някой депресиран и склонен към насилие младок можело да му се прииска да закачи такъв трофей на колана си.

Затова пребивавам в тясна килия, два на два, с циментови стени, ниска блиндирана врата, през която ми носят яденето, и една гола крушка на тавана. Има и прозорче, през което едва прониква дневна светлина. Тук вътре мога да запълвам времето си, както намеря за добре. На всеки ден-два прочитам по една книга. Стърн предложи да потърси издател за мемоарите ми, след като ме пуснат, и аз пиша по малко всеки ден, но сигурно ще изгоря ръкописа още щом изляза. Вестникът идва по пощата с два дни закъснение, като редките статии, свързани с щатските затвори, са грижливо изрязани с ножица. Започнах да уча испански и се упражнявам с двама надзиратели, които имат желание да се занимават с мен. И като човек, каращ спокойно старините си в края на деветнайсети век, чета писма. Пиша на Нат всеки ден и често си кореспондирам с няколко приятели, чиято преданост безкрайно ценя, най-вече Джордж Мейсън, Рей Хорган и един съсед от квартала. Има и още двайсетина откачени, главно жени, които ми писаха през последния месец, за да ме уверят, че вярват в невинността ми, и да споделят собственото си разочарование от правосъдната система, най-често от подкупния съдия, който гледал делото за развода им.

Когато с другите трима затворници от изолатора излезем за ежедневната едночасова разходка в двора, първоначално ми иде да ги разцелувам, но това желание бързо отминава. Роки Таранато е травестит, ХИВ-позитивен и постоянно върти номера в общото отделение. Другите двама, които ме наблюдават втренчено, докато тичам около двора, скачам и правя лицеви опори, са криминално ненормални. Мануел Родегас има лице като смачкан бръмбар. Висок е около метър и шейсет и главата му сякаш израства направо от раменете. Когато заговори, макар и смислено отначало, скоро започва да пелтечи неразбираемо. Харолд Кумбила е като чудовище от нечий кошмар – почти двуметрова камара месо. Осакатил един и почти е убил друг, докато е пребивавал в общото помещение на долните етажи. Той е твърде склонен към насилие, за да работи в изправителния център и е тук само благодарение на платено споразумение с Имиграционната служба, която държи няколко килии за нелегални имигранти, чакащи да бъдат депортирани, макар че в случая с Харолд това няма да стане скоро. За мое съжаление той е научил, че съм съдия, и постоянно ме пита за съвет по своя въпрос. Обясних му, че не разбирам от имиграционно право, но това ме спаси само за две седмици.

– Да, брато – каза ми преди няколко дни, – обаче можеш да почнеш да го учиш сега. Хайде бе, брат, за услугата, а?

Помолих надзирателите да го държат под око, макар че го правят и без да им казвам.

Нат идва да ме види веднъж седмично, носи ми един кош книги, които персоналът преглежда, и четиринайсетте долара, които имам право да изхарча всяка седмица в лавката. Давам почти всичките за сладки неща, защото, колкото и да спортувам, храната остава все така отвратителна. С Нат седим на едно малко боядисано подобие на маса за пикник. Тъй като съм при облекчен режим, имам право да докосвам ръката му за няколко секунди и да го прегръщам за добре дошъл и за довиждане. Имаме по един час всяка неделя. На първите две свиждания плака, но постепенно започнахме да се наслаждаваме на срещите си, при което той говори през повечето време, съобщава ми новини от света, разказва ми за работата си и за семейството, а също и последните вицове от Интернет. През голяма част от свиждането се смеем, макар че винаги има моменти на униние, когато говорим за „Траперите“ и поредния им провален мач.

Досега Нат е единственият ми посетител. По много причини би било непредпазливо, ако Ана дойде с него, но тя и без това се държи на дистанция, както през повечето време през последните две години. Освен това нямам голямо желание някой друг да ме вижда тук. В неделя, когато Нат дойде на свиждане, един надзирател на име Грег ме превежда през многобройните врати по коридорите, водещи буквално към светлината.

Затова сега съм страшно изненадан, когато вратата се отваря широко и Торес, надзирателят, който ми помага с ученето на испански, обявява:

– Су амиго[1].

– Дръпва се встрани и Томи Молто се навежда, за да мине през ниската врата. Аз лежа и чета роман. Изправям се в леглото, но не знам какво да кажа. Том също мълчи. Застава на вратата и като че ли се чуди защо е тук.

– Ръсти – измънква той и ми подава ръка. – Хубави бакенбарди.

Откакто съм тук, си пуснах брада, главно защото бръсненето в тази тъмнина е рисковано занимание, а и ножчетата за еднократна употреба, които ни дават, като че ли нарочно са затъпени.

– Как я караш? – пита Молто.

Разпервам ръце:

– Кухнята не е много изискана, но поне има рум сървис.

Той се усмихва. Използвам тази шега в много от писмата си.

– Не съм дошъл да злорадствам, ако очакваш това – уточнява прокурорът. – Имаше среща на директори на затвори и прокурори от целия щат, та реших да мина.

– Странно място за срещи.

– Няма репортери.

– Аха.

– Управлението на затворите иска прокуратурата да одобри плана им за предсрочно освобождаване на някои затворници над шейсет и пет години.

– Защото вече не са толкова опасни ли?

– За икономии. Щатът не може да плаща за здравни грижи.

Усмихвам се. Какъв свят. Никой в системата на правосъдието не говори за цената на наказанието. Всеки си мисли, че моралът е безплатен.

– Може би Харнасън е направил по-добра сделка, отколкото си е мислел – отбелязвам аз.

Томи харесва шегата, но свива рамене:

– Мислех, че говори истината.

– Аз също. Горе-долу.

Томи кимва. Вратата на килията още е отворена и Торес чака отвън. За да се настани по-удобно, Томи се е облегнал на стената. Реших да не му казвам, че там се събира влага.

– Както и да е – продължава той, – някои хора смятат, че може и ти да си кандидат за предсрочно освобождаване.

– „Някои хора“? Някой друг освен близките ми?

– В прокуратурата има мнение, че си се признал за виновен за престъпление, което не си извършил.

– Звучи малоумно като всичките ви други теории за мен. Всичките бяха грешни и тази не прави изключение.

– Е, след като така и така съм тук, реших да мина да видя какво мислиш по въпроса. Може би съдбата ме изпрати да те попитам.

Той винаги си е падал малко мистик. Замислям се над думите му. Чудя се дали фактът, че все още изглежда склонен да се довери на думата ми, трябва да ми вдъхне надежда или да ме вбеси. Трудно е да отгатна какво мисли за мен. Вероятно нищо съществено. Това е неговият проблем.

– Вече чу какво мисля, Том. Впрочем откъде се появи тази нова теория?

– Вчера случайно срещнах Мило Горветич и той повтори нещо, което други хора говорят от доста време. Отначало не го разбрах много добре, но после се сетих и цяла нощ разсъждавах.

Томи се оглежда, после показва главата си в коридора и моли Торес да му донесе нещо за сядане. След малко надзирателят донася пластмасов сандък. Хрумва ми да предложа на Молто да се настани на металната тоалетна чиния, но той е твърде гнуслив, за да разбере шегата. Пък и едва ли ще му е много удобно.

– Значи цяла нощ си мислил за това, а? – напомням му последното, за което говореше.

– Притеснявам се заради сина си, Ръсти. Пък и след шест месеца ще имам още едно дете.

Поздравявам го.

– Това ме обнадеждава, Томи.

– Как така?

– Ами, значи на стари години още имам надежда. Ти вече се уреди. Може би, когато изляза, и на мен ще ми се случи нещо хубаво.

– Надявам се, Ръсти. Когато човек вярва, всичко е възможно, ако ми позволиш да се изразя така.

Не съм убеден, че това решение е подходящо за мен, но приемам съвета за добронамерен и благодаря на Томи. След това и двамата се умълчаваме.

– Както и да е – измърморва след малко той. – Ако ми кажат, че трябва да прекарам две години в някоя мръсна дупка, за да спася живота на децата си, бих го направил, без да се замислям.

– Това е похвално.

– Та и аз, ако знаех, че някой, когото обичам, е манипулирал файловете на онзи компютър, дори да не съм го искал от него, сигурно щях да поема кръста си и да се призная за виновен, за да се свърши всичко веднъж завинаги.

– Така е. Но в такъв случай ще съм невинен, а ти казах, че съм виновен.

– Така твърдиш ти.

– Не ти ли се струва малко иронично? Преди повече от двайсет години ти казах, че не съм убиец, и ти не ми повярва. Накрая намираш престъпление, което реално съм извършил, но когато си признавам, ти и това не искаш да приемеш.

Молто се усмихва:

– Знаеш ли какво? След като си такъв любител на истината, би ли ми обяснил как успя да вкараш онази картичка в компютъра? Ще си остане между нас. Давам ти дума, че никой няма да бъде подведен под отговорност. Каквото кажеш, няма да излезе от тази килия. Само ми кажи.

– Съжалявам, Том. Вече сключихме споразумение. Разбрахме се, че няма да се налага да отговарям на повече въпроси, ако приемеш самопризнанията ми. Нека така да си остане.

– Искаш ли да ти дам писмена гаранция? Имаш ли химикалка? Ще ти го напиша. Хайде, откъсни един лист от някоя от тези книги. – Молто посочва купчината върху единствената полица в килията. – „Аз, Томи Молто, главен прокурор на окръг Киндъл, обещавам, че няма да повдигам повече обвинения по нищо, имащо връзка с компютъра на Ръсти Сабич, и ще запазя всяка свързана информация в строга тайна.“ Мислиш ли, че не мога да спазя такова обещание?

– Може би. Но не това е проблемът.

– Хайде, Ръсти, ще остане между нас. Кажи ми какво стана? И няма повече да се занимавам с теб.

– Мислиш ли, че ще ми повярваш, Том?

– Не знам защо, но да. Не знам дали си социопат или не, но не бих се изненадал, ако все пак си казал истината. Поне както ти я разбираш.

– Правилно си разбрал. Добре, ето истината. Веднъж и завинаги. Само между нас двамата. – Ставам от леглото, за да погледна Молто в очите. – Аз наистина възпрепятствах правосъдието. Сега ме остави на мира.

– Това ли искаш?

– Да, това искам.

Молто отново поклаща глава и в този момент усеща мокрото петно на рамото си. Потърква го няколко пъти и когато отново ме поглежда, аз не успявам да сдържа усмивката си. Погледът му става суров. Отново съм отворил стара рана. Ръсти пак печели точка, Томи е изигран. Да, благодарение на мен той стана олицетворение на справедливостта в този град, но когато сме само двамата, все още аз съм този, който владее ситуацията.

– Майната ти, Ръсти!

Той става и изскача навън. После отново влиза за секунда, за да вземе сандъка.

43.

Томи, 5-6 август 2009 г.

Томи открай време се чудеше какво ще излезе от гениите на цифровата апаратура като Орестес Мауро, специалиста по веществени доказателства към прокуратурата. При дългогодишния си опит Молто трябваше да има някаква представа, но истината бе, че на младини не беше срещал момчета като Орестес. На хлапака му сечеше пипето и си вършеше работата, макар и по свой начин. Орестес обаче живееше като в компютърна игра. През цялото време ходеше със слушалките на айпода си в ушите и ги изваждаше само когато говореше с някого. Когато Томи го чуеше да говори за нещо в коридора, темата винаги беше или компютърни игри, или най-новият модел на конзолата му „ЕксБокс“. Гледаше на компютрите и софтуера като на един загадъчен свят, затова, каквато и задача да изпълняваше, тя оставаше на заден план след очарованието от откриването на все още нови чудесата. Орестес приемаше работата като досадна необходимост, само да не е твърде продължителна. Иначе бе любезен и добронамерен младеж… ако те забележеше.

Вечерта, когато Томи влезе в службата, Орестес стоеше на бюрото си наведен над няколко кашона и почукваше ритмично. Беше около седем часът. На връщане от Морисроу и щатския изправителен център трафикът беше твърде натоварен. Молто бе решил да мине по малките улички, за да се добере до дома си, но така пътят му го отведе до сградата на общината. Вече нямаше шанс да стигне навреме за вечеря с Доминга и Томазо, затова реши да се отбие да вземе документите от срещата си в апелативния съд тази сутрин. Утре заран можеше да поработи половин час върху тях и да остави жена си да поспи още малко.

Когато видя Орестес, Томи влезе в отдела за веществени доказателства – преустроено складово помещение зад товарния асансьор. Веществените доказателства, иззети със заповед на голямото жури, по закон оставаха на съхранение в прокуратурата, а не в полицията. Тук те се опаковаха и описваха. Когато видя прокурора, Орестес направи кръгом, малко в стила на Майкъл Джексън.

– Хей, шефче!

Младежът винаги викаше, когато имаше слушалки в ушите.

– Здрасти, О.

Томи посочи ушите му и Орестес извади едната слушалка. Прокурорът посочи и другото ухо. Младежът се подчини. Явно очакваше да чуе нещо важно.

– К’во ста’а?

– Делото „Сабич“ – отговори Томи.

Орестес изръмжа:

– Съдията ли, бе?

– Да, съдията.

– Ох, човече, тая работа е пълна каша.

Доста точна оценка, помисли си Томи. През целия път насам той си беше мислил за Ръсти. Да го види в онази килия бе доста смущаващо, но очевидно само за Томи, не и за Сабич. Прокурорът очакваше да завари затворника потиснат и умърлушен като повечето хора в изолатора, но не, Ръсти изглеждаше някак освободен. Беше си пуснал дълга коса и брада, по-бели, отколкото бе очаквал Томи, и така приличаше на корабокрушенец. Държеше се и точно така – като човек, който няма какво да губи. Сякаш казваше: „Случи ми се най-лошото. Сега нищо не можеш да ми направиш.“ Въпреки това Сабич не изневери на себе си. Сигурно не лъжеше, но говореше по типичния си начин, изключително предпазливо, дори внимателно подбираше думите, за да може да остане чист пред съвестта си, че е бил искрен, но в същото време да запази истината само за себе си. Така Томи се чувстваше в същата безизходица, както винаги в отношенията с Ръсти вече няколко десетилетия. Каква всъщност беше проклетата истина?

– Все още не мога да разбера как са успели да запишат онази честитка на компютъра.

– О, човек, и аз не мога. Знам само, че не съм бил аз – засмя се Орестес.

– И аз не бях. Но все си мисля, че пропускаме нещо. Мисля си, че Сабич прие споразумението, за да предпази синчето си. Според теб има ли такава вероятност?

– Добре. – Орестес прояви уникалното благоволение да изключи айпода си и седна на едно метално столче. – Никой не ме е питал, но си спомням оная голяма среща, когато се върнахте от съда, точно след като разбрахте, че картичката е фалшива. Горветич се кълнеше как никой, който е ходил в кабинета на съдия Мейсън – нито Сабич, нито синът му, нито бившата му стажантка – не е имал достатъчно време, за да качи картичката и да направи всички други манипулации. Спомняш ли си?

– Да.

– Тогава Джими Би извади теорията, че Сабич някак се е промъкнал в съда.

– Точно така.

– Ето какво мисля аз. Защо да не са го направили и тримата заедно? Да са измислили план как да качат картичката. Единият е прехвърлил файловете от флаш устройство, друг е задействал „Спай“, а третият е изтрил следите. Тримата заедно или дори само двама са имали достатъчно време.

Томи се удари по челото. Разбира се! Може би Орестес все пак имаше някакво бъдеще.

– Какво е станало според теб? – попита прокурорът.

Младежът се изсмя гръмогласно:

– Човече, откъде да знам? Компютрите са джунгла. Няма човек, който да знае всичко. Затова са толкова яки.

Томи се замисли за тази философия. Звучеше като от научнофантастичен роман. Според Орестес компютрите вече бяха като хората в това отношение, че никой не можеше да ги разбере напълно.

– Добре, ако трябваше ти да оставиш картичката, как щеше да го направиш?

– Аз ли? – Орестес отново се засмя. – Е, аз със сигурност щях да се справя и сам. Ама това съм аз.

Самоувереността на младежа беше леко смущаваща. Неговата работа бе така да нагласи системата, че да осуети евентуално манипулиране на веществените доказателства. Разбира се, Томи го попита какво иска да каже.

– Ами, ето какво стана. Онази нощ, дето с Джими Би разопаковахме машината…

– Мислех, че сте го направили сутринта, преди съдебното заседание.

– Хей, човече, от дванайсет до осем аз спя. – Той посочи с палец гърдите си. – Сутрин съм на училище. Трябва да се образовам. Да се развивам. – Удари по един от кашоните, за да наблегне на думите си. – Та значи, отидох в кабинета на Бранд, понеже компютърът беше на количката за каране в съда и заедно смъкнахме опаковката. Доста се изпотихме, ‘щото имаше три-четири найлона, а когато стигнахме до самата машина… опааа! Викам си: „Леле, тука има нещо гнило.“

– Защо така?

– Ами, лентата, с която беше запечатана машината, беше залепена върху копчето за пускане. Обаче то е леко вдлъбнато, тоест малко е навътре. Имаше малък процеп между лепенката и пластмасата, затова викам на Бранд: „Лоша работа, изложили сме се. Някой може да включи това бебче.“ А той: „Абсурд.“ Носех си един от инструментите… – от джобчето си Орестес извади малка отвертка като за винтчета на очила – … и го пъхнах отдолу. Бранд, човече, с него сме много гъсти, ама тогава за малко да ме удуши. Помисли си, че ще прецакам печата. Това беше в деня, когато се появи онова маце от банката, и Бранд вика: „Стой! Вече достатъчно се прецакахме!“ Не направих нищо, де. Само го постреснах. После Горветич и другите пичове свалиха лепенката без проблем. Обаче това искам да ти кажа. Ако исках да направя нещо на компютъра тогава, щях да го направя.

– Можеше да го включиш, така ли?

– Не го направих.

– Знам, че не си го направил. Но можеше, нали? Другите компоненти, клавиатурата, мониторът… те бяха запечатани, нали?

– Яко, човек. Обаче изходите на кутията не бяха. Можеше да включиш в тях всеки монитор или клавиатура с подходящи накрайници. Има милиони такива. Точно затова се притесних. Само че нищо не беше станало. Всичко беше стояло опаковано с месеци. Надписите си бяха там, както си трябва. Исках само да кажа, след като питаш, че е можело да се направи. Само аз не съм. Сабич и другите – те са го направили. Само не знам как. Такъв е животът, човек. Като не знаеш нещо, не знаеш. Точка.

Орестес се ухили широко и белите му зъби блеснаха под младежкия мъх, който минаваше за „мустак“. „Да, умно хлапе – отново си помисли Томи. – С годините тепърва ще разбере какво наистина не знае.“

Сутринта около единайсет, когато Томи се върна от среща в апелативния съд, Бранд местеше някакви папки на бюрото си. Темата на съвещанието не се различаваше много от разискванията в затвора миналия ден. Никой нямаше достатъчно пари. Затова кои разходи можеха да орежат?

Бранд си беше взел почивен ден вчера, за да се срещне с политическите консултанти. Противникът му Берохас имаше създадена организация и това бе преимущество за него. Бранд получаваше много помощ от партията, но тепърва трябваше да събира екип.

Молто го попита какво мисли за консултантите.

– Двете жени ми допадат. О’Банън и Майерс. Разбират си от работата. Познай чия кампания са организирали последно.

– На Сабич?

– Именно. – Бранд се засмя. – Но така е, парите не миришат.

– Между другото, вчера го видях.

– Кого?

– Ръсти.

Това накара Бранд да зареже преподреждането. Количката от делото срещу Сабич още беше в ъгъла на кабинета му, с папките и веществените доказателства. Когато водеше процес, прокурорът забравяше всичко във вселената – семейни поводи, новини, други неща – но свършеше ли, материалите отиваха да събират прах и никой не си мърдаше пръста да ги разчисти. В кабинетите на половината прокурори с месеци залежаваха дела. Когато накрая намереха време да изпратят нещата на склад, преживяването беше мъчително, като да се ровиш в спомените от стара любовна връзка; тези документи и шишенца, които някога изглеждаха съдбовни като парченца от Светия кръст, сега бяха абсолютно непотребни. След няколко месеца Томи нямаше да може да каже какво място повечето от тези предмети са заемали в сложния лабиринт от хипотези и заключения на обвинението. Сега само крайният изход имаше значение. Ръсти Сабич беше осъден престъпник.

– Бях в Морисроу – обясни Молто.

Разказа накратко за срещата. Освобождаването на затворниците щеше да бъде голям проблем за кампанията, но Бранд се заинтересува повече от Сабич.

– Отбил си се при него просто така? Без адвокат, без нищо?

– Като при стар приятел, така да се каже.

На Томи не му беше хрумнало, че Ръсти можеше да откаже да разговаря с него без присъствието на адвокат. На затворника явно също не му бе минало през ума. И двамата бяха прекалено заети с дългогодишното състезание между тях. Беше като спор за бивша жена.

– Как изглежда? – поинтересува се Бранд.

– По-добре, отколкото очаквах.

– По дяволите!

– Исках да го попитам на четири очи как са успели да бърникат в компютъра.

– Пак ли?

– Не ми каза. Мисля, че се опитва да защити сина си.

– Така си мисля и аз.

– Знам. Преди два дни случайно срещнах Горветич. Каза, че миналия месец сте се понапили и ти си казал, че според теб Ръсти се е признал за нещо, което не е извършил. Отначало не можех да проумея какво си имал предвид. После ми хрумна, че подозираш, че защитава сина си.

Бранд сви рамене:

– И аз не знам какво съм мислил. Бях се натряскал. Горветич също.

– Все още обаче не мога да разбера откъде ти хрумна, че Ръсти може да е защитавал сина си.

Бранд се нацупи и погледна бюрото си. Купчините документи бяха подредени като по конец, подравнени и с еднакви разстояния помежду като войнишки легла в казарма. Той взе няколко папки и се огледа за място, където да ги сложи.

– Просто предчувствие – отвърна след малко.

– Защо все пак?

Джими остави папките на един свободен ъгъл на бюрото, където очевидно не им беше мястото.

– Какво значение има, шефе? Ръсти е в пандиза, където трябва да бъде. Поне за известно време. От какво те е страх?

Страх. Точно това бе думата. Томи се беше събудил в три скован от страх. Опита се да се успокои, че това е просто обичайното безпокойство, което понякога го измъчваше, от неспособност или нежелание да приеме собствения си успех. Знаеше обаче, че трябва да разбере причината, ако иска да върне спокойствието си.

– Това, което ме плаши, Джими, е, че съм сигурен, че Ръсти не е записал картичката на компютъра си.

Бранд най-сетне седна на стола си.

– Защо мислиш така, Томи?

– Ами през последните дни направих няколко прости сметки. Това, което си казал на Горветич. Фактът, че си седял тук цяла нощ, след като сте разопаковали компютъра. И това, че Орестес ти е показал как да го включиш, без да скъсаш печата. Всичко това, след като се появи онази банкерка и делото изглеждаше обречено. Ти разбираш от компютри. Карал си курс при Горветич. Затова трябва да те попитам, Джим, след като все още нямаме разумно обяснение. Нали не си качил ти картичката?

– Как бих могъл да го направя? – попита Бранд. – Не бих могъл да пусна и да манипулирам компютъра, без в регистъра да се запише, че е бил включван, нали?

– Така е. Само че компютърът трябваше да бъде включен на другия ден в съда и в регистъра щеше да се запише тази дата и час.

Това вече привлече цялото внимание на Бранд. Той предпазливо погледна началника си.

– Много хитро – продължи Томи. – Създаваш защита, която обяснява всички доказателства, така че Стърн да изгради цялата си теория върху това. После изведнъж разбиваш на пух и прах всичките му аргументи и обвиняваш подсъдимия в измама. Гениално хрумване.

Бранд се втренчи някъде над бюрото си и дълго време остана с непроницаемо изражение. После на лицето му бавно се изписа усмивка, докато накрая се ухили на Молто по характерния си начин – гримаса на ирония, на непокорство и насмешка над безполезните усилия на закона.

– Наистина гениален план, ако беше истина – съгласи се той.

В Томи нещо се пречупи. Той седна на един стол в другия край на кабинета. Щеше да бъде достатъчно, ако Бранд му беше казал просто „не“. Междувременно Джим забеляза настроението на шефа си и усмивката му помръкна.

– Този тип уби жена си, шефе. Две жени. Той е виновен.

– Само не и за това, за което го осъдихме.

– Какво значение има?

– За мен голямо.

През всичките си години в тази служба Томи бе слушал един след друг главните прокурори да учат подчинените си как дългът на прокурора е да нанася безкомпромисни, но справедливи удари на престъпността. Някои бяха искрени; други намигваха или кимваха многозначително, когато го казваха, знаейки колко е трудно да водиш честна битка, да стоиш на открито, докато злосторниците се крият в храстите и те нападат в гръб. Преди да се роди Томазо, Томи навярно също бе пренебрегвал тези правила. Но когато имаш дете, залозите за бъдещето са други. Трябва да го научиш кое е правилно и кое – не. Без уговорки или изключения. Жестоката истина винаги ще бъде на улицата. Но ако един прокурор не съумее да очертае ясна граница и да не я прекрачва, каква надежда можеше да има тогава?

– Той призна пред съда, че е виновен – изтъкна Бранд.

– Би ли направил такова нещо, за да защитиш детето си? Той не го е направил, Джим, а синът му е единственият, който имаше мотив да опита такова нещо, за да го измъкне. Затова Ръсти се призна за виновен.

– Той е убиец.

– Знаеш ли? Вече не съм толкова сигурен и за това. Кажи ми какво е пречело на тази жена, която така или иначе само се мъчеше, да спре да се съпротивлява срещу демоните, които я тормозеха, и да сложи край на живота си, след като е научила за изневярата на съпруга си?

– Върху шишенцето с хапчетата имаше негови отпечатъци. Чел е информация за фенелзина в Интернет.

– Това ли са всичките ни доказателства? Нима искаш да ми кажеш, че нямаше да преразгледаме обвиненията, ако знаехме, че Барбара е ходила в банката?

– Не можехме да позволим пак да му се размине. Да не говорим пък за теб. Двайсет години Ръсти ти тежеше като камък на шията.

Томи не беше искал такава услуга. Стореното от Бранд не му помагаше. Но седнал в мрака, заслушан в дишането на жена си и откъслечните въздишки на малкия си син, следващи понякога удивителен ритъм, той разбра едно – ако Бранд бе извършил такова нещо, той го беше направил заради него.

– Това улеснява и тебе, Джим. Все пак ти ще се кандидатираш за окръжен прокурор догодина.

Откровен, но плах и смирен до този момент, помощникът се наведе напред и очите му проблеснаха гневно. С все сила стисна големите си юмруци.

– От години ти служа като слуга, Томи, защото съм ти задължен. Защото го заслужаваш. Ти се грижи за мен повече, отколкото собствените ми братя. Никога не съм поставял моите интереси пред твоите. Обичам те и ти го знаеш.

Да, Томи го знаеше. Бранд го обичаше. И той обичаше Бранд. Обичаше го, както войниците се научават да обичат другарите си по окоп, бдят един за друг и са сред малкото, които разбират страха и жестокостта на войната. Така двама души стават нещо като сиамски близнаци, свързани със сърцата си или с някой друг жизненоважен вътрешен орган. Бранд бе предан. Беше умен. Но той се държеше здраво за Томи и по свои подбуди. Защото имаше нужда от съвест.

– Виж какво – продължи Бранд. – Умът понякога ни играе номера. Събуждаш се посред нощ уморен и ядосан и изведнъж ти хрумва някоя шантава идея, най-вече защото можеш да я осъществиш, започваш да я обмисляш и тя сама се оформя в главата ти. Да ти кажа честно, първите три часа, след като ми хрумна, не можех да спра да се смея. Изглеждаше ми много забавна тогава.

Томи се замисли. Може би беше вярно. Не че имаше някаква полза.

– Няма да позволя този човек да лежи за нещо, което не е извършил, Джим.

– Ти си луд.

– Не, не съм. Ще се обадя на съдия И. Още днес ще подадем искане за отмяна на присъдата. Още утре Сабич ще е на свобода. Само трябва да измисля какви аргументи да използвам. И какво да правя с теб.

– С мен ли? – смая се Бранд. – С мен? Аз не съм направил нищо. Не съм лъжесвидетелствал. Не съм представил фалшиви доказателства. Дори не съм пипнал компютъра. Прочети стенограмите, Том. Единственото, което направих, беше да кажа на съда, че картичката е подхвърлена. И представих доказателства, за да го докажа и да предпазя съда от вземане на грешно решение. Какво престъпление е това?

Томи тъжно погледна колегата си. В последно време престъпленията го натъжаваха. Когато беше по-млад, го разгневяваха. Но сега знаеше, че те са неизбежна част от живота. Колелото се въртеше, хората набираха инерция и през повечето време се владееха. А когато не съумееха да обуздаят импулсите си, работата на Томи бе да се погрижи да получат наказанието си, но не защото стореното от тях беше невъобразимо (не и ако си дадеш сметка за човешката природа), а защото другите хора, онези, които всеки ден полагаха усилия да се сдържат, имаха нужда от предупреждение и по-важно, от увереност, че лошите винаги си получават заслуженото. Обикновените граждани трябваше да видят смисъл в своето въздържание.

– Не можеш да ме съдиш – заяви Бранд. – Пък и дори да го направиш, Том, много добре знаеш какво ще стане. Хората ще обвинят теб.

При тези думи сърцето на Томи се сви и той тихо изстена. Но преди да отговори, се замисли. Бранд реагираше по-бързо от него и беше имал няколко седмици за анализ на ситуацията. Как биха се развили нещата, ако се стигнеше до съд?

Щеше да се наложи да назначат специален прокурор. Аргументът, който Бранд изтъкна преди секунда – че той не е сторил нищо, с което да заблуди съда – нямаше да залъже никого. Манипулирането на доказателства в разгара на съдебен процес беше престъпление от един или друг вид.

Да се докаже това обаче бе съвсем друг въпрос. Сега в кабинета бяха само двамата. Дори версията на Томи за сегашния им разговор да бъде приета, Бранд не беше направил ясно самопризнание.

Най-важното обаче бе последното, което каза Бранд, майсторски завоалираната заплаха. Защото той беше прав. Ако Томи изстреляше този куршум, той със сигурност щеше да рикошира и да порази и него. Ако специалният прокурор все пак намереше доказателства, Бранд щеше да се измъкне, като каже, че е направил всичко със знанието и одобрението на шефа си. Ако Молто се обърнеше срещу него, Джим щеше да му го върне тъпкано. Ако Бранд излъжеше достатъчно добре, можеше не той, а Томи да отиде в затвора. Но дори да не се стигнеше дотам, главният прокурор щеше да преживее същия ад, както двайсет години по-рано. Хората щяха да повярват заради тогавашните му самопризнания за манипулиране на доказателства. Животът невинаги беше справедлив.

– Добре – бавно изрече Молто след още няколко минути размишление. – Ето какво ще направим. Ще кажа на съдия И, че сме открили нередности при съхраняването на доказателствата: компютърът е стоял разопакован в кабинета ти цялата нощ, преди да бъде включен в съдебната зала, и противно на тогавашното ни убеждение се е оказало, че машината не е била сигурно запечатана и е могла да бъде включена и манипулирана. Няма да казваме какво се е случило. Но понеже Сабич нямаше да се признае за виновен, ако знаеше, че не можем да докажем правилно съхранение на доказателствата, предлагаме отмяна на присъдата и оттегляме обвиненията. После ти напускаш службата, защото когато Ръсти отново излезе на свобода, яко ще се размирише, а вината за неправилното съхранение на компютъра е твоя. Ти ще поемеш отговорността за освобождаването на Сабич. Защото грешката е твоя, Джим.

– Това ще провали кандидатирането ми – отбеляза Бранд.

– Да, ще го провали.

– Сега трябва ли да ти благодаря?

– Би могъл. Когато помислиш за всичко, ще си ми благодарен.

– Не е честно.

Томи сви рамене:

– Животът не е справедлив, Джими. Поне понякога. – Изправи се. – Сега ще се обадя на Санди Стърн.

Поставен натясно и обиден, Бранд разсеяно чоплеше кожичките около ноктите си.

– Той още ли не е хвърлил топа?

– Доколкото разбирам, не. Дори разправят, че се подобрява. Това трябва да ни бъде за поука, Джими.

– Каква?

– Че винаги има надежда. Защото никога не знаеш какво ти е писано. – Томи погледна човека, когото бе смятал за най-добрия си приятел, и повтори: – Никога.

44.

Ана, 6-7 август 2009 г.

– Няма да повярваш – казва Нат, когато вдигам телефона си. – Няма да повярваш.

Всеки път, когато си помисля, че с Нат сме стигнали до върха на безумието, че по-лошо не може да стане, че най-сетне ще започнем да се връщаме към нормалния живот, изниква нещо ново.

– Току-що говорих със Санди. Ще освободят баща ми. Можеш ли да повярваш? Оттеглят всички обвинения.

– О, Нат!

– Можеш ли да повярваш? Някой от техниците на Молто забелязал, че компютърът не е съхраняван правилно в нощта, преди да го включа в съда. Така последователността на съхранение е нарушена и не могат да докажат престъпление.

– Не разбирам.

– И аз. Дори Санди не разбира. Съдия И обаче вече се е разпоредил. Санди не може да се свърже с баща ми, защото в изолатора нямат право на непланови телефонни разговори. Това ако не е бюрокрация! Стърн чака директорът на затвора да му се обади.

След секунда телефонът на Нат изпиуква и той затваря, за да говори с Марта.

Седя в малкия кабинет, с облекчение поглеждам снимката на Нат на бюрото ми и се радвам за него. После усещам някаква студенина в сърцето си. Макар че никога не съм го искала, жестоката истина е, че ми е по-лесно, когато Ръсти го няма, без тези объркани моменти заедно, когато и двамата едва се сдържаме и като че ли броим секундите, докато дойде време единият да си тръгне. След смъртта на Барбара почти не сме говорили, дори почти не сме се поглеждали. Единственото изключение беше, когато той се признаваше за виновен – когато вдигна очи и с удивление ме видя седнала до Нат. „Комплексно“ е слаба дума за това изражение. Копнеж. Неодобрение. Неразбиране. Всичко, което някога е чувствал към мен, беше събрано в него. После той се обърна и събра ръцете зад гърба си.

Седя на бюрото си близо четирийсет и пет минути, без да правя абсолютно нищо. Само чакам телефона. Когато иззвънява, разбирам, че баща и дъщеря Стърн най-накрая имат план. Ръсти ще бъде освободен от щатския изправителен център в три през нощта. Часът е избран по идея на Санди. Той не знае дали новината за освобождаването ще се разчуе, но е сигурен, че никоя от новинарските медии не може да си позволи да плаща толкова извънреден труд, за да изпрати репортери и фотографи посред нощ.

– Ще дойдеш ли? – пита Нат.

– Не е ли по-добре да бъдете само ти и баща ти?

– Не. Марта и Санди също ще дойдат. Ние сме единствените близки на татко сега. И ти трябва да дойдеш.

Започва дългото чакане. Мрачният, вечно замислен мъж, с когото живях близо година, изглежда коренно променен. Нат не може да си намери място. Постоянно крачи из апартамента, проверява в Интернет последните коментари за баща си, пуска телевизора, за да чете последните новини, изписвани в долната част на екрана по кабелните канали. Тълпа репортери са обсадили съда, когато съдия И излиза от кабинета си в пет и половина. Той не казва нищо, само се усмихва и помахва на камерите, развеселен както винаги от неочакваните обрати в живота, а оттам и в света на правораздавателната система. Всички коментатори използват думата „удивителни“, когато говорят за днешните събития. Цитират дословно изявлението на Стърн, в което той възхвалява честността на разследващия прокурор и съобщава, че очаква клиентът му да бъде освободен днес.

Около девет предлагам на Нат да отидем да купим нещо за ядене. Това го разсейва и той с голямо удоволствие се впуска да избира неща, които баща му обича. Отново вкъщи, решаваме да си легнем – поне да подремнем – и накрая се налага да тичаме, за да стигнем навреме до фамилната къща на Сабич, където сме се разбрали да се срещнем със Стърн, за да сме сигурни, че медиите още не са изпратили хрътките си. Ако всичко мине добре в затвора, Ръсти трябва да излезе около четири и тогава веднага го вземаме и заминаваме за вилата в Скейджън, преди репортерите да са се организирали. Изглежда странно за човек, който е лежал толкова месеци в изолатора, да иска да се усамоти в гората, но Ръсти бил обяснил на Стърн, че му стига самият факт, че ще може да слезе в града за вестници или да отиде на кино.

Адвокатите идват няколко минути след нас с джипа на Марта. С Нат се прегръщат на алеята пред къщата. Когато я пуска, той се навежда над колата и прегръща и Санди, но за по-кратко. Аз се познавам с баща и дъщеря Стърн отпреди няколко месеца, когато подготвяха защитата, но сега Нат отново ме представя. Ръкувам се със Санди. На светлината от уличните лампи той изглежда доста по-укрепнал от последния път, когато го виждах в съда. От грозния обрив, който покриваше голяма част от лицето му, сега е останало само леко зачервяване и той вече няма този вид на излязъл от концентрационен лагер. Нат, а може би дори и Санди, не знае дали това е само кратко подобрение или нещо по-продължително. Сигурно има значение, защото докато се извинява, че не може да стане, за да се ръкуваме, той споменава, че трябва да направи нещо за „това проклето коляно“, когато отново е в достатъчно добра форма, за да влезе в болница.

По пътя Нат затрупва Санди с въпроси за бъдещето на баща си. Дали Ръсти ще получи пенсия? Ще може ли да се върне в съда. От всички в колата като че ли единствено той не проумява очевидното. Освобождаването на баща му от затвора е само техническа подробност, която не променя положението. След като резултатите от ДНК анализа станаха публично достояние в края на юни, медиите често говорят за Ръсти като за хитър мошеник, извършил две убийства и майсторски манипулирал системата, която познава в детайли, за да му се размине с минимална присъда. Сега ще вдигнат врява, че се е измъкнал безнаказано.

Стърн обаче търпеливо обяснява на Нат, че баща му ще си върне пенсията, но положението му в съда е доста по-сложно.

– Присъдата е обявена за нищожна, Нат, и понеже баща ти беше отстранен от съда, след като се призна за виновен, сега трябва да го върнат. Той обаче открито призна, че е възпрепятствал правосъдието, и сега не може да си върне думите. Да не говорим за самопризнанията му по време на делото – за неправомерното издаване на информация за съдебно решение пред Харнасън. Етичната комисия няма как да пренебрегне тези неща. Ще трябва да поискат отстраняването му.

Иначе Нат, имайки предвид желанията на баща ти, мога да смятам изхода за успешен, ако успеем да изтъргуваме бързото му оттегляне от съда срещу споразумение с етичната комисия да не предприемат други – или поне не прекалено строги – мерки срещу него. Искам да уредим нещата така, че в крайна сметка да може отново да работи в системата на правосъдието.

За момент мисълта за трудностите, пред които се изправя Ръсти – без работа, с твърде малко приятели и почти напълно загубил уважение от обществото – ни потиска и всички се умълчаваме.

Стигаме до изправителния център около час по-рано и прекарваме времето в едно денонощно кафене, зареждаме се с кофеин, за да не заспим, и дълго разглеждаме снимките на Мартините деца на телефона ѝ. Най-сетне, в три без петнайсет, тръгваме към затвора през пустото градче. Изправителният център е построен на територията на единствения женски затвор със строг режим в щата. Състои се от няколко бараки като в казарма и тухлена административна сграда в центъра, на чийто последен етаж е изолаторът. Наоколо има плевни и две ниви със соя и царевица, толкова висока, че отделните растения приличат на грациозни танцьорки, когато вятърът поклаща листата им. Макар че самият изправителен център е с облекчен режим, заради съседната институция всичко е заградено с външна телена ограда с шипове на върха и висока вътрешна тухлена стена с караулни кулички през около двеста метра.

За да заблудят допълнително медиите, Стърн и директорът на затвора са се разбрали Ръсти да бъде освободен през товарния вход в западния край на лагера, откъдето постоянно минават хора. Спираме там на покрита с чакъл алея пред масивната стоманена врата.

В три без няколко минути чуваме гласове в тихата нощ, после едно от огромните крила на портата се открехва. Ръсти Сабич излиза на светлината от фаровете на Марта, като закрива очите си с хартиен плик. Носи същия син костюм, както в деня, когато го осъдиха, няма вратовръзка, а косата му е удивително дълга и това ме изненадва повече, отколкото бялата брада, за която Нат ми разказваше след последните им свиждания. Освен това доста е отслабнал. Нат се приближава към него и се прегръщат. Макар че стоим на пет-шест метра от тях, в тихата нощ ясно чуваме плача на двамата мъже.

След известно време се пускат, избърсват очите си и се приближават хванати за ръце към нас. Стърн се е изправил с помощта на бастуна си. Ръсти прегръща силно двамата си адвокати, после, за кратко, и мен. В радостта си не сме забелязали, че зад нас е спряла друга кола, и аз се разтревожвам, но Санди обяснява, че това е един бивш фотограф от „Трибюн“, Феликс Лагън, на когото той специално се бил обадил. Стърн искал снимката за архива си, но можел също да я изтъргува с някой от вестниците срещу публикуването на статия, представяща нещата от позицията на Ръсти. Адвокатите, Нат и бившият затворник се хващат за ръце и позират за няколко снимки. После Ръсти сяда на предната седалка в джипа на Марта, а Лагън отпрашва. Двигателят на колата вече работи, когато от затвора излиза още някой и изтичва към нас. Надзирател с униформа. Ръсти смъква стъклото си и се ръкува с него, разменят си няколко думи на испански. След това и ние потегляме през облака прах, вдигнат от колата на Лагън. Ръсти Сабич се прибира у дома.

Пътят на връщане изглежда по-кратък. Марта кара с над сто и двайсет. След като видя клиента си, Санди се отказа да публикува снимката му. Ръсти е толкова променен, че така никой няма да го познае, освен ако медиите не издебнат да го снимат пред къщата му.

Той е и доста мълчалив сега, гледа през прозореца, като леко изръмжава от време на време, сякаш казва: „О, да, забравил съм какво е да си на открито, как изглежда, как се чувстваш.“ Отваря плика, с който излезе от затвора. Вътре са личните му вещи. Изважда кредитните карти от портфейла и ги разглежда дълго, сякаш се мъчи да си спомни за какво служат. Изглежда приятно изненадан, че мобилният му телефон още работи, макар че след няколко секунди червената лампичка примигва предупредително – батерията е изтощена.

– Можеш ли да ми обясниш какво става? – пита, след като сме пътували известно време.

– Какво да ти обясня? – пита Стърн, към когото е адресиран въпросът.

– Защо Томи постъпи така?

– Вече ти казах какво ми обясни той, Ръсти. Компютърът не е съхраняван правилно през нощта, преди да го пуснем в съда. Това решава случая в наша полза. Не могат да го използват като доказателство.

– Сигурно има още нещо. Не мислиш ли? Защо му трябва на Томи да изнася тази информация на сегашния етап?

– Защото така изисква законът. Това не е онзи Томи, както едно време. Всеки в града може да ти го каже. Освен това какво друго може да има?

Ръсти не отговаря, но след минута разказва за посещението на Томи Молто при него в килията преди два дни. Томи му казал, че някои членове на екипа му смятали, че Ръсти се е признал за виновен за престъпление, което не е извършил. Дори известният с хладнокръвието си Санди Стърн не успява да скрие изненадата си.

– Извинявай – казва той, – аз съм само един прост адвокат, но може би щеше да е полезно, ако ни беше казал за това по-рано.

– Съжалявам, Санди. Знам, че звучи глупаво, но го приех като частен разговор.

– Аха.

Седнала точно зад Ръсти, Марта се удря по челото и поглежда към Нат. Аз съм на задната седалка и за да подкрепям любимия си, съм сложила ръка върху рамото му.

Той мълчаливо поклаща глава. Едва ли някой от нас някога ще разбере.

В четири и нещо стигаме до Ниъринг. Кварталът е спокоен. Когато спираме пред къщата, следват още прегръдки. С Нат прехвърляме покупките в колата на Ръсти в гаража и се отдръпваме, за да може да мине и да продължи към Скейджън. Вместо да запали обаче, тойотата се изкашля учтиво – малко като звука, който Санди има навик да издава от време на време – и замлъква окончателно. Акумулаторът е изтощен.

– Голяма организация, няма що – изръмжава Ръсти.

Предлагам му да вземе моята кола, но Нат ми напомня, че утре имам среща в Грийнуд. За няколко секунди петимата обсъждаме различни възможности. Марта бърза да закара баща си, за да не се изморява повече, но казва, че имала кабели вкъщи, а домът ѝ не е далеч. За да се отвори шкафът обаче, трябвало да се преместят два трийсеткилограмови чувала с тор, а за това е необходима мъжка сила. Ако тойотата не запали и след като ѝ пуснем ток, ще трябва да търсим кола под наем или някого, който да ни заеме своята.

Качвам се в колата си, за да закарам Нат, но той идва от моята страна и ми прошепва през отворения прозорец:

– Не го оставяй сам. Не сега.

Поглеждам го за момент и му връчвам ключовете. Нат сяда зад волана, но отново се подава навън и пак прошепва:

– Ще му приготвиш ли нещо за закуска? Моля те.

Ръсти вече е в къщата. Влизам след него, като влача две торби с продукти. Той е включил мобилния си телефон и гледа през пердетата на кухненското прозорче.

– Репортери? – питам аз.

– Не, не. Стори ми се, че у съседите свети. Семейство Грегориъс винаги имат резервна кола, която никой не използва.

Истината е, че изглежда по-добре, отколкото съм очаквала. По време на процеса и месеците преди това се беше променил за много кратко време. Дори Стърн изглеждаше по-малко съсипан от смъртоносната си болест. Ръсти бе отчаян и потиснат, жива развалина. Понякога, когато бяхме заедно, го виждах да поздравява познати на улицата. Все още си спомняше какво се очаква да говори в такива случаи. Подаваше ръката си в подходящия момент, но пак изглеждаше, сякаш се страхува да използва полагащото му се пространство на този свят. Не съм сигурна, че Нат го е забелязал. Той беше толкова зает да се помири с баща си и сякаш не осъзнаваше, че човекът, когото е познавал, вече почти го няма. Сега обаче той се върна. И не заради свободата. Веднага си давам сметка за това. Помага му мисълта, че е изтърпял наказанието си, че е платил цената.

– Нат предположи, че може да си гладен. Искаш ли нещо за закуска? – питам го аз.

Той се приближава и надниква в торбите.

– Има ли някакви плодове? Не съм подозирал, че първото, което ще ми се дояде след затвора, ще са ягоди.

Тъй като познава добре родителите си, Нат е купил боровинки и ягоди. Започвам да мия и да режа на чешмата. Ръсти застава зад мен.

– Барбара винаги е искала да ремонтираме кухнята. Обаче не можеше да си представи, че всеки ден тук ще се мотаят майстори.

Оглеждам се. Той е прав. Помещението е старомодно и тясно. Шкафовете от черешово дърво все още са хубави, но всичко друго изглежда овехтяло. Все пак е странно, че споменава Барбара. Както често става, призракът ѝ, който още витае в тази къща, сякаш ме завладява; чувствам страстната ѝ любов към сина ѝ и мрачните дълбини на нещастието ѝ. Тя беше от хората, които постоянно имат нужда от кураж, за да оцелеят.

– Не съм я убил – казва Ръсти.

Поглеждам го за момент. Седи при черешовата маса със старомодни орнаменти във формата на мида и ме гледа, за да види как ще реагирам.

– Знам – отговарям му. – Да не би да се опасяваше, че съм те подозирала?

Отговорът ми е искрен, но той няма представа колко месеца ми костваше, докато приема това си заключение. Проблемът ми, колкото и да не искам да оценявам улики, е в начина, по който е програмиран мозъкът ми. Съшивам доказателствата като вманиачена шивачка на юргани. Затова съм толкова подходяща за юрист. Аз съм способно момиче, което от малко се грижи за себе си и майка си. Свикнала съм да търся знаци и да ги тълкувам. Затова нямаше как да не се замисля за най-обезпокоителните неща, които знаех – че Ръсти е отишъл да се консултира с Прима Дана само няколко дни, след като му казах, че ще започна да излизам с Нат, или колко разгневен си тръгна от „Дулсимър“ онзи ден. Най-лошото, спомних си имейлите, по които бях разбрала, че Барбара е прочела писмата ми до Ръсти. Тя не се издаде с нищо в онази нощ, когато с Нат им отидохме на гости в Ниъринг, но често след това си представях какъв скандал е вдигнала на Ръсти, след като сме си тръгнали.

Никога обаче не съм си и помислила за убийство. С Ръсти отдавна бяхме скъсали, но през малкото ни месеци заедно достатъчно го бях опознала, за да съм сигурна, че не е убиец.

– На моменти – отговаря ми той сега.

– Затова ли си помисли, че аз съм манипулирала компютъра ти? Томи е прав, нали? Признал си се виновен за нещо, което не си извършил.

Имах тези подозрения и преди, но разговорът със Стърн в джипа ги затвърди.

Не се бях замисляла за това, докато той не го казва, и сега разбирам, че е прав. Не съм забравила, че Молто е подправил доказателствата по делото преди двайсет години, и ми става малко неудобно, че досега не съм обърнала внимание на този факт. Може би никога няма да разберем какво е накарало прокурора да промени решението си. Може би страхът, че злоупотребата ще бъде разкрита по някакъв начин.

– През юни единствените, които можех да допусна, че са го направили, бяхте вие с Нат – обяснява Ръсти. – Поотделно или двамата заедно. Експертите като че ли не се бяха сетили за втората възможност – двамата с общи усилия да сте успели да инсталирате картичката. Не исках делото да се проточи толкова дълго, че тази идея да хрумне на Томи и Горветич. Не можех обаче да си обясня защо някой от вас ще иска да направи такова нещо. Хрумнаха ми хиляди обяснения, кое от кое по-абсурдни. Едно от тях беше, че си ме подозирала и си се почувствала виновна, че си ме тласнала към убийство, защото съм се надявал така да се върнеш при мен.

Изсипвам последните боровинки в една купичка и за секунда оставам с гръб към него. Най-тежкият ми момент през последни две години беше, когато получих онези писма на компютъра си, а следващият – когато Нат ми се обади от съда, за да каже: „Тя е знаела. Мама е знаела.“ Банкерката току-що беше дала показания и той бе излязъл от съдебната зала, за да си поплаче. Едно от качествата, заради които най-много го обичам, е тази чувствителност. През изминалата година си дадох сметка, че цял живот съм чакала да срещна мъж, който не твърди, че е имунизиран срещу човешката мъка – за разлика от онази голяма симулантка, която имах за майка.

– Знаела ли е? – попитах тогава. – Какво е знаела?

От всичко, изговорено в съдебната зала, си давам сметка, че в нощта преди смъртта си Барбара се е преструвала заради Нат. И беше толкова убедителна, че на моменти дори се надявах, че съобщенията, които получих, са задействани по някакъв друг начин, например при изтриване на излишни файлове от компютъра на Ръсти, и Барбара е умряла, без да разбере нищо за връзката ни. Но когато Нат ми се обади от съда, ме обзе отчаяние. До този момент бях изпитвала толкова силно чувство за вина и тревога, та си мислех, че болката не може да бъде по-мъчителна и дълбока, но сега се почувствах, сякаш ме разпарят жива. Общо взето, животът ме е научил да се преструвам добре, особено когато страдам и искам да го скрия. Но невъзможността да разбера сама себе си понякога ме парализира. Защо толкова страстно желаех Ръсти? И най-голямата мистерия – защо изобщо не ми пукаше за Барбара? През последните няколко месеца неведнъж ме смразява мисълта за мъчителната болка, която съм ѝ причинила през последната седмица от живота ѝ. Защо не се бях замислила за нейните чувства, когато се хвърлих на съпруга ѝ? Коя бях аз? Все едно да се опитам да разбера защо навремето, още като ученичка, скочих от една десетметрова скала в река Киндъл и за малко да се пребия. Защо ми се струваше толкова забавно?

В моя защита мога да кажа само, че не предполагах за истинските проблеми на Барбара. Преди да станем любовници, Ръсти винаги я представяше като жена с труден характер, но не луда – както индийците говорят за пакистанците или гърците за турците, традиционни врагове, с които винаги са в гранични спорове. Тогава виждах това само като удобна възможност, шанс за себе си. Изобщо не се замислих какво ще ѝ причиня. И както всеки човек, който върши нещо нередно, и през ум не ми минаваше, че могат да ни разкрият.

Слагам плодовете на масата и му подавам вилица.

– Ти няма ли да хапнеш? – пита той.

– Нямам апетит. – Усмихвам се леко. – Ами ти?

– Какво аз?

– Все още ли искаше да се върна, след като Барбара почина?

– Не. Не бих казал. Тогава не.

Имам десетки оправдания за онова, което се случи между нас с Ръсти. Адвокатската професия изглеждаше нещо толкова примамливо, кариера, предопределена ми от съдбата. Исках да науча всичко, да правя всичко. Чувствах се като пред свещен храм. И знаех колко страст се таи в него. Имах чувството, че чувам как я възпира, като скърцане на спирачки. В глупостта си помислих, че връзката ни може да му помогне. Освен това съзнавах, че още не съм изпитала истинското блаженство да бъда с мъж, трябваше да пробвам още веднъж. В крайна сметка аз го използвах. Отчаяно се нуждаех някой като него, някой влиятелен мъж, да ме желае, сякаш така щях да получа всичко, което животът изливаше върху него, ако беше готов да го жертва за мен. Имаше някаква логика. Само това мога да кажа. Сърцето и умът могат да се смесят по някакъв тайнствен вътрешен начин. Тогава ми се виждаше логично, сега – не. Понякога ми се иска да се помоля на Бог: „Върни ме, върни ме там, за да разбера кое е било онова момиче преди две години.“ В крайна сметка, няма значение. Ще трябва да живея с чувството за вина до края на дните си.

– И на мен ми се стори така – отбелязвам. – Онази нощ, нощта, преди тя да умре? Стори ми се, че вече си го преживял. Това е още една причина да не вярвам, че си я убил. Просто не знаех как си се примирил толкова бързо.

– Защото осъзнах, че обичам сина си повече, отколкото обичам теб. Може би звучи твърде грубо…

– Не.

– Това ми помогна да мисля в перспектива. Не че правеше ситуацията по-малко ужасна. Тя все още е, предполагам.

Едва ли го казва, за да ме обвинява, но, разбира се, аз се чувствам достатъчно виновна.

– Ти си влюбена в него, нали? – пита Ръсти.

– Лудо. Безумно. Надявам се, че не ти е неприятно да го чуеш.

– Точно това исках да чуя.

Само при споменаването на Нат сърцето ми сякаш се свива и сълзите напират в очите ми.

– Той е най-добрият мъж на света. Умен и забавен. Но и страшно мил. Добричък.

Защо ми трябваше толкова време, докато осъзная от какво имам нужда? От човек, който копнее за любовта ми и може да ми даде същото в замяна.

– Много по-добър от мен е – отбелязва Ръсти.

И двамата знаем, че е вярно.

– Имал е по-добри родители – отбелязвам.

Той свежда очи.

– Още ли не подозира нищо?

Свивам рамене. Откъде можем да знаем какво е скрито в сърцето или в ума на някого? При положение, че сме загадка сами за себе си, как можем да разберем друг човек? Не можем.

– Едва ли – отговарям. – Хиляда пъти съм се канила да му кажа, но винаги се спирам.

– Мисля, че така е правилно. Това с нищо няма да помогне.

– Да, с нищо.

Няколко пъти ходих при психотерапевта си, но той няма с какво да ми помогне в този безумен филм, в който се вкарах след смъртта на Барбара, отчасти защото отначало ме съветваше да не се виждам с Нат. Има обаче нещо, за което с Денис сме на едно мнение, и то е, че ако Нат узнае, това ще бъде катастрофално – не само за нас, а и за него. И без това през последната година разбиранията му за света се преобърнаха. Не мога да го накарам да страда още само за да облекча собственото си чувство за вина. За мен тази връзка винаги ще бъде като въже, опънато над кратера на вулкан. Трябваше да мина по него сама.

Човек свиква с всичко. Ръсти е свикнал със затвора, сакатите се научават да живеят без крайници. Ако остана с Нат, настоящето ще победи миналото. Представям си ни с къща, деца, как едва нагласяваме работния си график, за да се приберем навреме или да вземем някое от децата от училищния мач; представям си как живеем в изцяло свой свят, опиянени от любов. Да, мога да си го представя. Но все още не знам как да го постигна. Все си мислех, че ако издържа до края на делото, значи ще успеем да продължим напред, и все още вярвам, че можем.

– Няма да ви се меся – казва Ръсти. – Вече не мога да живея тук. Поне засега. Може би след време ще събера смелост да се върна. – Замълчава за секунда. – Може ли да те попитам нещо много лично?

Тези думи ме плашат, но той добавя:

– Има ли надежда да дочакам внуци?

Само го поглеждам и се усмихвам.

– Палавници!

Навън вратата на гаража изтраква. Това е Нат. Двамата с Ръсти поглеждаме към прозореца. Ставаме. Аз бързо го прегръщам, но този път силно, с искреността и любовта, които човек винаги изпитва към онези, които е обичал.

После тръгвам към гаража, за да посрещна моя любим. Но преди да стигна до вратата, се обръщам.

– Знаеш ли, има още една причина да го обичам толкова.

– Каква е тя?

– По някои неща страшно прилича на теб.

Тойотата запалва. По дългия път на север акумулаторът ще се зареди. Нат дава на Ръсти кабелите за всеки случай. Двамата стоим на алеята и махаме за довиждане. Колата тръгва на задна, но спира. Ръсти слиза и с Нат отново се прегръщат. Мисля си, че едно от най-трудните неща в една връзка е отношението на партньора ти към родителите му. Знам това от брака си с Пол, който не разбираше по какъв тънък начин майка му се опитва да го контролира. Наблюдавала съм го още няколко пъти след това. То е все едно да гледаш как някой се опитва да се освободи от въжена примка. Мислиш си: „Не, не, разширявай отвътре, не тегли, така само я затягаш“, но клетникът, момчето, което обичаш или се надяваш да заобичаш, се оплита още повече. Радвам се за Ръсти и Нат, радвам се за тази нощ, но зная, че имат още океани да преплуват.

С Нат си тръгваме. Когато си влюбен в някого, той е твоят живот. Това е първият закон за съществуването. И поради това той е в състояние да променя теб и всичко, което знаеш. Сякаш си взел географска карта и си я обърнал с юга нагоре. Тя все още е вярна, все още можеш да отидеш на което място си поискаш, ориентирайки се по нея. Но имаш чувството, че се е променила коренно.

Аз си спомням, че съм била стажантка на бащата на Нат и съм била лудо влюбена в него. Спомням си, че познавам Ръсти много преди да се запозная със сина му. Но тогава Нат беше друг човек, бледа сянка пред човека, който сега е най-важен в живота ми, а основното значение на Ръсти в момента е свързано единствено с начините, по които може да повлияе на сина си. Нат е моят живот. След като Ръсти си тръгна, аз вече съм сто процента сигурна в това.

Двамата мълчим, всеки си мисли за своите неща. Това беше щура нощ.

– Трябва да ти кажа нещо – заговарям изведнъж, точно когато минаваме по Ниърингския мост.

Над хоризонта се вижда розово сияние, но сградите в Сентър Сити още блестят, величествено отразени във водата.

– Какво?

– Малко е неприятно, но искам да го чуеш сега. Става ли?

Поглеждам го и той кимва, лицето му е мрачно под буйните вежди.

– Когато се преместих при Дийд Уирклик след развода, работех в „Мастърстън Блъф“, пишех сценарии за реклами, а вечер ходех на лекции в колежа. Освен това ходех на курс по макроикономика в университета. Имах отличен по основи на икономиката и мислех, че съм достатъчно добра по математика, за да продължа. Преподавателят беше Гарт Морз. Името говори ли ти нещо? Беше икономически съветник на Клинтън и продължават да го канят за коментари по телевизията, защото говори много разбираемо и изглежда добре. Струваше ми се много яко да ходя на лекции при такъв човек. Обаче се оказа трудно, адски трудно, с уравнения, които иначе по-слабите студенти разбираха от първия път. Още се чувствах зле, че скъсахме с Пол, и трудно се концентрирах, пропуснах половината семестър и накрая получих една голяма двойка. Затова отидох да говоря с Морз. Бях в кабинета му десетина минути и тогава той ме поглежда с онзи многозначителен поглед, който постоянно виждаш във филмите, и ми казва: „Положението е сложно, трябва да го обсъдим на вечеря.“ Не бих казала, че се изненадах. Имаше славата на женкар. Мислеше си, че има уникална дарба. А Дийд ми вика: „Луда ли си, действай! Да не искаш цял живот да повтаряш годината в колежа?“ Той наистина беше доста красив мъж, възбуждащ, интересен, обаятелен. Но въпреки това… Жена му беше бременна. Не си спомням откъде знаех, може би го е споменал на лекции, но това доста ме притесняваше. Дийд обаче имаше право, трябваше да завърша и да продължа напред, а тогава, точно след провала на брака ми, нямаше да преживея втори провал. И така…

Нат натиска спирачките толкова рязко, че аз се свивам и когато се опомням, първата ми мисъл е за въздушната възглавница. Поглеждам през стъклото, за да видя какво сме блъснали. Спрели сме на банкета, точно в основата на моста.

– Добре ли си? – питам.

Той е разкопчал колана си, за да се наведе към мен и да ме погледне в очите.

– Защо ми разказваш това? Защо сега? Защо тази нощ?

Свивам рамене:

– Може би защото не съм си доспала.

– Обичаш ли ме? – пита той.

– Разбира се. Разбира се. Обичам те, сякаш никога не съм обичала друг.

И наистина е така. Той знае, че съм искрена. Сигурна съм, че знае.

– Мислиш ли, че и аз те обичам?

– Да.

– Обичам те – повтаря той. – Обичам те. Не искам да знам най-лошите неща, които си вършила. Знам, че си направила много грешки, преди да ме срещнеш. Аз също съм правил грешки, преди да те срещна. Но сега сме заедно. И това ни прави по-добри хора, отколкото сме били. Вярвам, че е така. Това е.

Навежда се и ме целува леко, поглежда ме още за секунда, след това проверява в огледалото и отново изкарва колата на пътя.

Когато е на двайсет, човек започва всяка нова връзка на чисто. Още се надяваш да срещнеш Единствения и всеки, с когото си била преди, изглежда като стъпало към целта, без особено значение. На трийсет и седем обаче – на трийсет и седем! – вече не е така. Вече си била на върха, вярвала си в нечия вечна любов, правила си най-страхотния секс, който си си представяла, че можеш да правиш – и незнайно защо пак сте скъсали, за да тръгнеш да търсиш следващия. Достигнала си до този, с когото си сега, след много експерименти. И двамата го знаете. Не можете да се преструвате, че миналото не се е случило. Но това е минало, както Содом и Гомор са лежали в пепел зад жената на Лот, която изобщо не е трябвало да се обръща. На тази възраст всеки влачи след себе си своето наследство, постъпки, хора, време, чиито последствия никога няма да се изличат напълно. Нат е имал Кат, която, знам, все още от време на време му изпраща имейли, за да го тормози. Така ще бъде за мен с Ръсти и спомена за случилото се между нас. Сега го разбирам. Той ще е призрак, който от време на време ще напомня за себе си. Но вече никой не се интересува от него. Това ще си остане моето щуро минало, но вече загърбено, миналото, което някак ме доведе до живота, който наистина, наистина искам да живея с Нат.

45.

Ръсти, 24 август 2009 г.

Бях вече юноша, когато осъзнах, че родителите ми изобщо не си подхождат. Бракът им бе уреден по традиционния начин. Той беше беден бежанец, а тя – задръстена стара мома (на двайсет и три) от имотно семейство, тоест притежаващо тристайния апартамент, в който мама живя до края на дните си. Сигурен съм, че в началото се е вълнувала много, докато той сигурно дори не се е преструвал, че я обича, и от ден на ден е ставал все по-намръщен.

Всеки петък след вечеря баща ми отиваше някъде. Честно казано, с нетърпение чаках този момент, защото тогава не се налагаше да спя заключен на пода в спалнята на майка ми, където се криехме обикновено от пиянските му бесове. Когато бях в гимназията, си мислех, че прекарва петъчните нощи в пиянство или игра на карти, което бяха обичайните му занимания, но след похожденията си рядко се прибираше у дома, а вместо това направо отиваше в хлебарницата и започваше да се подготвя за събота сутрин. Една петъчна вечер обаче майка предизвика малък пожар в кухнята. Най-много пострада тя – беше чувствителна и нервна по природа – а тълпата пожарникари, които нахлуха в къщата, я доведоха до състояние, в което можеше само да крещи, повтаряйки името на баща ми.

Най-напред отидох да го търся в кръчмата, където един от познатите му (той нямаше никого, когото да нарече приятел) се смили над мен и извика, когато излизах: „Хей, хлапе. Опитай в хотел „Дилейни“ на Уестърн.“ Когато казах, че търся Айвън Сабич, администраторът ме изгледа неодобрително с премрежени очи, но все пак изръмжа някакъв номер. В онези дни този хотел не беше от местата, където имаше телефон във всяка стая. Мога да кажа, че докато вървях по изтърканите до скъсване пътеки във вонящите на нафталин коридори, вече имах някакви подозрения какво ще заваря. Когато почуках, вратата се открехна и отвътре по комбинезон се показа жена, която познавах – Рут Плинк, вдовица, с десетина години по-стара от баща ми.

Не знам защо отвори тя. Може би защото татко е бил в клозета. Може би защото се е страхувал да не би администраторът да е дошъл да му иска пари.

– Кажете му, че къщата се запали – казах и си тръгнах.

Не знам какво точно почувствах – срам или гняв. Но най-вече смайване. Светът се беше променил, моят свят. След това всеки петък на вечеря кипях от гняв, докато слушах как баща ми си тананика – единственото време през седмицата, когато издаваше някакъв звук, наподобяващ дори бегло мелодия.

Разбира се, при срещите ми с Ана нито за момент не се бях замислил за Рут Плинк, надничаща през процепа на вратата. Спомних си тази случка едва когато се наложи да кажа на сина си, че съм имал любовница, но през последвалите месеците не спирам да мисля за това всеки път, когато забележа очевидното смущение на Нат в мое присъствие.

Това изражение виждам и сега, когато се появява на вратата ми. Снощи, когато се обадих да му съобщя, че съм готов да подпиша подготвеното от Санди споразумение, каза, че иска да ме види, но е дошъл по-рано, отколкото очаквах. Първите дни на есента донесоха непрестанни валежи. Той носи анцуг с качулка и тъмната му коса се развява от вятъра.

Радвам се искрено, че го виждам, макар че присъствието му леко ме смущава. Ние искаме най-доброто за нашите деца, но толкова много неща остават извън влиянието ни. Нат винаги изглежда нервен и разсеян, погледът му все шари наляво-надясно, а намръщеното му лице, давам си сметка, вече повече от шейсет години гледам в огледалото. Отварям вратата, прегръщаме се и той влиза, като се изтръсква от дъжда.

– Кафе?

– Може.

Той сяда до кухненската маса и се оглежда. Сигурно е трудно да се върне в къщата, където през последната година се случиха толкова много заредени с емоция моменти. Мълчанието се проточва и след малко той пита как е било в Скейджън.

– Добре. – Колебая се дали да разкажа повече, но по различни причини решавам, че е по-добре да не се впускам в подробности. – Видях се с Лорна Мърфи. Сещаш ли се, съседката?

Огромната вила на семейство Мърфи заема няколко парцела до нашата скромна барака.

– Така ли?

Въпреки случилото се през последните две години той изглежда по-скоро изненадан, отколкото притеснен.

– Писа ми миналата есен след смъртта на майка ти и оттогава сме си разменили няколко писма.

– Аха, нещо като психотерапия – отбелязва вечният шегаджия.

Всъщност в това има нещо вярно. Лорна загуби мъжа си Мат, едър предприемач в строителството, преди четири години. Стройна блондинка, с няколко пръста по-висока от мен, тя упорито вярваше в невинността ми. Може би защото вече беше достигнала до мисълта да си търси спътник в живота, така и не можа да промени отношението си към мен след повдигането на обвиненията. Пишеше ми всяка седмица в затвора, а на сутринта след освобождаването ми, докато карах към Скейджън, тя бе първият човек, на когото се обадих. Не знаех дали ще имам куража да ѝ предложа да се видим там, но и не се наложи. Щом разбра, че отивам, тя каза, че ще дойде. И на двамата ни беше време да си намерим някого.

Лорна е мило същество, кротка, добра, но сдържана. Подозирам, че тя не е моето бъдеще. Времето ще покаже. Но от нея научих едно. Ако не се влюбя в нея, ще се влюбя в друга. Пак ще ми се случи. Такава ми е природата.

– Мислех да те питам дали си ходил за риба, докато беше там.

– О, да, ходих. Излязох с лодката. Хванах две тлъсти бели риби. Да си оближеш пръстите.

– Сериозно? Искам някой уикенд да отидем заедно за риба.

– Дадено.

Кафето е готово. Наливам в две чаши и сядам до черешовата маса. Тя е тук отпреди раждането на Нат. Историята на семейството ни е изписана върху нея с петна и драскотини. За много от тях си спомням как са се появили – неуспели художествени начинания, нервни изблици, прекалено горещи тенджери.

Нат замислено се взира в една точка. Разбърквам кафето и го чакам да вземе своето.

– Как върви работата? – питам след известно време.

Той ще продължи да преподава в Ниъринг и през есента, но през зимния семестър ще води курс по юриспруденция в Ийстънския юридически институт на мястото на един от бившите си преподаватели, който е в отпуск. Доста време отдели, за да подготви лекциите. Освен това току-що завърши последната си статия – сравнение между модела на поведение в съдебната зала и най-новите невробиологични изследвания. Това ще бъде паметен труд.

– Татко – казва той, без ме поглежда, – искам да ми кажеш истината.

– Добре – отговарям, но се чувствам така, сякаш игла се забива в сърцето ми.

– За мама.

– Тя се самоуби, Нат.

Той затваря очи.

– Не официалната версия. Кажи ми какво стана в действителност.

– Това стана в действителност.

– Татко! – Постоянната му нервност отново се проявява, погледът му започва да шари. – Татко, едното от нещата, което най-много мразех в тази къща, беше това, че всеки имаше тайни. Мама имаше своите, ти твоите, а двамата имахте общи тайни, затова и аз трябваше да имам, а винаги съм искал всички просто да си споделяме, по дяволите! Разбираш ли?

Напълно го разбирам, но може би никога няма да променя този факт.

– Искам да ми кажеш какво в действителност се случи с мама. Какво знаеш ти?

– Нат, майка ти се самоуби. Не се залъгвам, че поведението ми не е изиграло роля за това, но не съм я убил аз.

– Татко, това ми е известно. Мислиш ли, че не го знам? Но аз съм ти син. Разбирам те. Мислих много за това. И знам две неща. Първо. Не си седял двайсет и четири часа след смъртта ѝ, за да овладееш скръбта си, защото, честно казано, това не ти е в характера. Ти винаги скриваш чувствата дълбоко в себе си. По-късно може да избухнат. Но ти продължаваш напред. Никога не спираш. Можел си да поплачеш, да се мръщиш, да клатиш глава, но по някое време щеше да вземеш телефона и да се обадиш. Седял си, защото си се опитвал да измислиш нещо. Това е едното, за което съм сигурен. А ето и второто. Гледах те, когато призна, че си възпрепятствал правосъдието. Ти беше спокоен. Когато каза, че си виновен, изглеждаше абсолютно искрен. Но тъй като знам, че не си правил нищо на компютъра – защото така си казал на Ана – това означава, че с каквото и да си излъгал или фалшифицирал, това е станало отдавна. Бих казал веднага след смъртта на мама. Така ли е?

Умно момче. Достоен син на майка си. Винаги е бил много, много умен. Успявам да се усмихна леко от гордост и кимвам.

– Искам да знам всичко – настоява той.

– Нат, майка ти си имаше своите странности. Каквото и да ти кажа, няма да промени нещата. Не се опитвам да се държа с теб като с дете. Питал съм се дали на твое място ще искам да знам нещата, които не съм ти казал, и реших, че не. Искам да обмислиш това за минутка.

Нат никога не се е ядосвал на никого толкова, колкото на мен. Да се сърди на майка си беше опасно. Аз съм по-сигурна мишена и начинът, по който съм го държал в заблуждение, или поне съм се опитвал, го вбесява. Но гневът, който помрачава лицето му и кара сините му очи да потъмнеят, разбира се, е наследен от Барбара.

– Добре – бързам да кажа. – Добре. Истината, Нат, е, че майка ти се самоуби. И аз не исках ти или някой друг да узнае. Не исках да се тревожиш и да носиш бремето, което потиска децата на самоубийци. Не исках да питаш защо или да разбереш за действията ми, с които съм я подтикнал към това.

– Любовната връзка?

– Да.

– Добре. Но как е умряла?

Вдигам ръка.

– Ще ти кажа. Ще ти кажа всичко.

Поемам си дъх. Дори на шейсет и две аз страдам от комплексите на емигрантското хлапе, което никой в училище не харесваше. Бях умен и като малък никой не смееше да се заяжда с мен в междучасията – отмъщавах си жестоко, когато ме предизвикваха. Но не бях готин – не бях от децата, с които всеки иска да си играе през уикенда, да ги кани на купони или да лудуват в коридора. Винаги съм бил сам и съм се страхувал от изолация. Макар че целият ми живот е минал в окръг Киндъл – тук съм се учил и работил повече от трийсет и пет години – аз нямам най-добър приятел, особено след като ревматоидният артрит принуди Дан Липранзър – детективът, с когото предпочитах да работя като прокурор – да се пресели в Аризона. Не казвам, че не си прекарвам добре и не се забавлявам в компанията на някои колеги, като Джордж Мейсън например, но с никого не съм особено близък. Понякога си мисля, че Ана е знаела това за мен и се е възползвала. Най-голямата ми надежда обаче е, че по някакъв начин винаги съм бил привързан към сина си. Това, разбира се, не е честно спрямо едно дете. Като резултат винаги съм се страхувал, че той ще ме отхвърли. Затова сега трябва да събера смелост.

– В деня, преди с Ана да дойдете на вечеря, работих в градината.

– Да, рододендрона.

– Посадих рододендрона на майка ти. Гърбът ме болеше зверски и тя ми донесе четири адвила, докато приготвяхме храната.

– Да, спомням си.

– Не ги взех. Бях разсеян, все пак за първи път ви виждах заедно с Ана. Забравих. Затова, след като си тръгнахте и аз се готвех да си лягам, майка ти ми донесе хапчетата горе. Сложи ги на нощното шкафче. Каза ми да ги взема, защото иначе на сутринта няма да мога да стана от леглото, и отиде в банята да ми донесе чаша вода. И не знам, Нат. Таблетките на фенелзина много приличат на ибупрофен. Същият размер. Същият цвят. Някой дори го каза по време на делото. Но колкото и да си приличат, имаше някаква разлика, много малка, но имаше. Никога не съм слагал хапчетата едно до друго, за да ги сравня, но тогава ги вдигнах и дълго време ги наблюдавах. Когато вдигнах очи, майка ти стоеше с чашата на вратата и знаеш ли, Нат, това беше уникален момент.

– Защо?

– Защото за момент, за няколко секунди, тя изглеждаше истински щастлива. Весела. Сияеща. Радваше се, че съм разбрал.

– Какво си разбрал?

Поглеждам сина си. Знанието е най-тежкото нещо за човека.

– Че се е опитала да те убие ли? – пита той след малко.

– Да.

– Мама се е опитала да те убие?

– Беше ходила в банката. Беше ровила в електронната ми поща. Знаеше всичко. Била е разярена.

– И е решила да те убие?

– Да.

– Мама е била убийца?

– Наречи го, както искаш.

Сега, когато чува за това, Нат губи дар слово. Почти чувам туптенето на сърцето му. Това е тежък момент и за двама ни.

– Боже мой! – възкликва синът ми след известно време. – Искаш да ми кажеш, че майка ми е била убийца. – Изсумтява и добавя с непоклатимата си логика: – Е, единият от двамата трябва да е такъв, нали?

Няколко секунди ми трябват, за да разбера какво иска да каже. Или аз лъжа, защото съм я убил, или това е истината.

– Така е – признавам.

Той се замисля, втренчва се в хладилника. Снимките от Коледа преди повече от година и половина още са там. Бебета, щастливи семейства.

– Мама е знаела за нея. Знаела е коя е любовницата ти.

– Както казах, беше ровила в имейла ми.

– Няма да те питам коя е…

– Добре. Защото няма да ти кажа.

– Но това сигурно страшно я е ядосало.

– Сигурен съм, че е била извън себе си от гняв. И не само заради себе си. Опитваше се да предпази и други хора.

– Значи е била нечия дъщеря. На някой от приятелите ти? Сигурно някоя, с която са били близки.

– Няма да ти кажа повече, Нат. Не мога да издавам чужди тайни.

– Дениз ли беше? Винаги съм подозирал, че имаш връзка с Дениз.

Дениз е братовчедка на Нат, с две години по-голяма от него, дъщеря на най-малкия чичо на Барбара. Страхотна млада жена, но тя също има немалко проблеми и сега отчаяно се опитва да спаси брака си с един щатски полицай заради двегодишния им син.

– Няма смисъл да разпитваш, Нат. Проявих се като пълен идиот. Това е всичко.

– Не ми казваш нищо ново, татко.

Точно в целта. Нат отново отмества поглед, докато се опитва да преодолее разочарованието. Подозирам какво си мисли: „Мама е била права.“ Без мен щеше да му бъде по-леко. Ако единият от двамата трябваше да се махне и той да остане само с един родител, по-добре щеше да е с Барбара. Точно до този извод беше достигнала и тя, най-вече за да не застрашавам щастливото бъдеще на Нат с Ана.

Синът ми въздъхва и най-сетне съблича якето си.

– Добре. Значи, погледнал си мама и си видял този луд пламък в очите ѝ.

– Не бих се изразил точно така. Но погледнах хапчетата, после нея и така няколко пъти. Беше един от онези странни моменти. Мисля, че казах нещо глупаво и банално като: „Това адвил ли е?“ А тя: „Нещо такова.“ Отново погледнах хапчетата. Нат, не знаех какво щях да направя. Изглеждаше, че нещо не е наред, но не знам дали щях да ги взема, или да я накарам да ми покаже шишенцето, но така и не се стигна дотам, защото тя се приближи, грабна ги от ръката ми и глътна и четирите. С едно движение. „Хубаво“ – каза и се нацупи, както имаше навик да прави. Помислих си, че е поредният ѝ каприз.

– Предпочела е да умре пред това да я разкриеш?

– Не знам. Никога няма да разбера. Може би си е дала сметка, че да ме гледа как се убивам няма да ѝ достави толкова удоволствие, колкото е очаквала. Сигурно е изпитвала цяло море от емоции, включително срам.

– Спасила те е от самата себе си.

Кимвам. Не знам дали е прав. Но ми се струва уместно един син да мисли така за майка си.

– Фенелзинът – добавя той. – Избрала е него само защото прилича на хапчета, които редовно взимаш.

– Вероятно. Сигурно е забелязала още преди години. Видяла е възможност. Но мисля, че основната ѝ цел е била да нареди така нещата, сякаш съм умрял от естествена смърт. Та никой да не се усъмни.

– Както се е опитал да направи Харнасън.

– Точно така. Сигурен съм, че ѝ е доставило допълнително удовлетворение да знае, че е почерпила идеята от едно от моите дела.

Нат се усмихва мрачно, израз на ненамаляващото му възхищение от майка му.

– Имала е обаче и резервен план – продължавам. – Ако случайно се открие свръхдозата фенелзин, е щяла да каже, че съм се самоубил. Затова се погрижи аз да изпълня рецептата и да хвана шишенцето, за да оставя отпечатъци. Затова ме изпрати в магазина да купя колбас, сирене и вино. Направила е справка за фенелзина и ефектите му от моя компютър. Застраховала се е.

Нат кимва. Всичко това му е известно.

– Добре, но как щеше да обясни мотива да се самоубиеш точно преди изборите? Ти беше на върха на професионалната си кариера, татко.

– За някои хора това може да бъде труден период, Нат. Освен това тази работа с развода, посещенията ми при Дана. Можеше да каже, че просто не ми е стигнал куражът.

– Нямаше ли да изглежда зле, ако изприказва всички тези неща, след като си умрял?

– Е, щеше да поплаче малко. Кой няма да повярва на скърбяща вдовица, която се опитва да опази репутацията на съпруга си, да не говорим за чувствителния ѝ син? Щеше да каже, че шишенцето с фенелзина е било на умивалника, когато ме е открила, а когато намерят само моите отпечатъци, това щеше да потвърди версията ѝ. Никой нямаше да задава излишни въпроси, особено с Томи Молто в прокуратурата. Можеха да обърнат цялата къща и нямаше да намерят нищо уличаващо – хаванче, стрит фенелзин, такива работи. Можеха да ме ексхумират. Нямаше да открият нищо, което да сочи, че не съм взел доброволно свръхдозата от лекарството. Защото, разбира се, точно това щеше да е причината за смъртта ми.

Нат замислено побутва чашата си. После, както отдавна вече очаквам, заплаква.

– Бога ми, татко! Тази детективска жилка… можеш да бъдеш като господин Спок. Точно това ти казах в началото. Не можех да си представя, че само си седял и си скърбял. Просто не е в твой стил. Ти винаги запазваш пълно самообладание. Сякаш си на хиляди километри от произшествието. Говориш за нея като за сериен убиец или за терорист, като за някого, чиято работа е била такава – да убива хора. Вместо за една ядосана, огорчена жена.

– Нат…

Само толкова успявам да изрека. Така е било винаги, когато ме ядоса, изричам само името му. Няма смисъл да му напомням, че сам искаше да чуе истината. Той отива при мивката и взема хартиена кърпичка, за да избърше очите си и да си издуха носа.

– Как разплете цялата тази мистерия, татко?

– Бавно. Затова ми трябваше цял ден.

– Аха.

Той отново сяда. Дава ми знак да продължа.

– Когато се събудих, чаршафите бяха мокри от потта ѝ. Беше мъртва. Отначало си помислих, че е получила инфаркт. Опитах с изкуствено дишане и тъкмо посягах към телефона на нощното шкафче, когато видях няколко листа под чашата, с която ми беше донесла вода за хапчетата.

– Какви листове?

– Извлеченията от банката. Разписката от кантората на Дана. Копия от чековете, с които си бях платил за консултацията и за кожно-венерическата клиника. Месечни баланси за оборота на сметката ми. Сложила ги е там, след като съм заспал.

– Защо?

– Като предсмъртна бележка. Искала е да разбера, че е знаела.

– Аха.

– Бях шокиран, разбира се. И не особено горд със себе си. Но осъзнах колко ядосана е била. И че явно не е било нещастен случай. После се сетих за хапчетата и осъзнах, че е глътнала онова, което беше приготвила за мен. Затова отидох в банята и отворих шкафчето. Шишенцето с фенелзина беше най-отпред. Взех го, отворих го и погледнах да се уверя, че това са същите хапчета. Ето как са се появили останалите отпечатъци.

После отидох на компютъра си, за да прочета за това лекарство. Нали знаеш какво става, когато вече си правил справка за някоя дума? „фенелзин“ излезе най-отгоре в списъка. Тогава разбрах, че е ползвала компютъра ми. Уплаших се, че е прочела пощата ми. Влязох в програмата и видях, че е изтрила онези писма.

– От любовницата ли? Много глупаво си постъпил, като си ги оставил, татко.

Свивам рамене:

– Не съм подозирал, че майка ти ще се рови в нещата ми така. Тя вдигаше скандал само да погледнех екрана на компютъра ѝ.

Истината е, че доброволно бях поел този риск, но не бях в състояние да изтрия онези писма, спомените от един период, за който все още понякога копнеех. Но не мога да кажа това на сина си.

– Защо ги е изтрила? Писмата на тази жена и онези до Дана?

– Заради теб.

– Заради мен ли?

– Така предполагам. Ако всичко беше станало по нейния план, ако смъртта ми беше приписана на естествени причини, ти все пак можеше да решиш да погледнеш пощата ми, не за да разследваш, а за да си спомниш за баща си, както някои хора обичат да гледат стари писма на починалите си близки. Като е прочистила кутията ми, тя е оставила паметта за баща ти неопетнена. Ако случайно се беше стигнало до разследване, изтриването на писмата пак щеше да послужи на целите ѝ.

– Защо?

– Защото така никой нямаше да може да оспори нейната версия за случилото се. Щеше да се наложи да признае, че е взела документите от банката и е научила за любовната ми връзка. Но щеше да каже, че не е знаела коя е жената. Щеше да стане ясно, че съм обмислял развод, но по необясними причини съм се отказал. Може би другата жена ме е отрязала, когато съм ѝ казал, че ще прекратя брака си. Така всичко щеше да сочи към самоубийство и разследването щеше да бъде прекратено.

Нат отново се замисля.

– Къде отидоха документите? Онези от нощното шкафче?

Засмивам се:

– Ти май си по-умен от Томи и Бранд. След като призовахме банкерката да свидетелства, че е дала на майка ти тези документи, очаквах прокурорите да попитат къде са се дянали копията. Те претърсиха къщата няколко пъти. Но всичко се случваше много бързо, пък и логично бе да си помислят, че тя сама ги е унищожила.

– Само че ти си ги унищожил, нали?

– Да. Накъсах ги на парченца и ги пуснах в тоалетната. Същия ден. След като разбрах какво е станало.

– И по този начин си възпрепятствал правосъдието.

– Да, по този начин. Показанията ми на делото не бяха пример за искреност. Премълчах доста неща, които трябваше да кажа, ако говорех цялата истина. Но това не е лъжесвидетелство. Не бих си помислил за такова нещо – така щях да плюя на цялата си кариера. В деня след смъртта на майка ти обаче аз унищожих доказателства. Заблудих полицията. А това е възпрепятстване на правосъдието.

– Защо го направи?

– Вече ти казах. Не исках да разбереш как е умряла майка ти и каква роля е имало моето глупаво поведение за това. След като прочетох за фенелзина, реших, че има голям шанс съдебният лекар да отдаде смъртта на сърдечен удар. Знаех, че Молто ще бъде най-големият ми проблем, затова щях да съм най-доволен, ако не бяхме намесили полицията и патолога, но ти поиска. От погребалното бюро сигурно също щяха да настояват, но все пак трябваше да опитам.

Нат се втренчва в чашата си, после мълчаливо става и си долива кафе. Слага си мляко и пак сяда в същата поза. Знам, че се опитва да прецени дали да ми повярва.

– Съжалявам, Нат. Съжалявам, че ти казвам всичко това. Иска ми се да можех да си направя други изводи. Но това е. Човек не може да предвиди какво ще се случи, ако нещата тръгнат зле.

– Защо не каза всичко в съда, татко?

– Не исках да чуеш това за майка си, Нат. Но най-големият проблем беше в това, че така щях да призная, че съм излъгал полицията и съм унищожил документите. Ако лъжеш за едно, значи лъжеш за всичко. Съдебните заседатели нямаше да проявят съчувствие към съдия, който е заблудил ченгетата. Казах максимална част от истината, Нат. И не излъгах.

Той ме поглежда. Продължава да си задава все същия въпрос.

– Аз оплесках всичко, Нат.

– Така е. – Той затваря очи за няколко секунди. – Какво ще правиш сега, татко? Със себе си?

– Санди ще ми даде да подпиша споразумението този следобед.

– Той как е?

Стискам юмрука си върху масата.

– Каква е сделката? – пита Нат.

– Ще си подам оставката от съда заради нарушението с Харнасън. Но ще запазя правото си на пенсия. Тя е деветдесет процента от средното за трите ми години с най-високо заплащане, така че ще бъда добре финансово. Майка ти също ми остави добро наследство. Между другото, вече се говори кой ще заеме мястото ми в апелативния съд. Познай кое име се споменава най-често.

– Ен Джи Коул?

– Томи Молто.

Нат се усмихва леко.

– Какво ще стане с етичната комисия? С разрешителното ти?

– Нищо. Ще си го запазя. Присъдата за възпрепятстване е нищожна. За процедурни нарушения не ти отнемат лиценза.

– Какво ще правиш след това?

– Говорих с отдела на служебните защитници в Скейджън. Винаги търсят допълнителна работна ръка. Хрумна ми, че може да е интересно, след като вече съм бил прокурор и съдия. Не знам дали ще остана за постоянно там, или ще се върна тук след време. Ще изчакам нещата да се поуталожат за година-две. Хората да позабравят подробностите.

Синът ми ме поглежда и пак се замисля. Очите му се навлажняват.

– Толкова ми се мъчно за мама. Помисли си само. Взела е онези хапчета с пълното съзнание какво си причинява. И вместо да отиде веднага в спешното отделение, взема приспивателно и ляга до теб, за да умре.

– Знам.

Нат отново издухва носа си, после става и тръгва към вратата. Оставам три стъпала над него, докато посяга към дръжката.

– Не ми се сърди, татко, но мисля, че не ми каза всичко.

Вдигам ръце, сякаш да кажа: „Какво повече искаш?“

Той ме поглежда за момент, после се качва и протяга ръце. Прегръщаме се силно.

– Обичам те, Нат – прошепвам в ухото му.

– И аз те обичам, татко.

– Поздрави Ана.

Той кимва и си тръгва. Гледам през кухненския прозорец, докато се отдалечава по алеята към малката кола на Ана. Тръгва си обременен с нашите мъки, моите и на Барбара, но ще се оправи. Той е добър човек. Ще го преживее. Ние му дадохме най-доброто, на което бяхме способни и двамата, макар че понякога сме се престаравали, както много родители от нашето поколение.

Това обаче не е единствената ми грешка. Допуснал съм много, но най-тежката може би е, че не приех неизбежността на промяната преди повече от двайсет години. Вместо да започна нов живот, аз се залъгвах, че мога да живея постарому. И си платих за това. Когато изпадна в най-мрачните си настроения, чувствам, че цената е била твърде висока, че съдбата ме е наказала несправедливо. Но през повечето време си мисля колко по-лошо би могло да бъде и осъзнавам, че съм извадил късмет. Нищо няма значение. Аз продължавам напред. Никога не съм се съмнявал в това.

Първите ми дни на свобода не бяха лесни. Не бях свикнал с толкова много хора около себе си и с толкова дразнители. Бях нервен, когато се виждах с Лорна, и през първата седмица не можех да спя добре. Но после се съвзех. Времето беше прекрасно, великолепни дни. Ставах преди нея и за да не я събудя, сядах навън по халат; гледах водата и чувствах цялото обаяние от живота, знаейки, че още имам шанс да направя нещо добро за себе си.

Сега влизам в хола, където полиците са украсени с гора от семейни снимки: родителите ми и тези на Барбара, всичките вече покойници; снимка от сватбата ни; с Барбара и Нат в различни етапи от израстването му. Един цял живот. Най-дълго се заглеждам в един портрет на Барбара, направен в Скейджън наскоро след раждането на Нат. Тя е много красива, усмихва се и лицето ѝ е измамно спокойно.

Често си мисля за последните часове на Барбара и също като сина ми се опитвам да вникна в чувствата ѝ. Сигурен съм, че добре е обмислила нещата. Когато онова послание се появи на компютъра по време на делото, аз се запитах дали преди да умре, се е надявала да ме заподозрат, че съм я убил, дали по някакъв начин ми е оставила картичката като последно отмъщение. Сега обаче съзнавам, че Нат е прав. Барбара е прекарала последните си мигове в пълно отчаяние, най-вече заради неспособността си да получи повече от мен. Провалените бракове са много по-сложни от успешните, но винаги се чува един рефрен: „Ти не ме обичаш достатъчно.“

В месеците преди делото мислех за Барбара доста повече, отколкото за Ана, която окончателно бях прежалил. Идвах да гледам снимките и скърбях за жена си, понякога ми липсваше, но по-често се опитвах да си я представя в най-лошата ѝ светлина. Иска ми се да можех да кажа, че съм ѝ дал най-доброто от себе си, но това не е така. След близо четири десетилетия все още нямам ясна представа какво съм искал от Барбара толкова дълбоко, толкова силно, че съм продължавал тази връзка противно на всяка логика. Каквото и да е било обаче, то остава в миналото.

Изправям се в хола. Опипвам джобовете на ризата си, на панталоните, за да се уверя, че всичко е там, че в известен смисъл аз самият все още съм тук. Да, това все още съм аз. След минута ще тръгна към Сентър Сити и кантората на Стърн, за да зачеркна съдебната си кариера в окончателното споразумение, крайният резултат от лудостта ми през последните години. Но това напълно ме устройва. Готов съм да видя какво още е писано да ми се случи.

1

Вашият приятел (исп.) – Б.пр.

Content

Скот Търоу
Невинен
Окръг Киндъл #8

Пролог

Първа част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

Втора част

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

1