Скот Търоу

Братя

Окръг Киндъл #9

На Дан и Дебора

Приличам аз на капката, която

е скочила в морето, уж да дири

там друга капка, а наместо туй

сама се е загубила във него.

Уилям Шекспир, „Комедия от грешки“

Първа част

1.

Пол – 5 септември 1982 година

Винаги когато се замисли за убийството на Дита Кронон, Пол Янис ще си спомня притесненията си в началото на деня. Датата е 5 септември 1982 година, неделята след Деня на труда, ясен следобед с бели облачета, искрящи като перли. Зевс Кронон, бащата на Дита, е отворил просторното си имение в покрайнините на града за стотици свои събратя от православната енория на църквата „Свети Димитър“ за отбелязването на църковната Нова година. Долу край реката, на ливадата, определена за паркинг, Пол слиза от колата заедно с майка си и брата си близнак Кас. Следващите няколко часа ще бъдат голямо изпитание.

Кас буквално се изстрелва от шофьорското място на стария датсун.

– Трябва да намеря Дита – заявява, имайки предвид приятелката си, дъщерята на Зевс.

Майка им слиза с помощта на Пол и поглежда след другия си син, който хуква нагоре по склона, като намята сакото на раменете си.

– Боже мой! – измърморва жената на гръцки и бързо се прекръства.

– Мамо – казва Пол, след като брат му се отдалечава, – какво правим тук изобщо?

Лидия сключва гъстите си вежди, сякаш не разбира.

– Всяка година не приемаш поканата за този пикник – обяснява той, – като все повтаряш, че татко мразел Зевс.

– Не повече от мен – тихо измърморва Лидия, която рядко се задоволява с второто място за каквото и да било. С Пол тръгват нагоре по покритата с чакъл алея към голямата бяла къща с широк фронтон и коринтски колони. Тя се подпира на ръката на сина си. – Този пикник е за църквата, не за Зевс. Липсват ми срещите с бившите ни съседи и не съм виждала нуна Тери от месеци.

– С Тери се чувате всеки ден.

– Поли, не съм те карала насила да идваш.

– Принудих се да дойда, мамо. Ти си намислила нещо. И двамата с Кас го знаем.

– Така ли било? Не знаех, че с адвокатската диплома си получил и умения да четеш чужди мисли.

– Решила си да направиш някакъв проблем с Дита.

– Проблем ли? – изсумтява тя. На шейсет и три, майка им, макар и малко напълняла, все още пази величествената си осанка: тя е висока жена, с буйна прошарена коса и святкащи тъмни очи. – Самата Дита създава достатъчно проблеми. Дори Тери го признава, а момичето е нейна племенничка. Ако Кас се ожени за Дита, баща ви никога няма да му проговори.

– Мамо, това са старомодни глупости, като да вярваш в лоши поличби. С Кас няма да продължаваме вашата безумна вражда със Зевс. Освен това вече сме на двайсет и пет. Трябва да оставиш брат ми сам да взема решения.

– От къде на къде? – отсича Лидия, като неочаквано се изкисква и стиска ръката му, за да разведри настроението.

Това е нейното разбиране за остроумие – да се смее, когато говори сериозно.

В горната част на поляната пикникът е истински празник за сетивата. Миризмата на все още димящ в кандилниците тамян от кратката религиозна служба се смесва с аромата на четирите агнета, печащи се над жарта от дъбови цепеници, а лудешкото, пронизително дрънкане на бузуки приветства стотиците гости, тълпящи се в имението.

Тери, сестрата на Зевс и най-добра приятелка на майка им още от седемгодишна възраст, ги чака с щръкнала като на плашило изрусена коса. Тя прегръща Лидия и Пол. Синът на Зевс, Хал, стои до нея и посреща гостите. Прехвърлил четирийсетте, той е дебел, тромав и прекомерно енергичен – от хората, които се радват на всеки със смешното, непохватно поведение на разлигавени песове. Дори сега Пол има слабост към Хал, след когото преди двайсет години двамата с Кас тичаха като кученца – в дните преди скарването заради наема на бакалницата на баща им да раздели семействата им. Подобно на Пол, изглежда, че Хал също не се интересува от това. Той прегръща майката на близнаците, която все още нарича „леля Лидия“, и се заговаря непринудено с Пол, преди Тери да отведе гостенката. Цяла тълпа приятели ги чакат под сянката на една от разпънатите сред ливадата тенти на сини и бели ивици. Пол неохотно тръгва към това сборище на хора от детството му, от чиито старомодни обичаи и грандомански очаквания винаги се е стремял да избяга.

Когато го вижда, приятелката му Джорджия Лазопулос, става и тръгва към него, усмихвайки се влюбено. Облякла е синя карирана лятна рокля. Тя е нисичка, закръглена и със сладки трапчинки – хората често я сравняват със Сали фийлд. Въпреки че са гаджета от гимназията, сега двамата едва докосват устни, когато се целуват за поздрав. Джорджия е дъщеря на отец Ник, свещеника на „Свети Димитър“, и много внимава как се държи, когато всички я наблюдават.

Тя вече е приготвила на Пол картонена чиния с агнешко и пастицио, любимите му ястия, която той приема с благодарност, но се отдръпва за момент, за да потърси Кас. Най-сетне забелязва брат си сред няколко души от гимназията. Дори от сто метра той привлича вниманието на Пол и с леко кимване му посочва къде е майка им. Двамата са се разбрали да внимават и да се намесят, ако Лидия доближи Дита. Иначе не очакват майка им да досажда на родителите ѝ, с които не си говорят от години.

Пол споделя мнението на майка си за Дита, но съзнава отчаяната нужда на Кас от самостоятелност и винаги е възприемал желанията на брат си като свои. Другите хора – нормалните – не разбират какво е да живееш, без да знаеш къде свършваш ти и къде започва брат ти. За Пол хората се делят на две категории: Кас и всички останали. Дори майка им, която винаги ги е закриляла с титаничната сила и непоклатимата воля на мраморна колона, не се радва на такава емоционална близост.

Затова едно от най-изненадващите предизвикателства за Пол Янис в колежа бе това, че тогава двамата с Кас започнаха да стават много различни. Кас постоянно ходеше на купони и открито се опълчваше срещу родители им. След колежа Пол влезе да учи право, а Кас кандидатства успешно за Полицейската академия на окръг Киндъл, където ще започне идната седмица.

Когато Пол се обръща, за да се върне при Джорджия, се спъва в нещо и с вик полита напред, като размахва безпомощно ръце и изпуска чинията. Просва се по гръб, а младата жена, в чиито крака се спъна, се навежда над него и затиска ръцете му в тревата.

– Не мърдай – предупреждава тя. – Поеми си въздух, за да се увериш, че си добре.

Това е София Михалис.

– Къде се губиш? – е първото, което му идва да каже.

Сам не знае какво го изненада повече – това, че я вижда за първи път от години, или че толкова се е променила. София винаги е била самоуверена, остроумна, но не очакваше, че ще стане такава красавица. В гимназията беше от онези девойки, които момчетата, е присъщата си жестокост, наричаха „гръцки трагедии“, най-вече заради твърде непропорционалния за лицето ѝ нос. Независимо от това е много чаровна. Има потресаващо тяло. А сега вече съзнава неповторимостта си.

Пол се засмива и сяда на земята да се огледа. На ръкава на тъмносивото му сако „Брукс Брадърс“ има зелено петно от тревата, но никъде не го боли. Той поема подадената ръка и се изправя, докато няколкото души, притекли се на помощ, се отдръпват.

В отговор на въпроса на Пол София му казва, че през последните седем години е учила по комбинирана програма на местния колеж и медицинското училище в Бостън. Дипломирала се е през юни и сега е стажантка в Университетската болница в града.

– Къде по-точно? – пита Пол.

– В хирургията.

– Леле! – възкликва той. Никога не би предположил такова нещо за нея. – Това означава ли, че ще ме зашиеш безплатно, ако ми се наложи.

– Мама казва, че е трябвало тя да ме научи да шия.

София се интересува какво става с него. Казва ѝ, че само след два месеца ще го приемат в адвокатската колегия и ще бъде назначен за прокурор в окръг Киндъл под ръководството на Реймънд Хорган.

– А иначе? – осведомява се тя. – Още ли си с Джорджия.

– Да, още съм с Джорджия.

Двата ѝ предни зъба се белват над тънката долна устна и големият ѝ нос сякаш се вирва още повече. Той се досеща какво си мисли: „Кога ще проумееш истината?“

– Тя е тук някъде – добавя Пол и прави широк жест с ръка, сякаш ако не беше Джорджия, той изобщо нямаше да е тук.

– Трябва да я видя. Да я поздравя.

– Да, може – измърморва той, съзнавайки, че темата за Джорджия някак е спряла разговора им.

София махва небрежно, преди да се отдалечи, и Пол едва устоява на изкушението да я изпрати с поглед. Продължава да чувства присъствието ѝ. Той си дава сметка, че София се е превърнала в човек, какъвто и той винаги е копнял да бъде – оставящ отпечатъка си в света. Нещо го жегва, когато най-сетне поглежда назад и я вижда до Джорджия, която няма подобни амбиции. По настояване на отец Ник тя не кандидатства в колеж и вече е главен касиер в една местна банка. Пол обича Джорджия. Винаги ще я обича. Но не е сигурен, че иска да се ожени за нея, което тя и семейството ѝ отдавна очакват от него. Това е неговият проблем. Животът с Джорджия би бил хубав, но едва ли ще е интересен.

Обсебен от тези мисли, Пол осъзнава, че е изпуснал от поглед майка си, и когато я вижда, с тревога забелязва, че говори с домакина. Лидия гледа Зевс с каменно изражение. Мургав, с буйна прошарена коса и бял костюм, той е все още привлекателен за шейсет и шест годишен мъж и сега упорито се опитва да покаже сърдечност пред хладното поведение на Лидия. За Пол е напълно логично Зевс да се прицели във висок политически пост и наистина сега той е кандидат за губернатор на републиканците и води ожесточена кампания за предстоящите само след два месеца избори. Ако бъде избран, вероятно ще остави мащабния си бизнес, свързан с търговски центрове из цялата страна, в ръцете на Хал, който почти със сигурност ще ги доведе до фалит.

Междувременно Пол забелязва красивата дъщеря на Зевс да се приближава към него. Грациозната Дита лепва влажна целувка върху устните му. Той усеща дъх на алкохол. Не са много случаите, в които я е виждал трезвена. Изведнъж си дава сметка, че тя само се преструва, че го е объркала с брат му (повечето хора наистина не различат близнаците), затова се отдръпва.

– О, ти ли си, Пол? Какъв късмет, че не се опита да ме измамиш. Да не би да се опасяваш, че Кас ще ревнува? Не си ли поделяте всичко?

С катраненочерна коса и изваяно тяло, с красиви, правилни черти и страхотни тъмни очи, Дита се засмива и отърква гърдите си в ръката му, принуждавайки го да отстъпи още една крачка назад.

Заради такива шеги Пол се старае да избягва Дита, макар да знае, че тя цели точно това – да го раздели с брат му. Въпреки ожесточеното противопоставяне на родителите им Дита, с остър език и дръзко поведение, успя да очарова Кас, както никоя друга жена преди нея.

– Дита, знам, че се мислиш за много забавна, но на твое място не бих чакал на телефона да ме поканят в „Шоуто на Карсън“.

– О, Пол, колко си спечен! Ако ти пъхнат парче въглен в задника, ще се превърне в диамант. – След като удържа победа в този импровизиран дуел на духовитости, тя замълчава за момент и го поглежда изпитателно. – Защо всички във вашето семейство сте против мен?

– Ние не сме против теб, Дита. Ние сме за Кас.

– Да бе, да. На Кас му трябва жена като Джорджия. Ску-чна.

Обидата, когато чува някой да се изказва толкова безсърдечно за Джорджия, е изненадващо силна и той едва се сдържа да не зашлеви Дита. Дита е умна. Това е другото, което я прави толкова опасна. Пол ѝ обръща гръб, но тя не устоява на изкушението да го уязви още веднъж:

– Знаеш ли, мисля, че отдавна щях да бия шута на Кас, ако не знаех колко ще се радвате всички останали.

Години по-късно, когато ще си спомня този ден, променил завинаги живота на семейството му, Пол все по-ясно ще си дава сметка колко нещастна се е чувствала Дита в този момент. Но сега единствената му мисъл е за опасността, която тази жена представлява за брат му, и за невъзможността си да спаси Кас от нея. Докато се отдалечава, той с потресаваща яснота си дава сметка за едно: ненавижда тази жена.

2.

Предсрочно освобождаване – 8 януари 2008 година

Ивън Милър – петдесетгодишна, заместник-директор по сигурността в „Зет-Пириъл Истейт Инвестмънт Тръст“ – тичаше с бързината на бивша лекоатлетка през подземието на небостъргача „Анекс“, без да знае къде отива и изобщо защо е там. Тя внезапно видя номера на залата, която търсеше, и спря рязко. В пластмасово калъфче до вратата имаше табелка: КМИСИЯ ЗА ПРЕДСРОЧНО ОСВОБОЖДАВАНЕ – с печатна грешка. Когато влезе, видя началника си Хал Кронон, изпълнителен директор на Зет-Пи, който я бе извикал спешно с имейл. Той говореше с личния си адвокат Мел Туули и друг официално облечен мъж, когото тя не познаваше.

Ивън имаше двайсетгодишна кариера на специален агент във ФБР, преди да заеме сегашния си пост, и от личен опит знаеше, че държавната власт, за която хората често говореха като за някаква страшна болест, много често се упражнява в съвсем прозаична обстановка. Ежемесечните заседания на Комисията за предсрочно освобождаване, решаваща свободата на десетки хора, се провеждаха в това ниско помещение без прозорци, на няколко сгъваеми метални стола около две талашитени маси. На стената зад столовете леко накриво висеше квадратно парче пластмаса с размери метър на метър с герба на щата. Малка катедра с микрофон бе поставена по средата на празното пространство между местата на комисията и други две талашитени маси, предназначени за участниците в изслушването, представителите на прокуратурата и застъпниците на затворника. Днешното заседание, което според таблото до вратата трябваше да започне в два, явно щеше да започне по-късно.

Началникът на Ивън, мургав и плещест, с измачкана на корема риза и завързана накриво вратовръзка, най-сетне я видя и я извика в ъгъла на помещението. Тя се поинтересува какво се е случило – в писмото му нямаше обяснение.

– Опитвам се да задържа Кас Янис в затвора – отговори той.

Тя не знаеше почти нищо за убийството на сестрата на Хал, Дита, през септември 1982 година. При преместването ѝ в окръг Киндъл преди петнайсет години случаят отдавна бе излязъл от фокуса на медиите, а Хал не обичаше да говори за това. Беше ѝ известно само онова, което четеше във вестниците в последно време – а именно, че Кас Янис, братът близнак на Пол Янис – щатски сенатор, който сега се кандидатираше за кмет – се е признал за виновен за убийството на приятелката си Дита Кронон.

– Обаче не съм те извикал за това – добави Хал.

– А за какво?

– За „Йор Хаус“.

От няколко месеца той преговаряше да купи „Йор Хаус“ – една от най-големите строителни фирми в страната – за неколкостотин милиона долара. Със спада в търсенето на еднофамилни къщи той очакваше това да бъде изгодна сделка, с която да разшири дейността на Зет-Пи, както от години го съветваха да направи.

– При цялата ни предпазливост сме пропуснали нещо. В Индианаполис. Изглежда, че част от терена се намира върху бивше депо за отпадъци. Трябва спешно да намерим екоексперти.

Тя дори не беше сигурна, че съществува такова нещо като „екоексперти“. По-лошо, познавайки Хал, жената се опасяваше, че ще я прати да гони призраци.

– Откъде е дошло това? – попита Ивън, имайки предвид информацията.

– Тим е проследил Дикстра и останалите от екипа на „Йор Хаус“, след като пристигнаха вчера – шепнешком обясни Кронон.

– За бога, Хал!

От десетилетия във фирмата държаха Тим Броуди – възрастен бивш детектив от отдел „Убийства“ – на годишен хонорар в замяна на инцидентни услуги като частен детектив за Хал. Ивън нямаше високо мнение за частните детективи, повечето от които бяха аматьори или некадърници, нищо не разбираха от работата и можеха да навлекат неприятности на фирмата. Да прати Броуди да шпионира конкуренцията в бизнеса, бе типично за импулсивните и рисковани прищевки на Хал.

– Накарай някого да се заеме с това – заповяда ѝ той. – Но да не изчезнеш някъде. Може да ми потрябваш тук.

Като шеф Хал Кронон, който управляваше Зет-Пи от смъртта на баща си Зевс преди двайсет години, изглеждаше постоянно в състояние на емоционална възбуда. Редуваше надменно поведение, гневни изблици и горещи молби – винаги шумен и своенравен. В каквото и настроение да беше, той винаги очакваше моментална реакция от страна на подчинените си. Затова Ивън често се удивляваше колко се е привързала към него през трите години, откакто работеше във фирмата. Една от причините беше в невероятната му щедрост, която я направи несравнимо по-богата от всичко, за което едно момиче от Каския, Колорадо, би могло да си мечтае. Но тя харесваше Хал най-вече заради умението му да се унижава, когато имаше нужда от помощта ѝ, и да изразява безкрайната си благодарност след това. Той бе от онези мъже, които имат нужда за тях постоянно да се грижат много жени, особено сега, след като майка му Хермиона бе починала. Около него винаги бяха съпругата му Мина – забавна, властна и закръглена като мъжа си – и прастарата леля Тери, сестрата на баща му, от която всички малко се страхуваха. Във фирмата Ивън бе станала негова главна довереничка, като често се налагаше да го изслушва с часове и предпазливо да го пази от самия него.

Тя излезе в коридора, за да се обади на заместника си в Охайо и да му нареди да замине незабавно за Индианаполис, и да потърси човек, който да оцени евентуалните замърсявания на парцела. След като се върна в стаята, Мел Туули, адвокатът на Хал, ѝ каза, че изслушването ще се забави, защото защитникът на Кас още пътувал. Шефът ѝ бе излязъл, за да проведе няколко телефонни разговора. Мел бе седнал на един от трите реда сгъваеми столове за наблюдатели и преглеждаше нещо на миникомпютъра си. Ивън се настани до него. Докато работеше във ФБР, тя познаваше юриста само по репутация – като адвокат на отрепки, умен, но коварен. Покрай Хал опозна и добрата страна на адвоката, но все още имаше едно наум в отношенията с него. Той изглеждаше нелепо с твърде тесните за пълното му тяло костюми и проскубаната частична перука, която сигурно носеше от годините, когато Том Джоунс е станал звезда. Черните къдрици, висящи безразборно от главата му, приличаха на остатъците, които трябва да се съберат от пода, след като си завел пудела си на подстригване.

Ивън се поинтересува какво се очертава за този следобед. Мел стисна ядосано очи, преди да отговори:

– Оф, типичните номера на Хал.

Обясни, че близките на жертвата на убийство имали законно право да поискат изслушване преди освобождаването на убиеца. Нямало обаче никакви основания да държат Кас Янис повече в затвора. Оставали само шест месеца, докато излежи цялата двайсет и пет годишна присъда, наложена му, след като се признал за виновен, и единственият начин да осуетят освобождаването му било въз основа на някакво тежко провинение. Янис обаче бил примерен затворник.

– Ето, погледни документите – каза Мел. – Провери дали съм пропуснал нещо.

Подаде ѝ дебела картонена папка и излезе да говори по телефона, докато тя прелистваше документите. Основен елемент в първоначалното споразумение между прокуратурата и адвокатите на Кас беше да излежи присъдата си при лек режим – мярка, която рядко се прилагаше за убийци и за която Ивън предполагаше, че е имало сериозни спорове. В резултат той беше лежал повече от две десетилетия в затвора „Хилкрест“ на около сто и двайсет километра от Тройния град, като дори бе отказал няколко предложения за преместване на друго място, където би получил единична килия. Във формулярите, които беше попълнил, заявяваше, че въпреки по-лошите условия „Хилкрест“ е по-удобен за близките му, особено за брат му, който му идвал на свиждане почти всяка неделя. Туули бе изискал от управата на затвора всяко документче, свързано с Кас – от снимката и пръстовите отпечатъци, снети при постъпването му през юли 1983 година, до последната характеристика за поведението му. Както каза Мел, общото впечатление, което оставяха документите в дебелата папка, беше за човек, постигнал редкия успех да спечели симпатиите на затворническата управа, надзирателите и другите затворници, на които Кас давал уроци по право и обща култура. Наскоро изкарал дистанционен курс и получил учителски сертификат. В среда, където дисциплинарните проблеми бяха ежедневие – сбивания заради спорове кой телевизионен канал ще се гледа, за откраднати от стола плодове, от които след ферментация с малко хляб може да се получи алкохол, за цигари марихуана, пренесени тайно от свижданията – в характеристиката на Кас бяха отбелязани само няколко глоби за провинения, не по-сериозни от четене в леглото след загасяване на лампите.

При вратата настъпи леко оживление. Пол Янис, елегантен като в телевизионните предавания, влезе, следван от двама изтупани млади сътрудници – чернокожа жена и бял мъж; явно хора от предизборния му щаб, предположи Ивън. В предизборна кампания или не, той явно щеше да влезе пак в ролята, която играеше от самото начало – като един от адвокатите на брат си. Сложи вълненото си палто на облегалката на един стол и хвърли износено куфарче на масата, предназначена за представителите на затворника.

Имаше един период преди петнайсет години, когато Ивън можеше да каже, че доста добре познава Пол Янис, макар че сега той едва ли я помнеше. По онова време тя работеше по разработката „Петрос“ – тайно разследване на ФБР за корупция в щатските съдилища при дела за обезщетение за причинени телесни повреди. Пол бе първият адвокат в окръг Киндъл, който прояви куража да се противопостави срещу опит за изнудване от страна на известен съдия, а после – още по-голямата смелост да каже „да“, когато Ивън го помоли да свидетелства в процеса срещу магистрата. След този случай общественото възхищение, особено в медиите, даде тласък в политическата кариера на Пол и той стана водач на мнозинството в щатския сенат. Сега в надпреварата за кметския пост той бе много пред конкурентите си в социологическите проучвания благодарение на известността си и горещата подкрепа от страна на тъжителите и няколко профсъюза.

Ивън кимна, когато Пол най-сетне спря разсеяния си поглед върху нея. Отначало не реагира, но след малко отново я погледна и се усмихна:

– Боже, та това е Ивън!

Веднага прекоси стаята, за да стисне ръката ѝ, и в отговор на въпросите ѝ заговори за личния си живот, подрънквайки с ключовете и няколко монети в джоба си. Жена му София Михалис също беше известна личност – пластичен хирург, която два пъти привличаше вниманието на медиите като ръководител на лекарски екип, грижещ се за жертви на взривни устройства в Ирак. Двамата им синове учели в колежа „Ийстън“, похвали се той.

– Ами ти? – поинтересува се Пол. – Чух, че работиш за Хал. Е, как е?

Усмихна се дяволито. Явно беше чувал за сприхавия характер на шефа ѝ.

– Не е лош човек. Има и много по-лоши.

– Хайде, познавам Хал, откакто се помня.

Тя го погледна изненадано. Това бе нещо ново за нея.

– Семействата ни бяха така – обясни Пол, като кръстоса пръсти. – Неговата леля Тери беше най-добрата приятелка на майка ми и нейна кумбара – кума на сватбата на родителите ми. По традиция това я прави също нуна на голямата ми сестра, тоест кръстница – това означава много за всеки грък. Тери идваше на всяко семейно тържество – за Великден, Коледа, именни дни – а Хал ѝ беше любимец, затова го водеше със себе си. Моето голямо лудо гръцко семейство. – Пол се усмихна на баналната си шега. – В крайна сметка бащите ни се скараха заради наема на бакалницата на татко, но преди това Хал дори се е грижил за мен и Кас. – На лицето му грейна широка усмивка, привлекателна, защото за момент му придаде невинен вид. – Няма да споменавам, че сега ме ненавижда.

Дори ако забравим за убийството на Дита (доста трудно нещо за забравяне), Хал мразеше всички либерални политици, които според него винаги искали да плащат неадекватни услуги от щатския бюджет, като вдигали имотните данъци и така прогонвали бизнеса, работещите хора и най-важното, наемателите на магазини в трите търговски центъра собственост на Зет-Пи в окръг Киндъл. Ивън разбираше логиката му. Тя бе заклета републиканка до 2004 година, когато окончателно я отблъснаха с опитите си да изкарат еднополовите бракове по-лоши от проказа.

– Как върви кампанията? – попита тя.

– Всички казват, че отлично.

Пак тази лъчезарна усмивка. Пол беше красив мъж, стегнат, малко над метър и осемдесет, с буйна черна коса, напомняща кацнал на главата му гарван. Имаше само няколко бели косъма. Лицето му бе променено от времето по начина, който се отразява добре само на мъжете, като ги прави да изглеждат по-мъдри, по-възвишени и следователно по-подходящи за властта. При жените ефектът беше само да изглеждат по-стари.

– Мога ли да разчитам на гласа ти? – добавя той.

Ивън вероятно би отговорила „да“ дори ако не беше само шега, но разговорът им бе прекъснат от влизането на главния адвокат на затворника, Санди Стърн, който според затворническото досие беше защитавал Кас, когато се е признал за виновен. Закръглен, плешив и със загадъчно елегантни маниери, той бе ярко доказателство за предимствата да изглеждаш на средна възраст, когато си все още млад. Бе останал почти непроменен през петнайсетте години, изминали от първия му кръстосан разпит с Ивън в едно от делата по разработката „Петрос“. След като поздрави Пол, Стърн се ръкува и с нея, като леко се поклони, макар че вероятно не я позна.

От съседната стаичка се показа стройна секретарка, която обяви, че членовете на комисията са готови, и Ивън извика Туули и Хал от коридора. Когато се върна в стаята, един полицай тъкмо въвеждаше Кас Янис от една странична врата. Затворникът пристъпваше бавно, защото носеше окови на краката и белезници, свързани с метална верига, стегната около кръста му върху синия затворнически костюм. Пол поиска разрешение да прегърне брат си.

Макар че двамата братя Янис бяха еднояйчни близнаци, като ги гледаше един до друг, беше очевидно, че подобно на сестрите Шеръл в Каския двамата не са се развили по един и същи начин. Кас бе малко по-висок и по-широкоплещест. Най-забележимата разлика бяха следите от отдавнашно счупване на носа на Пол. Историята за това бе доста забавна и се разказваше във всички биографични справки за сенатора – защото през медения им месец през 1983 година жена му София неволно го ударила през лицето с ракета за тенис, докато я учел да играе. Когато Пол се върнал от болницата, баща му погледнал превръзката и казал:

„Нали те предупредих да не ѝ противоречиш.“ От тази случка на Пол му беше останала синкава подутина, наподобяваща кокалче. И двамата братя носеха очила: Кас – с обикновена прозрачна пластмасова рамка; Пол – черни, със стилни стъкла. Според някои Пол се беше отказал от контактните лещи, за да прикрие кривия си нос, но за Ивън така контрастът между двамата бе по-изразен. Иначе приликата беше поразителна, ако не смятаме това, че Кас носеше буйната си коса (пусната средно дълга като една от привилегиите на облекчения режим) заресана наляво, а брат му – надясно.

Петимата членове на комисията излязоха от задната врата – четирима мъже и една жена, представители на различни расови групи като от рекламен плакат на ООН. Ивън нямаше представа кои са тези хора. Несъмнено бяха приятели на губернатора републиканец и следователно по-благосклонни, ако проявяха предпочитания, към Хал, който почти самостоятелно финансираше кампаниите на Републиканската партия в окръг Киндъл.

Председателят (мъж е печално изражение, на име Пърфектъс Елдър) представи няколко други случая, които бяха вяло коментирани от представителя на прокуратурата – хилав тип на име Логан, с когото Хал и Туули бяха говорили при идването на Ивън. Докато това се случваше, в стаята бе вкарана възрастна дама в инвалидна количка, бутана от болногледачка филипинка. Старицата мърмореше нещо неразбрано, а помощничката ѝ отговаряше тихо, сякаш говореше на малко дете. Бялата коса на възрастната дама бе разрошена и проскубана като пухче от топола, но тя беше добре облечена и въпреки възрастта и болестта изглеждаше запазила силен дух. Пол се обърна да я поздрави и тя се вкопчи в него с такова отчаяние, от което Ивън се досети, че това е майка им.

– Преиграват – измърмори Хал достатъчно силно, за да го чуе комисията.

Под масата Туули стисна ръката му. Ивън бе присъствала на достатъчно изслушвания, за да се съгласи с подозренията на шефа си. Стърн и Пол – опитен адвокат, натрупал цяло състояние в дела срещу цигарени компании след края на назначението си в прокуратурата – използваха майката на близнаците като експонат, демонстриращ колко е наложително Кас да бъде освободен час по-скоро. Междувременно Пол отново изчака разрешението на полицая, преди да кимне на брат си, че може да прегърне майка им. Тя забърбори нечленоразделно и за кратко плачът ѝ огласи залата. Ивън осъзна, че може би за първи път от години старицата вижда синовете си заедно. Председателят Елдър се намръщи леко, после обяви разглеждането на случая, който очевидно всички в помещението чакаха.

– По молбата номер 54669 от Касиан Янис, с възражение от Хераклес Кронон.

Елдър прочете цялото име на Хал, не само първото, което хората често не произнасяха правилно, а и фамилното, което мнозина бъркаха с ирландското име Кронин.

Мел, от една страна, и Стърн и Пол, от друга, излязоха напред и съобщиха имената си за протокола, който се записваше на аудиоустройство от стройна млада жена в единия край на масата на комисията. В последните минути влязоха няколко репортери, които седнаха на първия ред до Ивън и двамата членове на предизборния щаб на Пол. Новината, че Пол Янис е в сградата, явно привлече още неколцина любопитни, които постепенно заеха втория и третия ред.

– Господин Янис трябва да бъде освободен на тринайсети януари – продължи Елдър – и господин Кронон възразява. Господин Ту у ли, как да процедираме?

– Клиентът ми би искал да направи обръщение към комисията – каза Мел и се отдръпна, за да направи място на Хал.

Адвокатът постъпи като жокей, който пуска юздите на буен кон, но взема всички мерки да не бъде опръскан от калта, която животното ще вдигне с копитата си. Всички освен Хал приемаха неизбежността на избирането на Пол Янис.

Хал се изправи. Изглеждаше непохватен, точно както очакваше Ивън. Бе забравил да закопчае яката на ризата си и вратовръзката му стоеше накриво. Не знаеше къде да дене ръцете си и накрая ги скръсти пред гърдите си. Шефът ѝ, дори в най-добрите си периоди, не беше особено приятна гледка. Имаше голям корем и странно жабешко лице с изцъклени очи, провиснали бузи, очила с дебели рамки и сплеснат нос. От косата му бяха останали само няколко проскубани кичура.

Той благодари на комисията и започна импровизиран монолог за смъртта на Дита. Макар че се стараеше да избягва бурните емоции, които го обхващаха винаги когато заговореше за смъртта на сестра си, той никога не преставаше да мисли за нея. На стената в кабинета си държеше малко олтарче с нейна снимка от „Клуба на отличника“ в колежа. Дита била изключително красива, смугла млада жена с огромни очи и широка, дяволита усмивка.

Две минути след началото на изказването си Хал вече плачеше и говореше съвсем несвързано. Само едно нещо бе ясно. Той все още не беше преодолял мъката, затова не можеше да разбере защо пускат Кас Янис на свобода.

Докато говореше, от другата страна на помещението се чуваше жалното хленчене на майката на близнаците. Болногледачката постоянно се опитваше да я накара да мълчи. На другата маса Пол и Кас запазиха сериозно изражение през цялото изказване на Хал.

Когато той най-сетне си седна, се изправи Стърн, като най-напред внимателно закопча едно копче на сакото си. Той все още говореше с лек акцент от родната си Аржентина.

– Никой не желае повече от Кас, заедно е майка му и брат му до него, събитията отпреди двайсет и пет години да не се бяха случили. Това причини огромно страдание на тяхното семейство, но в същото време те съзнават, че болката им е нищожна в сравнение с тази на семейство Кронон. Кас обаче изтърпя наказанието си, предвидено от закона – присъдата, одобрена и от семейство Кронон по онова време. Характеристиката…

Хал не се сдържа:

– Баща ми и майка ми бяха съгласни. Обаче аз никога не съм я приемал.

Лицето на съдия Елдър придоби още по-печален вид при тази намеса. Той посегна за чукче и като не намери, удари с длан по талашитената маса. Туули дръпна Хал да си седне. Някои от присъстващите замърмориха неодобрително. Ако Хал се опитваше да спечели общественото мнение, не му се получаваше. Само се излагаше.

Председателят кимна на Стърн, който каза само още няколко изречения. След като той свърши, Елдър се наклони надясно да се посъветва с колегите си. На тези изслушвания не беше обичайно да присъстват известни личности, освен когато някой висш прокурор, водещ предизборна кампания, дойдеше да се възпротиви срещу освобождаването на някой опасен затворник. Това обаче бе част от установения ред. Появата на влиятелни външни лица като Пол и Хал поставяше комисията в неудобно положение, особено в присъствието на журналисти. Елдър очевидно бързаше да приключи разглеждането.

– Датата за освобождаване остава – обяви той.

Сетне цялата комисия се изниза през задната врата като вода през фуния.

Пол Янис прегърна брат си. Полицаите хванаха Кас за сините ръкави, но му позволиха да прегърне за кратко майка си, преди да го изведат. Репортерите наобиколиха Пол.

Стърн стисна ръката на Туули и си тръгна пръв. Хал излезе, следван от Ивън и Мел като в траурен кортеж.

– На това му викам да си изхабиш думите на вятъра – измърмори Кронон в коридора.

След секунди вратата на заседателната зала се отвори широко и един служител се опита да изкара на заден ход количката на госпожа Янис. Хал, който по свой особен начин бе кавалер, се притече на помощ. Като доказателство, че човек никога не знае какво може да очаква от него, веднага щом я изкараха в коридора, той коленичи пред старицата и ѝ зашепна приятелски, сякаш не той преди малко описа сина ѝ като адско изчадие.

– Лельо Лидия!

Постави ръка върху нейната – върху кафявата кожа, осеяна със старчески петна и един по-голям белезникав участък като стар белег от изгаряне. Ивън си спомни колко похабена бе кожата на майка ѝ в последните години от живота ѝ. Изглеждаше тънка като хартия, сякаш можеше да я скъсаш с пръсти.

– Лельо Лидия, аз съм Хал Кронон. Синът на Зевс и Хермиона. Много се радвам да те видя.

Старицата се заоглежда неразбиращо, опитвайки се да се ориентира. Очите ѝ бяха сълзливи, клепачите – останали почти без мигли. За да ѝ помогне, той заговори на гръцки. Единствената дума, която Ивън разбираше, бе малкото му име, което повтори няколко пъти. Госпожа Янис най-сетне го позна.

– Хераклес! – Кимна няколко пъти. – Хераклес.

Вдигна ръка и неочаквано нежно погали Хал по бузата. Вратата отново се отвори и излезе Пол, следван от група репортери и двамата млади сътрудници от предизборния му щаб. Хал се изправи, очите му отново се бяха насълзили; притисна смачканата си носна кърпичка върху лицето си. Пол го изгледа за секунда, после заговори на болногледачката:

– Нелда, заведи мама горе. В дома я чакат.

Госпожа Янис още повтаряше „Хераклес“, докато болногледачката я откарваше с количката. Пол се обърна към Хал с мрачно изражение, нещо между обида и недоумение, със стиснати устни.

– Не ме гледай лошо, Пол – коментира Хал. – Майка ти винаги е била добра към мен. Все пак тя не е убивала никого. Нещо, което не съм толкова сигурен за теб.

При последната забележка Пол зяпна смаяно и отстъпи назад.

– За бога, Хал!

– Не ми се прави на изненадан. На теб ти се размина, но съм сигурен, че и ти имаш пръст в убийството на Дита. Винаги съм го знаел.

Тримата репортери трескаво записваха в бележниците си. Пол се намръщи заплашително. Той постоянно бе във фокуса на общественото внимание и нямаше намерение да се злепоставя, въпреки провокацията. Затова само изгледа другия мъж по-продължително.

– Това са глупости, Хал. Просто си разстроен.

Той махна на двамата си млади сътрудници и като наметна палтото си, се отдалечи по коридора.

Репортерите веднага наобиколиха Хал. Мария Сорея от Канал 4, силно гримирана както винаги пред камерите, с толкова безупречно оформени вежди, че изглеждаха нарисувани, попита настоятелно няколко пъти:

– Каква според вас е ролята на сенатор Янис в убийството на сестра ви.

Туули, който като Ивън стоеше безмълвен наблизо, най-сетне реши да се намеси. Хвана Хал за ръката и го дръпна настрани, като заяви:

– В момента не можем да коментираме. Утре ще дадем изявление.

Ивън се обади да докарат колата на Хал, докато се качваха с асансьора, и когато излязоха, лимузината „Бентли“, чиято карамелена тапицерия винаги я караше да се чувства като затворена в кутийка за бижута, ги чакаше. Шофьорът Делман отвори вратата, като се усмихваше угоднически. Една пътна полицайка със светлоотразителна жилетка се приближи, за да ги подкани да тръгват по-бързо. Хал даде знак на Ивън да се качва. След като остави шефа в офиса, Делман щеше да я върне да вземе колата си.

– Хал, какво, по дяволите, става? – измърмори Туули, докато пътуваха.

Адвокатът и Кронон бяха приятели от детинство. Един от многото митове, които Хал разпространяваше за самия себе си, беше, че е „градско чедо“, отраснало в малка къща в Киуани, а не в имението в Грийнуд, където семейството се преместило, докато бил в гимназията. Той не харесваше много контетата от богатите предградия, с които бе учил в гимназиалните класове и в колежа и сред които сега отглеждаше децата си. Предпочиташе съучениците си от началното училище, като Мел, които, ако трябва да сме честни, навремето вероятно са го избягвали като всички останали. Макар и подлизурко по природа, когато се наложеше, Туули беше прям е Хал, който, ако беше в подходящо настроение, приемаше критики.

– Знаеш, че утре ще си на първа страница – изтъкна адвокатът.

– Очевидно.

На Хал трябваше да му се признае, че въпреки емоционалния вулкан, кипящ в него, понякога можеше да бъде много хитър.

– Има ли възможност да те убедя публично да се откажеш от думите, които изрече преди малко? Ако реагираме бързо, Пол може да не те съди за клевета.

– Каква клевета?

– Хал, той се кандидатира за кмет. Ти току-що го нарече убиец. Със сигурност ще те съди за клевета. Няма да го преглътне.

Кронон седеше загърнат с палтото си, със скръстени на гърдите ръце – приличаше на птица.

– Няма да се отказвам от нищо.

По наблюдения на Ивън притежаването на един милиард долара променяше хората. При Хал го избиваше на инфантилно поведение.

– Нека да ме съди. Нямам ли право да изказвам мнението си за някого, който се кандидатира за кмет?

– Дори по отношение на публични личности, Хал, законът забранява да отправяш обвинения, представляващи злонамерено изопачаване на истината.

– Това е чистата истина, Мел. Вярвай ми. Близнаците заедно са планирали това убийство. Познавам ги от малки. Няма начин единият да направи нещо, без да замеси другия.

Туули поклати глава:

– Хал, моля те. Следя този казус от десетилетия. Не съм срещнал дори една-единствена дума, вменяваща вина на Пол. Освен това е много подозрително да променяш мнението си точно сега. След двайсет и пет години изведнъж го обвиняваш в съучастие в престъплението на брат му – точно когато той има всички шансове да спечели кметските избори, а ти си най-големият спонсор на противниковата партия.

Кронон направи кисела физиономия и се замисли за момент. Очите му се движеха зад дебелите очила като хванати в капан мишки.

– Този тип ме вбесява – измърмори след малко.

Ивън все още не знаеше колко голяма е кръвната вражда между двете семейства. Една част от гнева на Хал все пак бе разбираема. Убийството на Дита бе провалило политическата кариера на баща му. Зевс се беше отказал от кампанията за губернатор броени дни след смъртта на дъщеря си. А сега Пол се бе прицелил в политическия Олимп с всички изгледи, ако спечели, следващата му цел да е губернаторският пост.

– Винаги съм подозирал, че Пол има нещо общо. Родителите ми обаче не искаха да чуят. И двамата. Татко все повтаряше: „За семейство Янис това е не по-малка трагедия, отколкото за нас“, а майка ми, особено след неговата смърт, не желаеше да говори по тази тема. Заради тях мълчах. Но вече ги няма и мога спокойно да изкажа мнението си. Всъщност мисля да пусна няколко клипа в тази връзка – добави Хал, като кимна решително.

Ивън започна да осъзнава, че никое от изявленията на шефа ѝ, нито тук, нито по-рано в коридора, не е било случайно. Той предварително бе планирал тази сцена и евентуалните последици.

– Така само ще го принудиш да те съди – предупреди Мел. – Ако тръгнеш по този път, трябва да намериш достатъчно доказателства.

– Ивън ще намери.

– Аз ли? – не се сдържа тя. Вече три години се мъчеше да измъква Хал от кашите, в които сам се забъркваше.

– Да. Обади се на Тим – нареди Кронон, имайки предвид частния детектив, когото бе натоварил със следенето на Коръс Дикстра от „Йор Хаус“ предишния ден.

– На Тим?

– Тим е запознат подробно със случая. През цялото време беше убеден, че не знаем цялата истина. Сигурен съм, че вече има доста улики срещу Пол.

Стигнаха до сградата на Зет-Пи и Хал, който очакваше видеовръзка за купуването на „Йор Хаус“, слезе. Преди да тръгне към входа обаче, надникна отново през отворената врата и подаде на Ивън някакво листче.

– Това е номерът на мобилния телефон на Тим. Обади му се. Той ще помогне.

3.

Хорган – 10 януари 2008 година

Щедростта на Реймънд Хорган бе като попътен вятър в платната на Пол Янис през цялата му кариера. Стан Сенет, бившият главен заместник на Рей и втори братовчед на Пол, беше уредил първото интервю на Янис при Хорган през 1982 г. и още тогава двамата си допаднаха. След убийството на Дита Рей запази мястото на Пол, докато той подготвяше заедно със Санди Стърн защитата на брат си, и отношенията им не се промениха дори след като Кас се призна за виновен. За всяко решение Рей съветваше хората си: „Винаги си задавайте въпроса дали ще е справедливо, ако обвиняемият беше собственият ви брат.“ Пол нямаше нужда от такова напомняне.

През 1986 година Рей загуби първичните избори от предишния си заместник Нико дела Гуардия и Пол напусна скоро след това, за да стане адвокат по граждански искове. Дори след като слезе от поста главен прокурор обаче, Хорган остана водеща фигура в Демократическата партия. Именно той помогна на Пол при прохождането му в политиката преди десет години, след като (благодарение на две големи дела и най-вече след иска срещу цигарените компании) Янис нямаше нужда да работи освен за удоволствие. Пак той го запозна с местните профсъюзни лидери, а преди четири години осигури с влиянието си гласовете, от които Пол като реформатор се нуждаеше, за да стане водач на мнозинството в сената. Сега Рей бе главен съветник на Пол в кампанията му за кмет.

– Не просто невярно твърдение. А злонамерено изопачаване на истината – цитира Рей дефиницията от наказателния кодекс, която би могъл да използва в евентуалното дело за клевета.

Прехвърлил седемдесетте, Хорган бе толкова червендалест, че лицето му приличаше на домат с бяла коса. С две сменени коленни стави той трудно се движеше и вече дори не се преструваше, че помни имена. Някои го смятаха за закостенял дъртак, но той бе съхранил острия си ум и удоволствието от ловките механизми на властта.

– Можем ли да го докажем? – попита Пол.

– Би трябвало да е лесно. Какви доказателства имат, че си замесен в убийството?

Седнал от другата страна на полираната заседателна маса, Марк Крули, началникът на предизборния щаб на Пол, остави молива си и заяви:

– Длъжни сме да го съдим.

Марк беше тих, целеустремен дребен човечец, генерал в задкулисната армия, която човек не може да види по телевизията. Водеше предизборни кампании из цялата страна вече десет години, като наскоро бе спечелил едно място за Конгреса в Калифорния, която от пет десетилетия беше запазена територия на републиканците. Той си разбираше от работата. Но се интересуваше само от едно: да печели. Сега се беше заинатил. Не понасяше да спори с адвокати – всъщност с когото и да било.

– Трябва да го съдим – повтори.

Пол се престори, че не е чул Крули, който понякога имаше странни идеи кой за кого работи. Обърна се към Хорган:

– Обаче пък ние ще трябва да докажем, че нямам нищо общо с убийството, нали? Доказването на отрицателно твърдение винаги е проблем. Няма как да използваме ДНК резултатите от кръвта на местопрестъплението. Нали сме еднояйчни близнаци.

– Така е – съгласи се Рей. – Но ще направим иск за откриване и така ще докажем, че Хал няма никакви доказателства. Нали?

Тримата седяха в остъклената заседателна зала по средата на предизборния щаб на Пол – две от стените бяха прозрачни. Дизайнът бе дело на Крули. Смяташе, че откритостта внушава подходящо политическо послание – както на хората от щаба, така и на журналистите в редките случаи, когато бяха допускани тук.

Пол обаче не обичаше да разкрива тайните си и не можеше да свикне.

Ако погледнеше през стъклото към работното помещение отвън, човек би си помислил, че кампанията протича безпроблемно. Имаше стотина души, вглъбени в работата си, с изключение на двайсетина всички бяха доброволци. Сградата беше собственост на стар познат на Пол от юридическия факултет, Макс Флорънс, който му бе предоставил безвъзмездно два етажа. Бяха доставили сглобяеми прегради с големи прозорци и приведоха всичко в използваем вид в деня, в който Пол обяви кандидатурата си. Така демонстрира превъзходство над противниците си.

Половината от площта на предизборния щаб бе отделена за набирането на средства. Повечето доброволци седяха на телефонния пулт и разговаряха с потенциални спонсори, чиито имена Пол бе събрал в четири различни кампании. Екипът за работа сред избирателите, вторият по важност, бе разположен точно насреща. Джийн Ориндж и двамата ѝ помощници се смееха за нещо; металната стена зад тях беше покрита с карти на окръга, на които със зелени кабарчета бяха отбелязани седалищата на местните им организации, а с червени – къде партийните активисти са обещали да помагат. Сега, след края на празниците, тя очакваше неколкостотин души да се появят през уикенда, за да броят избирателите. Хората от екипа за връзки с обществеността, настанени встрани, бяха от малкото, които работеха за пари. Том Майли, трийсет и две годишен интернет специалист, и тримата му подчинени, заедно с двамата заместник-мениджъри и политическия секретар, приемаха обаждания от репортери, интересуващи се какво ще каже Пол, след като Хал Кронон официално го обвини в съучастие в убийството на Дита.

Крули отново се намеси:

– Трябва да съдиш този смешник. Дадохме му един ден да се успокои. Подканихме го да си върне думите назад, но той не само че не го направи, ами ги повтори пред репортери тази сутрин. Затова сега просто сме длъжни да го съдим.

Пол беше в политиката достатъчно отдавна, за да не се плаши от кризисни ситуации. Честно казано, те бяха част от тръпката. Хората разчитаха на него. Той трябваше да се справи. И щеше. Той винаги се справяше.

– Хал е емоционална натура – отбеляза. – Хората знаят, че се е поддал на чувствата си. Ако го съдя, ще му помогна да се изяви в медиите. Според последните проучвания рейтингът ни се е качил с двайсет пункта. При такава преднина човек залага на сигурното, без да поема излишни рискове.

– Този тип не се нуждае от помощ – възрази Крули. – Той е милиардер.

Крули носеше ослепително бяла риза с все още закопчани ръкави и стегната вратовръзка. Всички други с изключение на хората от екипа за връзки с обществеността, на които често се налагаше да слагат вратовръзка за пред камерите, работеха по дънки. Крули обаче държеше да демонстрира, че все още е морски пехотинец. Говореше тихо и се стараеше да не показва емоции, докато въртеше този проклет молив между пръстите си. От лични наблюдения Пол знаеше, че хората от породата на Крули имат две лица. Когато се върнеше у дома в Пенсилвания, вероятно прекарваше два дни в оплакване на майка си и ругаене на този безполезен пияница, баща му, и омразните си братя. После, когато дойдеше на работа, възприемаше тази хладнокръвна фасада на наемен убиец.

– Освен това има и друг проблем – добави Марк, като посочи Рей с молива си, сякаш му даваше думата.

– Обадиха ми се – обясни Рей. – Един стар приятел. Изкуфял дъртак като мен. Дочул слухове, че Хал е наел Корал Глотън да подготви кампания с телевизионни клипове.

– С каква цел?

– Вероятно да те обвини, че си убил сестра му. И не се успокоявай, че си се справил с конкуренцията. Мърчисън и Диксън ще измислят как да използват това. Всички ще го използват.

– Нека да видим първо клиповете – отбеляза Пол.

– Чудесно! – изръмжа Крули, като пак остави молива. – Колко пари искаш да изхарчиш в опити да заглушиш тези клевети? Нямаш избор, Пол. Това е предизборна кампания. Изборните победи се градят с митове – трябва да убедиш електората, че си бог, не обикновен смъртен. Знаеш много добре, че е така.

– Хал може ли да си го позволи? Да изхарчи милиони долари за телевизионни клипове?

– Сигурно – отговори Реймънд. – Това не е координирана кампания. Поне доколкото ни е известно. Той действа като гражданин, упражняващ правата си от Първата поправка. И така ще бъде докато във Върховния съд има поне петима клоуни, според които харченето на пари е вид свобода на словото.

– Освен това – добави Крули – да предположим, че е противозаконно. В съда ли ще се оплачеш? Или пред Изборната комисия? Тогава на Хал няма да му се налага да плаща за реклами. Просто всеки ден ще дава пресконференции и ще се жалва как се опитваш да му затвориш устата. Журналистите не обичат политици, задушаващи свободното слово. Винаги се опасяват, че идва техният ред. Мисълта ми е следната: рано или късно ще се стигне до съд. Въпросът е кога. Ще го направиш ли сега, когато е логично един невинен човек да изрази възмущението си? Или след три седмици, когато ще се вайкаш колко много пари харчи Хал, опитвайки се да те злепостави? Решението не е много трудно.

Крули се приведе, за да погледне Пол с ясните си сини очи.

Марио Комо е казал, че човек води предизборна кампания с поезия, а управлява с проза, но за Пол и двете водеха към ада, просто през различни входове. И управлението, и изборите бяха свързани с кръвопролития: рани, които получаваш или нанасяш на противниците си. Политиката беше и винаги щеше да остане война на всеки срещу всеки – включително срещу хора, които би трябвало да са твои съюзници. Крули например искаше Пол да победи. Но само за да може той самият да води още по-големи кампании. Изобщо не се интересуваше за близките на Пол и ужасните компромиси, които бяха направили през годините, за да могат да живеят с ужасното бреме от убийството на Дита. Всъщност Крули бе приел тази работа, за да не се замесва в боричкането между Обама и Хилари. До май, за когато беше насрочен балотажът на кметските избори, победителят от номинациите за президент вече щеше да е известен и Марк можеше да се включи директно в тази борба – може би да оглави кампанията в някой от колебаещите се щати.

– Добре, Марк – каза Пол. – Разбрах те. Но Хал ще довлече всякакви помияри в съдебната зала. Ще се наложи да давам показания две седмици преди изборите.

– Какво ти пука? Ще заведеш делото срещу Кронон и после адвокатите ще протакат. Той ще подаде възражение, защото нарушаваш правото му за свобода на словото, и ние ще се забавим със седмици, докато му отговорим. Така ще се проточи до изборите.

Крули махна небрежно към Рей, в знак на презрение към всички закони, адвокатски хватки и предвидимата им неефективност.

За бившия окръжен прокурор Крули по принцип беше забавен, защото точно той го беше открил. Но сега Хорган изглеждаше засегнат. Изправи се и закачи сакото си на облегалката на стола. Точно като Пол, понякога той предпочиташе да се прави, че не забелязва Марк.

– Има ли рискове, ако го съдим? Разбира се, че да – заговори, като навиваше ръкавите си. – Но този път Хал доста те е притиснал. Ще повтаря, че си убил сестра му на всеки, който е готов да го слуша. Ако решиш да го съдиш, това ще привлече вниманието на повече хора. Има обаче вероятност да си замълчи. Може би съдията ще го накара да замълчи. Преценявайки всичко, мисля, че трябва да го направиш, Пол. Иначе ще се явиш на изборите с етикета „Убиец“. Това е доста тежък товар и може да те препъне малко преди финала. Трябва да заявиш ясно: „Не съм го извършил!“

– Не може ли просто да дам изявление?

– Трябва да подкрепиш думите си с действия. Ако го съдиш, ще имаш залог в играта.

Пол затвори очи, за да помисли. Дори в моменти като този обичаше този живот. Поне по-голямата част. Финансовите трудности бяха огромни и се задълбочаваха. Бяха почти нетърпими. Просто нямаше как да искаш солидно спонсорство от някого, ако не му обещаеш нещо или не му се подмажеш. Все пак всичко друго засега вървеше добре. Той достатъчно добре се познаваше, за да признае, че обича светлините на прожекторите – Лидия бе научила всичките си деца, че заслужават внимание. В същото време все още обичаше тръпката от мащаба на проблемите и търсенето на решения. В окръга от десет години се въртеше една игра на „тука има, тука няма“ – всяко дете разбираше, че парите за училища и пенсии не стигат. Но той, Пол Янис, щеше да оправи всичко. Нямаше друга работа с такова влияние, при която ефектът от краткото ти съществуване на този свят да се разпростира толкова широко извън най-близкия ти кръг. Човек може да изобрети полупроводник или да направи филм и така да промени живота на много хора, ако случайно попаднат на творението му. Но в политиката ефектът беше всеобхватен. Всеки човек, с когото се разминаваш по улицата, има интерес в това, което правиш, и мнение за действията ти. Светът е такъв, какъвто е – пълен с любов, жестокост и безразличие. Но може да стане по-добър, с по-малко немотия, по-малко насилие и повече възможности. Пол помнеше времето, когато чернокожите си извоюваха правото да седят в предната част на автобуса, а сега, ако се съди по последните резултати от Айова, можеха да получат достъп и до Белия дом. И ако човек преглътнеше трудностите, можеше да си отиде от този свят с удовлетворението, че и той е помогнат тези неща да се случат.

– За да бъда честен – призна Рей, – единственото, което ме притеснява, е фактът, че той като че ли нарочно те предизвиква да го съдиш.

– Това е типично за Хал – отговори Пол. – Този човек е като механична играчка, която сама си навива пружината. Ако спечеля двайсет милиона долара в това дело, той ще обжалва пет години и дори няма да забележи кога е подписал чека. Освен това си мисли, че всички демократи са социалисти, искащи да унищожат свободната инициатива, на която Америка дължи величието си. Винаги е бил с фанатични десни възгледи. Спомням си, когато бях на шест, Хал имаше всички предизборни плакати на Бари Голдуотър в стаята си. Това беше през 1964 година. Тогава в Киуани още нямаше нито един републиканец. Дори Зевс, баща му, отиде при републиканците едва след като се преместиха в предградията и той се прехласна по Рейгън. Крайните десни убеждения бяха оправданието на Хал за това, че беше смотаняк. Това бе неговият начин да покаже на другите, че само той знае истината.

– Добре де – измърмори Рей, – не е възможно да вярва, че всеки републиканец може да спечели в този окръг. Дори да те отстрани, демократите да се разцепят и Фланаган да стигне до балотажа, пак ще загубят. Затова, ако Хал е разумен…

– Не е.

– Добре, но нека да предположим, че е. По всяка логика, ако отправя такива обвинения публично, би трябвало да има с какво да ги подкрепи. Затова кажи ни, Пол. Има ли?

– Не, доколкото ми е известно.

Хорган, който десетилетия наред бе защитавал престъпници в съда, зададе въпроса съвсем небрежно и Пол му отговори по същия начин. Рей обаче беше хитра лисица. Едва сега, когато видя пронизващите му сини очи, Пол осъзна, че старецът от десет минути му задава по различни начини един и същи въпрос, очаквайки еднозначен отговор.

Крули обаче не му даде време да отговори. Той се изправи с целия си внушителен ръст и суров поглед, нетърпящ възражения. Писнало му беше да си губи времето.

– Ще го съдиш. Точка – заяви той. – Лично аз, Рей, не смятам да гадая дали Хал има някакви доказателства. Защото, ако има, Пол така или иначе няма да стане кмет. – Обърна се към политика: – И така, Пол, или се откажи от кампанията още сега, или заведи дело.

Той изстреля молива във въздуха, остави го да падне на масата и излезе.

4.

Къщата на Тим – 11 януари 2008 година

Тим Броуди живееше в същия квартал на Киуани, в който бяха отраснали Пол и Кас Янис и където бе роден Хал. Малките едноетажни тухлени къщички със скатни покриви, строени през Втората световна война, се гушеха като големи жаби в дворчетата с огромни стари дървета покрай заснежените улици. Когато купуваше къщата през 1959 година, наскоро след като стана детектив, Тим бе почувствал, че е направил всичко, което са го съветвали хората, когато му казваха да порасне и да стане човек.

Сега той се стресна и се събуди. Лежеше на дивана в дневната с дебела книга върху гърдите. Седна, като изръмжа сърдито, и изчака да се разсъни. Кракът винаги го болеше нетърпимо в първите няколко минути, след като се събудеше. Тим не знаеше дали болката наистина намаляваше, или той просто свикваше с нея. Цял живот бе чакал годините да го надвият и най-накрая бяха успели.

Някой звънеше на входната врата. Когато бе в състояние да се помръдне, той отиде да отвори. Обикновено го посещаваше Стефани, внучката му, но снощи Тим беше ходил да види нея и оня смешен дребосък съпруга ѝ. Сега на прага му стоеше друга жена; дъхът ѝ излизаше като пара в студа. Изглеждаше му позната, но не се сещаше откъде.

– Ивън Милър. – Жената му подаде ръка. – От Зет-Пи.

– Ох, по дяволите!

Тим се отдръпна и ѝ направи път да влезе. Беше се виждал с Ивън няколко пъти, първия – когато тя пое сегашния си пост в Зет-Пи от стария му приятел от полицията Колинс Мълани. Колинс обичаше работата си, но изгоря, след като един брокер на фирмата в Илинойс бе хванат да предлага подкупи за намаляване на данъчните оценки на имотите. Мълани изхвърча, но получи голям пенсионен пакет и не изпитваше лоши чувства към Ивън. Тя беше добра, тази кривокрака, дребна жена, бивш агент на ФБР, която беше разобличила няколко щатски съдии. Освен това бе участвала в Олимпийските игри – хокей на трева, доколкото си спомняше Тим. Не криеше хомосексуалността си – нещо, към което той нямаше предразсъдъци още от младини, когато се опитваше да свири на тромбон. Какво значение имаше с кого спиш, ако изкарваш верен тон и следваш темпото?

– На какво дължа тази чест? – попита той, след като влязоха.

Покани я да си свали палтото. Тя не изглеждаше зле – набита, но стилно облечена и с къса русолява коса. Имаше широко лице и на силната светлина той забеляза, че кожата ѝ е започнала да загрубява.

– Трябва да обсъдим нещо – каза тя. – От три дни се опитвам да се свържа с теб.

– Така ли?

Тим видя мобилния си телефон на масата в антрето, където го беше оставил, след като приключи със следенето на Коръс Дикстра от „Йор Хаус“. Батерията беше паднала. Той се засмя и го прибра в джоба си.

– Чудех се защо дъщеря ми се обади по стационарния вчера. Един съвет от мен, недей да остаряваш.

Това разсейващо влияние на възрастта – сякаш разумът ти се е пренесъл в друг свят – бе нещото, което най-много го изненадваше. Тим предложи на Ивън кафе, но тя отказа.

– Израснала съм в Мормонския град – обясни. – Татко работеше здраво и пиеше много кафе, но аз нямам този навик. Искам само чаша вода, ако може.

Старецът носеше карирана фланелена риза и панталон от кепърен плат. Лицето му бе зачервено и бялата му коса, започваща да жълтее, стърчеше на кичури, като откриваше голото му теме. Имаше пъпчиво, осеяно с петна лице, приличащо на стар картоф, и се беше превърнал в един от онези дъртаци с постоянно подозрително изражение, сякаш очакват всеки момент някой да ги измами. Донесе чаша вода и я покани в дневната, където обясни, че обичал да седи. Тя си спомни, че е вдовец, но къщата вероятно бе изглеждала по същия начин и преди жена му да почине – пълна със събирани цял живот вехтории. Беше от онези жилища, в които се налага да вървиш странично, за да се промъкнеш между мебелите. Целите стени бяха в снимки – семейни портрети и пейзажи; имаше и няколко детски рисунки. Всяка хоризонтална повърхност бе покрита с предмети: порцеланови статуетки, лакирани кутийки, стъклени тежести за хартия, книги и още снимки в рамки. С всичко това можеха да отворят антикварен магазин.

От съседната стаичка – слънчево остъкление с високи прозорци – се чуваше тиха музика: суинг версия на „Всичко ми е наред“. Меланхоличният вокал се преля в соло на тромбон и Тим поседя за секунда заслушан, със затворени очи и вдигнат пръст. После изключи стария грамофон, внимателно взе плочата и я върна в посивялата ѝ обложка. Пъхна листчето за отбелязване в дебелата книга и я затвори.

– Гръцки митове – обясни, когато тя попита какво чете. – След като Мария почина, реших да отметна всичко, което съм планирал да направя. Казах си, че трябва да прочета Шекспир, и взех „Комедия от грешки“, но това е малко жесток хумор, сещаш се, с тези близнаци, разделени още при раждането. Комедиите мога да ги издържа, но „Крал Лир“… ох, трудна работа. Тези стари легенди… – вдигна книгата с две ръце – не ме приспиват толкова бързо. – На светлината белите му бакенбарди, които не беше обръснал тази сутрин, стърчаха отстрани на бузите му. – И какво, за Дикстра и „Йор Хаус“ ли идваш?

– Не точно. Но Хал спомена, че си свършил страхотна работа, като го проследи. Честно казано, ако знаех какво те е накарал да правиш, щях да се опитам да го спра. Нещата можеха много да се объркат.

Тим поклати глава:

– Никой не обръща внимание на един осемдесет и една годишен старец. Хората гледат през мен, сякаш ме няма.

Това тъжно откровение накара Ивън да замълчи за секунда, но Тим явно не очакваше състрадание. Тя смени темата и го попита дали е чел вестници тази седмица. Той се засмя и посочи една купчина в кухнята, всичките – все още в найлоновите опаковки; още нещо, което се изплъзваше вече от вниманието му. Ивън взе броя от сряда и му показа статията на първа страница: „Кронон: Янис виновен за убийството на сестра ми“.

– Леле! – измърмори Тим, докато преглеждаше статията.

– Пол изпрати на Хал писмо с настояване да се откаже от думите си, но той не отстъпва. Даже напротив, повтори твърденията си пред още няколко репортери. Решил е също да пусне по телевизията клип със същото послание. Вчера следобед Янис заведе дело за клевета.

– О, Боже!

Детективът знаеше как се побъркват хората, когато някой обичан от тях човек бъде убит. Ако наш близък загине от паднала от някоя сграда тухла, това не би било толкова мъчително, както ако е умишлено убийство. Когато някой изперкал непознат направи съзнателния избор да прекъсне живота на наш любим човек, това разрушава основите на всичко, което сме възприели, за да съжителстваме едни с други. Тим имаше над двайсет и пет години в полицията и през голяма част от това време бе кимал съчувствено, потупвал беше окуражително и беше уверявал хората, че е най-добре за тях да го преодолеят по-скоро. Някои обаче просто не можеха. И Хал беше един от тях.

– Четох няколко стари статии и тогава осъзнах, че ти си водил разследването за убийството на Дита – отбеляза тя.

Тим изсумтя:

– Никакво водене на разследване не беше това.

– Както и да е, Хал казва, че си имал някакви идеи за Пол и убийството. Вярно ли е?

– Не съвсем, доколкото си спомням. Вярно, че не бях доволен, че не получаваме отговори на всеки въпрос. В това отношение Хал е прав. Но за колко разследвания може да се каже същото? За повечето, по които съм работил. Винаги има нещо, което не изглежда съвсем наред.

Докато чакаше Тим да се свърже с нея, Ивън бе накарала секретарката си да отпечата от интернет всичко, което има за смъртта на Дита. Навремето убийството бе направило сензация. Изглежда, че трагедията, сполетяла една толкова привилегирована фамилия в двореца, в който са избягали от проблемите на града, беше възбудила в обществото смесица от съчувствие, омраза и злорадство. Някой се бе промъкнал в спалнята на Дита, докато родителите са спали, и я беше убил, оставяйки следа от кръв и счупени стъкла. Случаят бе останал на първите страници седмици наред, особено след като Зевс се отказал от кандидатурата си за губернатор. Според вестниците не е имало категорични улики. Ненадейно след няколко месеца Кас Янис се съгласил да се признае за виновен за убийство втора степен. Нищо обаче не се споменаваше за Пол – освен факта, че е еднояйчен близнак на Кас. Когато Пол започвал политическата си кариера, медиите за кратко бяха припомнили за убийството. Споменаваха, че посещавал Кас в затвора няколко пъти месечно и всяка вечер, преди да си легне, му пишел. Пол никога не говорел за убийството, само повтарял, че обича брат си.

– Как те включиха в разследването? – попита Ивън сега. – Служебно ли те разпределиха?

– Не. Вече дори не бях в полицията. Бях навършил петдесет и пет и работех във фирмата за отоплителни системи на шурея ми. Зевс, бащата на Хал, ме помоли да участвам.

– Как те намери?

– О, отдавна се познавахме. Семейство Кронон живееха на две преки от нас, когато с Мария се нанесохме в квартала. – Тим се надигна за малко и посочи през задния прозорец на остъклението. – Жена ми е гъркиня. Кръстил съм всичките си деца в „Свети Димитър“.

Дори знаех няколко думи на гръцки. Четири години бях председател на Мъжкия клуб. Мария обаче се отдръпна от общността. Не споделяше религиозните им ценности. След смъртта на дъщеря ни не можеше да коленичи пред олтара и да почита Господ.

Лицето на Тим помръкна.

– Гърците – продължи след малко, – и това е всеизвестен факт, не се сближават с никого освен с други гърци. Зевс обаче явно ме смяташе за един от тях. Тия хора са много сплотени. Много горделиви. Надсмиват се над себе си, за да не може друг да го прави. „Измислихме демокрацията и от тогава не сме направили нищо“ – неща от този сорт. Иначе са народ с робска психика. Турците са ги владели векове. Това ги потиска, особено мъжете. Обаче не искат да си го признаят. Така биха признали превъзходството на турците.

Тим я погледна разсеяно със сивите си очи. Ивън осъзна, че е забравил въпроса ѝ.

– Приятели ли бяхте със Зевс?

Той се засмя:

– Зевс беше прекалено надут за мен. Любезничеше с всеки, но презираше хората от квартала. Какво можеш да очакваш от човек, който нарича себе си „Зевс“?

– Това не е ли рожденото му име?

– Не, по дяволите. – Тим хвана главата си с две ръце, сякаш така искаше да изстиска спомена от нея. – Зисис – каза след малко. – Това е кръщелното му име. Но, разбира се, в училище веднага започнали да му викат „Сиси“. Затова в гимназията вече се представял като „Зевс“. Не го виня.

Тя повтори въпроса си как Зевс го е привлякъл в разследването и Тим отново се засмя – пресипнал звук като от изхрачване.

– Виж, това разследване бе не по-добре организирано от пиянска свада. Никой не се беше погрижил да обезопаси местопрестъплението. Зевс, Хал и майката бяха влизали двайсет пъти, преди да пристигне първият полицай. Дори бяха почистили малко, по-точно майката, и бяха преместили тялото, преди да се сетят да извикат полиция. Не че имаше някакво значение. От осемнайсет години в окръг Грийнуд не беше ставало убийство и вероятно изобщо не са знаели какво да правят. Това обаче не им попречи да се мотаят един-два дни. После повикали на помощ щатската полиция, но покрай кампанията на Зевс за губернатор шерифите бяха прекалено заети. Всеки полицай трябваше да пази някого. Междувременно Зевс изпаднал в отчаяние и настоял да му пратят ФБР. И те също се появиха, с големите си умения в разследването на убийства. Така се събраха три банди от некадърници. – Тим я погледна и като си спомни каква е била, добави: – Не се засягай.

– Не се засягам.

Отношенията между федералната и местните полицейски служби бяха като гражданска война, която всяко поколение водеше под различна форма.

– И така, три екипа криминалисти бяха оглеждали местопрестъплението – продължи Тим, – като всеки беше вземал различни проби. Някои изследвания бяха правени по три пъти, други – нито веднъж. Всеки си мислеше, че другите са попаднали на следа. Изобщо пълна каша. След около седмица ми се обади Дики Запулски. Зевс поискал щатската полиция да ме наеме, за да оглавя разследването. После самият той се обади и почти го удари на молби. Честно да си призная, не обичах особено нито търговията с отоплителни уредби, нито шурея, но и работата на улицата не ми липсваше. Обаче ми стана жал за Зевс. И аз бях изгубил дъщеря си. Затова казах: „Добре, пишете ме началник.“ Не че някой имаше желание да ме слуша.

Малко след като постъпи на тази работа Ивън разбра, че Хал държи частен детектив на предварителен хонорар. Отиде да говори с Колинс Мълани, който бе останал още един месец, докато ѝ прехвърли задълженията си. Той я увери, че навремето Тим е бил може би детективът с най-голям опит в разследванията на убийства в окръг Киндъл.

– Най-големият плюс на Тими беше, че не допускаше нищо да го разсее – каза ѝ Колинс. – Не се интересуваше кой с кого спи в „Макграт Хол“. – Имаше предвид Обединената полицейска служба на окръг Киндъл. – И не намразваше престъпниците. Наистина, шамаросваше всеки келеш, който се опиташе да го наплюе, както правеха и всички останали, но колкото и изпаднала да е отрепката, Тими казваше: „Не е имал късмета някой да го обича и възпита.“ Един вид „и аз от там идвам“. Мисля, че той самият е отгледан в сиропиталище.

Сега Тим обясни, че уликите от местопрестъплението не са сочили конкретна следа. Първият пристигнал полицай заварил плъзгащата се врата към балкона отворена. Вечерта се бил излял пороен дъжд, точно на края на пикника за енориашите от „Свети Димитър“, и в лехата под прозореца на Дита имало дълбоки отпечатъци от обувки, сякаш някой е скочил от горе. По-надолу имало и следи от гуми – на едно място, удобно за скриване на автомобил, но по-рано през деня в имението имало двеста коли, тъй че и това не било от полза. Горе едното стъкло на плъзгащата се врата било счупено и малкият балкон бил осеян със стъкла. По стърчащите от рамката парчета, от вътрешната страна на вратата и по килима имало доста кръв. Кървавата следа водела към банята, където една кърпа била изчезнала – вероятно взета от убиеца, за да се превърже. Изследването за кръвна група, което било на мода през осемдесетте, показало, че кръвта е тип Б. Дита и другите от семейство Кронон имали нулева група, следователно кръвта била от убиеца. Първият екип криминалисти успял да вземе ясни пръстови отпечатъци от месинговата топка от външната страна на вратата, запазили се въпреки силния дъжд, който обливал тази страна на къщата. Нямало как да определят кога са оставени, но най-логичното предположение било, че са от убиеца.

– Дита била убита в леглото си – продължи разказа си Тим, – което все още било оправено. Изглежда, че си е легнала да погледа телевизия, докато дойде време да отиде на среща с приятелки в един бар. Била по халат и пликчета. Нямало вагинални травми, но имало следи от сперма – въпреки че и те биха могли да са оставени по всяко време през изминалите четирийсет и осем часа. Също тип Б. Някой ѝ бил ударил плесница – много силно, после я стиснал за лицето. Имала е натъртвания по двете бузи. От удара отляво се били отпечатали пръстите. Което пък подсказва, че нападателят е бил десничар. Освен това е носел пръстен – на лицето ѝ имало голяма кръгла синина. Според патолога убиецът я е ударил, после е запушил устата ѝ с ръка и е блъскал главата ѝ в таблата на леглото. Причината за смъртта е мозъчен кръвоизлив. От синините и раните по главата изглеждаше, че е умряла няколко минути след побоя. Патологът обаче не можеше да каже със сигурност дали е изгубила съзнание или не. Вероятно да, защото не е викала за помощ.

Тим съобщаваше информацията като заучена наизуст молитва. Убийството беше извършено преди двайсет и пет години, но много полицаи, които Ивън познаваше, помнеха най-важните си случаи до най-малките подробности. Нямаше по-обсебваща работа от това да се опитваш да спасиш хората от някой злодей.

– Кога е настъпила смъртта?

– Е, нали знаеш, когато гърците празнуват, ядат през целия ден. Затова нямало как да определят по стомашното съдържание, но според преценката на патолога е умряла около десет и половина вечерта. Според телефонните разпечатки около десет се е обадила на приятеля си Кас. Значи е умряла след това.

– Кой я е открил?

– Зевс. Показанията му не бяха много свързани, не че аз щях да се справя по-добре на негово място. Спомняше си, че чул трясъка от счупения прозорец и дотичал по коридора. След това спомените му бяха доста объркани. Видял Дита на леглото. Телевизорът работел и той я попитал какво става, но видял счупените стъкла и кръвта и изтичал при вратата на балкона. Сторило му се, че зърнал някакъв мъж да се скрива в гората. Върнал се да попита Дита, но тя не отговаряла. Затова се приближил, докоснал я, разтърсил я. Една минута му била необходима, докато осъзнае, че е мъртва. Извикал семейния лекар. После седнал до дъщеря си. Не можел да си представи как ще слезе и ще съобщи на майка ѝ.

Тим спря и се отдаде на своите лични спомени. Когато Кейти почина, всички очакваха да се случи, но Мария се беше прибрала вкъщи да поспи, затова се наложи да ѝ се обади. Той все още си спомняше чувството. Сякаш само тялото му беше там – всичко останало бе все още в миналото, когато шестгодишната му дъщеричка беше жива.

Ивън се поинтересува на какъв етап е било разследването, когато се е намесил той.

– Тъпчеха на едно място. Работната теория беше, че убиецът се е промъкнал, докато тя не е била в стаята, изненадал я и я сграбчил така, за да ѝ попречи да изкрещи, а се е уплашил, че някой е чул шума, и е избягал. Всяка служба обаче имаше своя теория. Местните смятаха, че е било опит за грабеж. Щатските бяха разпитали всички участници в пикника с надеждата някой да е забелязал подозрителен мъж. Зевс бе съвсем объркан и обвиняваше себе си. Защо не бил чул навреме шума от боричкането? Беше убеден, че са я убили враговете му, за да му отмъстят.

– Какви врагове?

– Изглежда, че Зевс е имал доста. Беше много пробивен в бизнеса. Имаше проблеми с гръцката мафия, да не говорим за съпрузите и гаджетата на младите жени, които постоянно сваляше. Освен това момчетата от Норт Енд го предупредили да не се явява срещу Рейф Демуцио на първичните избори. ФБР разнищваше тази връзка.

– Кога се замеси името на Кас?

Тим разказа, че полицията разпитала Кас при първоначалното търсене на свидетели, но той твърдял, че не знае нищо. Зевс от самото начало го подозирал, но ченгетата не искали да заподозрат кадет от полицейското училище. Около три седмици след убийството телефонната компания изпратила записа на номерата, с които е разговаряла Дита, и Кас отново бил извикан за справка, но казал, че с Пол не си били вкъщи и тя му била оставила кратко съобщение на телефонния секретар, което той изтрил още същата нощ.

– Честно казано, Кас е последният човек, когото бих заподозрял. Двамата е Пол учеха в гимназията с голямата ми дъщеря Деметра и ги познавах от църквата. Бяха свестни момчета според разбиранията ми. Но нали знаеш, хората, които най-добре познаваш, най-лесно могат да те заблудят.

Тим се замисли и стисна устните си с ръка.

– След около месец всички разследващи направихме голямо съвещание, за да видим какво сме пропуснали – което не беше никак малко. От две-три приятелки на Дита вече знаехме, че тя е смятала да скъса с Кас. Било ѝ писнало от неприятностите със семейството му. Така ми хрумна да отида в „Макграт Хол“ и да погледна служебното му досие. Имаше кръвна група Б. Пръстовите му отпечатъци също бяха там. Поисках разрешение от прокурора на Грийнуд и наистина съвпадаха с отпечатъците от топката на вратата и много други, снети от различни места в стаята. Това ни наведе на мисълта, че обаждането на Дита в десет е било, за да му бие дузпата и да му каже „адио“.

Както и да е – продължи Тим, – прокурорът на Грийнуд поиска да разпита Кас пред съдебните заседатели, но той нае Санди Стърн, който му забрани да говори. Близо месец си играхме на котка и мишка. Стърн настояваше, че отпечатъците не са доказателство. Кас се катерел всяка вечер по водосточната тръба, за да се натиска с любимата си. А пък въпросните приятелки на Дита се отрекоха от показанията си, когато станахме по-настоятелни.

– Кас е правил секс с Дита през една стая от родителите ѝ? Не е моята представа за забавление – измърмори Ивън.

Тим затвори очи и остави мислите си да се понесат плавно като листа, носени от вятъра. Кой можеше да разбере представите за забавление на другите, особено в тези среди?

– Зевс, разбира се, побесня, когато му казах. Никой не можел да мърсува с малката му петуния в собствения му дом. Обаче подозирам, че наистина са го правили.

– Сериозно?

– Ами да, защото ако Кас се е катерил по балкона, за да купонясва, значи е знаел как да проникне и в нощта на убийството. Затова накарах прокурора да изиска документацията от кредитната му карта и натоварих един екип да провери всеки чифт обувки, които беше купувал през последната година. И действително, след около седмица установихме, че притежава маратонки „Найк“, чиито грайфери съвпадаха с отпечатъците от цветната леха. Следите от горичката можеха да са от гумите „Бриджстоун“ на стария датсун на Кас, но пък в Тройния град имаше десетина хиляди коли, които използваха същата марка.

Все пак взехме заповед за обиск – за дрехите, обувките и колата му – и за медицински преглед, за да проверим за белег, който би могъл да е останал от счупването на стъклото. Намерихме обувките, които търсехме. В дрехите не открихме нищо, но изследването с луминол показа следи от кръв в колата, отново група Б. Стърн се противопостави на прегледа, като приложили доста адвокатски хватки, за да протака, и тъкмо номерата му бяха на изчерпване, когато един ден цъфна в прокуратурата и предложи споразумение, ако Кас се признае за виновен. Искаше да пледира непредумишлено убийство, десет години при облекчен режим. Като деца Зевс и Лидия, майката на близнаците, са се опипвали в стаичката на църковния хор в „Свети Димитър“ и той толкова се разчувства, че беше готов да приеме всичко. Обаче Хермиона, майката на Дита, и Хал не искаха да чуят за такава малка присъда. Накрая, точно когато прокурорът щеше да откаже споразумението, се разбраха за убийство втора степен с двайсет и пет години затвор, но пак при лек режим. Съдията отсрочи изпълнението на присъдата с един месец, за да може Кас да присъства на сватбата на Пол.

– Ти беше ли доволен от резултата?

– Зависи в какъв смисъл. За присъдата никога не съм смятал, че е моя работа. Лекият режим дразнеше част от полицаите, но това е затвор все пак, не е инквизиция. Ако колежанче, особено бивш кадет, попадне в „Ръдярд“, ще го разкостят. Мен ме безпокоеше това, че отказваше да отговаря на въпроси. Категорично. Просто се призна за виновен; каза, че той го е извършил, и толкова.

– Какво остана неизяснено?

– Ами първо, стъклото. Всички парчета бяха отвън, на малкия балкон под плъзгащата се врата. Значи стъклото е било счупено отвътре. Как е влязъл?

– Ти вече каза. Качил се е както предишните пъти. За да… как се изказа? „Купонясва“?

– Това добре. Да предположим, че е отишъл пак да се чукат или пък вече е знаел за намеренията ѝ. Дита му казва: „Не, приключих с теб.“ Кас побеснява и я пребива. Когато тя изгубва съзнание, той се уплашва и побягва. Обаче ако вече е бил вътре, защо не е отворил вратата?

– Може би се е опитал да го замаскира като опит за грабеж. Но понеже не разбира от криминалистика, е счупил стъклото от грешната страна.

– Добра си. – Тим се изкиска и насочи пръста си към нея. Кокалчетата му бяха подути и разкривени от артрит. – Обаче Кас Янис е полицейски кадет. Освен това при счупването на стъкло се вдига много шум.

– Когато искаш да избягаш, не ти трябва излишна олелия. Къде е логиката?

– Значи не ти изглеждаше правдоподобно той да го е извършил, така ли?

– Не съм казал това. Казвам само, че имаше неизяснени въпроси. Не бях психолог да сложа обвиняемия на дивана и да го разпитвам какво му тежи на ума и на сърцето, ако изобщо самият той знае. Обаче имахме пръстовите му отпечатъци от спалнята и вратата. Кръвта беше от неговата група. Обувките съвпадаха. И имаше мотив, защото Дита е смятала да го зареже. Освен това алибито, което беше дал при първия разпит след убийството, не струваше: бил отишъл с брата си близнак…

– Пол?

– Точно така. Били излезли да се пошляят през нощта, да пият бира на реката. Разбира се, че никой не ги е видял. Кас дори не могъл да назове от кой магазин са взели бирите; казал, че Пол ги бил купил.

– Пол потвърди ли?

Тим се почеса по брадичката и се загледа към гредите, останали от тавана на бившата веранда.

– Сега, като попита, струва ми се, че да. Показанията му са взети при първоначалните разпити. Момчетата от щатската полиция са говорили с всички, които са били около Дита на пикника. Показанията му сигурно са събрани в няколко реда. Би трябвало още да са тук.

– Наистина ли?

– Долу в мазето. Нямах персонал и през няколко дни се местех в друг офис, затова предпочетох да държа цялата документация вкъщи. Ще ти я покажа, ако искаш.

Тим се надигна, като използва за опора облегалката на едно кресло, олюля се леко и тръгна. Ивън го гледаше. Беше леко прегърбен, но все още бе едър мъж, над метър и осемдесет висок, с телосложение на страничен нападател. На младини сигурно е правел впечатление на улицата. Той ѝ даде знак да го последва, после отвори една странична врата в кухнята и бавно заслиза в мазето. Дървените стълби бяха стръмни и той се подпираше с една ръка на парапета, а с другата – на стената. Панталонът му бе смъкнат леко.

Мазето беше още по-задръстено от стаите горе. Имаше типичната миризма на старо подземие, на мухъл и застояло, и беше пълно с всякакви неща: прашни велосипеди със спаднали гуми, градински маркучи, закачалки с дрехи, дървени стикове за голф, стари телевизори, счупени мебели. От прозорчето в дъното върху натрупаните вещи се образуваше светло петно.

– Чувал ли си за гаражни разпродажби? – попита го тя.

– Дъщерите ми са по-зле и от мен. Не искат да изхвърлят нищо, до което се е докосвала Мария. Нека да се оправят, след като умра – каза той и се засмя, абсолютно безгрижен пред перспективата скоро да напусне този свят.

Обърна се странично, за да мине покрай един стар гардероб, и се добра до метално шкафче за документи – бежова четвъртита кутия с белеща се на участъци боя. Изглежда, че знаеше точно мястото на всяко нещо. Клекна, отвори долното чекмедже и извади някаква папка, после дръпна връвчицата за запалване на лампа с гола крушка. Разлисти документите с известно затруднение, като плюнчеше от време на време палеца си.

– Ето – обяви след малко.

Зачете се за няколко секунди в доклада, после го подаде на Ивън.

Оказа се точно както си го спомняше. Кратък разпит два дни след смъртта на Дита. Пол казал, че с брат си били заедно през цялата нощ след пикника, разхождали се по крайбрежната улица. Абсолютна лъжа. Кас не би могъл да бъде с него, защото, както бе признал по-късно самият той, е бил при Дита и я е пребил до смърт.

– Това е истинско съкровище – каза Ивън.

– Така ли?

– Този човек иска да става кмет. Висш началник на полицията. Обаче е излъгал пред ченгетата, за да спаси кожата на брат си. Въпреки че вече е работел в окръжната прокуратура.

– Кой не би излъгал на негово място? Не знам дали бих гласувал за човек, който няма да се опита да спаси собствения си брат. Пък и това е политически проблем. Хал може да си играе каквито иска смахнати игрички. Мен това не ме засяга. – Тим махна небрежно покрай големия си нос.

– Може, но това доказва твърденията на Хал, че Пол е бил замесен от самото начало. Прикривал е брат си. И може да не е само това. Тези маратонки. Двамата са близнаци, нали? Значи и той е можел да ги обуе. Сигурна съм, че са си разменяли дрехите. Заедно ли са живели все още?

– Шегуваш ли се? Това са гърци. Хал все още живееше с родителите си, а беше минал четирийсетте. Да, и двамата братя Янис живееха у Лидия и Майки. Струва ми се, че Пол тъкмо се канеше да се изнася.

– Ами отпечатъците? Еднояйчните близнаци нямат ли еднакви отпечатъци?

Ивън кипеше от ентусиазъм. Тя винаги си вършеше добре работата, а работата ѝ бе да помогне на Хал да получи възмездие. Сама се изненада от готовността си да заподозре Пол, когото винаги бе харесвала, дори му се беше възхищавала. В него обаче имаше нещо потайно. Нямаше как да си прекарал с него толкова време, колкото тя, и да не останеш с усещането, че крие някаква тайна за себе си.

Тим наклони глава на една страна.

– Доколкото си спомням, еднояйчните близнаци имат почти еднакви пръстови отпечатъци, но докато са в корема на майка си, размахват ръчички и пипат оная пихтиеста работа… – Той замълча, търсейки думата.

– Плацентата?

– Точно, плацентата. Не, отпечатъците им се различават.

Тя се замисли върху това, после пак прочете доклада.

– Може ли да го взема?

Старецът сви рамене:

– Това е публична информация. След като осъдиха Кас, прокуратурата в Грийнуд направи каквото обикновено прави в такива случаи – приложи всички полицейски доклади към делото, за да докаже, че обвиняемият е бил запознат с цялата документация, преди да се признае за виновен.

Ивън посочи металния шкаф:

– Какво още държиш там, Тим? Ще можеш ли срещу известно заплащане да прегледаш пак всички папки, ако излезе още нещо за Пол?

Той се засмя:

– Няма нужда да ми плащаш. Кронон ми е платил достатъчно. От двайсет и пет години на всеки първи януари получавам чек.

– Знам. Удържат го от моя бюджет – шеговито отговори тя. – Никой не иска да ми обясни за какво са тези пари.

Това беше просто начин Зевс да ми благодари за това, че зарязах всичко друго и се заех с разследването. След като това свърши, не горях от желание да се върна в бизнеса с отоплителни инсталации. Зевс искаше да ме назначи в Зет-Пи, но в полицията ми беше писнало да имам шефове над главата. Затова реших да стана частен детектив и Зевс каза: „Добре, ще ти плащам предварителен хонорар всяка година.“ Няма да си кривя душата. Много ми помогна, особено в началото.

Мълани бе казал на Ивън, че по онова време Тим работел главно за адвокати по криминални дела, като изравял улики, пропуснати от полицаите, а също за застрахователни компании. Оспорвал искове за обезщетения при трудова злополука, като изнамирал снимки на ищеца, докато вдига тежести във фитнеса. Умеел да пише становища и бил спокоен на свидетелската скамейка. Винаги бил претрупан с работа, макар че било изтощително на неговата възраст.

– Зевс и Хал не са ми се обадили повече от десетина пъти. Тази работа, която му свърших миналата седмица, с Коръс, беше първата, която ми дава от пет години. Затова ще прегледам папките, ако искаш. Ще отбележа колко време ми е отнело, но със сигурност трябва доста да поработя, преди да се наложи да ми плащаш допълнително.

Когато се качиха, Ивън взе якето си, което се беше озовало на дивана до дебелата книга. От кухнята проникваше слаб мирис на снощна вечеря, който не беше усетила на влизане.

– Продължавай да си четеш митовете.

– О, бъди сигурна. Когато позвъни, четях мита за любовта.

– Мит ли? Искаш да кажеш, че любовта не е реална? Защо никой не ми каза, преди да се преместя да живея с приятелката си?

Тя рядко споделяше толкова лични неща, но не можеше да пропусне шегата, макар че в случая е Хедър звучеше съвсем сериозно. На Тим много му хареса. Той дълго се смя с пресипнал глас, преди да отговори:

– Не е мит. Аристофан казва, че хората били създания с четири крака, някои с един пол, но повечето – наполовина мъже, наполовина жени. Богът Зевс се уплашил, че ще станем много могъщи, затова ни прерязал през средата. От тогава всеки търси другата си половина. Как ти се струва това? – добави, като отново се засмя, вдъхновен от идеята.

– Добро обяснение.

На Тим отговорът ѝ пак му се стори забавен. После с куцукане я изпрати до вратата. В антрето спря и я погледна в очите:

– Нали не мислиш сериозно, че Пол Янис има пръст в убийството на Дита?

– Защо е излъгал? – възрази Ивън. – Имал е приготвен отговор и по-важно, знаел е, че трябва да излъже заради Кас. Това означава, че е знаел достатъчно. Може би наистина двамата са били заедно онази вечер. Може би затова Кас не е искал да говори.

Тим се замисли. На лицето му се изписа загриженост.

– Не ми се иска да мисля, че съм пропуснал нещо толкова голямо – измърмори.

Остана замислен върху тази възможност още няколко секунди, после отвори тежката врата.

5

Хедър – 12 януари 2008 година

Ивън Милър не беше рожденото ѝ име. Родена като Диди Курцвайл в Каския Вали, Колорадо, тя бе израсла в семейната ферма, където баща ѝ сееше люцерна, боб и царевица. Беше мълчалив, кривокрак мъж, мормон, напуснал църквата – и заедно с нея родителите и близките си – за да угоди на жена си, която едва след сватбата му споделила, че вярата на „Светците от последния ден“ просто не намира подходяща почва в сърцето ѝ. Диди беше пето от седем деца – достатъчно далечен номер в редицата, за да всее объркване в детското съзнание. И тя беше объркана – осъзна, че е аутсайдер, много преди да разбере причините за това. Като че ли никога не улучваше подходящия момент да се засмее и не умееше да се харесва на хората, особено на майка си.

На игрището обаче, с хокейния стик в ръка, се чувстваше в стихията си. Навремето баща ѝ бил бейзболна звезда – влязъл в „Туинс“ след военната си служба и играл в шампионата, докато се наложило да се върне във фермата, за да помага на родителите си. Диди бе наследила спортните заложби на баща си – или поне така им се искаше да вярват. Стотици пъти заспиваше със стик в ръка, обмисляйки различни удари. Стана подгласничка на Мис Спортистка на годината в Колорадо, спечели пълна стипендия за колеж в Айова, а през 1984 я избраха в американския олимпийски отбор по хокей на трева. Върна се в родината с бронзов медал и без никаква идея за бъдещето. Чувстваше се, сякаш за първи път излиза на дневна светлина след дванайсет години, прекарани в тунел на амбиции и състезания. На една трудова борса за завършили колеж се заинтересува от работата в Бюрото и три месеца по-късно беше в Куонтико. Обожаваше ФБР – всеки божи ден в течение на двайсет години. Бюрокрацията, бумащината, правилата можеха да те влудят, но хората, с които работеше, бяха страшно горди с призванието си и обхванати от страстен стремеж да вършат добро. Това бе същото настървение, което играеше централна роля в спортната ѝ кариера.

През 1992 година прие да напусне местния клон на Бюрото в Де Мойн и да започне работа като агент под прикритие тук като стажант в юридическа кантора под името Ивън Милър. Задачата ѝ бе да следи един корумпиран адвокат, който се оказа, че записвал различни съдии, докато им давал подкупи.

Тя сама си избра името Ивън – на една втора братовчедка, чиито родители я кръстили така от местното произношение на името Ивон.

„Петрос“, мисията под прикритие, се увенча с огромен успех – с нейна помощ бяха осъдени шестима съдии, девет адвокати и десетина съдебни чиновници и помощник-шерифи. След последното дело бе извикана във Вашингтон да получи Медала на ФБР – най-високото отличие, присъждано на федерални агенти. Дори майка ѝ дойде и гордо изпъчена, приемаше поздравления от всички.

Имаше обаче и една по-голяма полза. Възможността да се представя под друго име ѝ даде шанс да стане друг човек. Най-напред така успя да се изяви. Но нещо по-важно – изпита удоволствието от това да бъде себе си. Мисълта отново да се върне в обвивката на Диди беше отблъскваща като завръщането в затвор. Тя избра окръг Киндъл като свое предпочетено разпределение и получи разрешение от Вашингтон да продължи Да се представя като Ивън Милър – единственото име, с което бе известна тук. Дори Мерил – единствената от сестрите ѝ, с която бяха близки – вече я наричаше така.

Сега беше неизмеримо по-щастлива, отколкото в по-ранния период от живота си, когато се чувстваше като топче за пинг-понг, което постоянно се блъска и отскача от невидими стени. Основното ѝ занимание през тези дни, в редките моменти, когато умът ѝ бе свободен от други мисли, беше да се удивлява колко щастлива можеше да бъде. Сега никой не очакваше да бъде идеална.

Тя често си го напомняше в моменти като сегашния, когато се опитваше да потисне познатата комбинация от гняв и чувство за унижение при мисълта, че приятелката ѝ Хедър Трувийн отново ще я разочарова. Беше събота вечер и Ивън седеше в балната зала на Спортния клуб на окръг Киндъл – красиво старомодно помещение, високо колкото три етажа и с масивни дъбови колони, сега пищно украсено за сватбата на Франсин и Нела, приятелките, които я запознаха с Хедър. Подредените в редици сгъваеми столове бяха покрити с бял сатен, а една амфора с бели рози на подиума показваше мястото, където щеше да започне церемонията. Ивън пазеше място до себе си при пътеката, защото знаеше, че Хедър ще иска да разгледа всеки детайл от облеклото на младоженците. Те всеки момент щяха да влязат по сатенената пътека, хванали под ръка Нелиния баща. Ивън тъкмо вадеше блекберито си от чантата, за да види дали Хедър не ѝ е пратила съобщение, когато тя дойде.

– Успях – прошепна Хедър, като наклони русата си глава над рамото ѝ и леко я целуна. Ухаеше удивително свежо и парфюмът ѝ „Фракас“ за секунда я обгърна.

Имаха връзка от година и половина. Хедър беше творчески директор в „Корал Глотън“, трийсет и осемгодишна, забавна, малко буйна, умна и много красива. Бе започнала като фотомодел. Беше висока, елегантна блондинка, чиято грация много напомняше за Мерил – най-красивата жена, която Ивън познаваше. Когато беше на единайсет, Мерил ѝ подари великденската си рокля, която сама си бе ушила преди четири години. Направи ѝ къдрици и подкъси дрехата с два сантиметра точно преди да излязат за църква.

– Не е ли красавица? – чу Ивън сестра си от горния етаж.

– Прави каквото може – отговори майка им, – но никога няма да бъде нищо особено.

Едно от много хубави неща, които ѝ се случиха, след като се премести в окръг Киндъл през 1992, беше това, че трябваше да се представя за момиче за всичко на адвоката – информатор на полицията, и да изглежда по съответния начин. Боядиса косата си в по-светлорусо и я подстрига късо, каквато бе модата по онова време, тъй че да стърчи, сякаш някой е минал с косачка през главата ѝ. Носеше десетсантиметрови токчета, силно се гримираше всеки ден и се обличаше стилно. Скоро осъзна, че това ѝ харесва повече, отколкото е подозирала.

Колкото и да се кипреше обаче, никога не беше подозирала, че може да бъде привлекателна за красавица като Хедър. Да бъде елегантна, се удаваше на приятелката ѝ, както спортът на Ивън. Хедър бе стройна, въпреки че рядко спортуваше и никога не се ограничаваше в яденето. Беше естествена блондинка (на първата им вечеря заедно се похвали, че съдържанието отговаря на опаковката) и изглеждаше дори още по-красива сутрин, сънена и с леко подпухнало лице.

Освен това беше весела, безгрижна и страшно забавна. През първите няколко месеца на Ивън ѝ бе много приятно с нея, въпреки че в импулсивността си Хедър рядко се интересуваше от мнението ѝ. Можеше да се събуди посред нощ, да се запали от някоя туристическа реклама за Бразилия и докато Ивън спи, да промени екскурзията, която двете са планирали месеци наред. Една вечер Хедър влезе в апартамента и показа с широк жест всички мебели, които дълго бяха избирали.

– Тези неща не стоят добре – заяви. – Диванът трябва да се махне.

Въпросният диван бе от кървавочервен мохер, изработен по поръчка, и струваше няколко хиляди долара. На Ивън почти ѝ прилоша при мисълта за това прахосничество, но в същото време се радваше, че се е освободила от ограниченията, които я бяха потискали цял живот. Хедър поръча цяло ново обзавеждане за дневната, но предупреди да изчакат, предвиждайки, че може да размисли в последния момент. Ивън много се смя, когато научи.

Разбира се, след време престана да бъде толкова забавно. Когато приятелката ѝ хвърли една скъпа блузка, която беше обличала само веднъж, тя извади дрехата от кофата.

– Поне я подари на някого – упрекна я.

Хедър махна пренебрежително с ръка.

С времето Ивън започна да прозира през красивата маска на приятелката си. Хедър отделяше толкова внимание на външността си, защото трудно владееше чувствата си. Често изпадаше в мрачно настроение и се държеше невъзможно и грубо. Пиеше твърде много и твърде често и в това състояние бе нетърпима. Освен това беше дразнещо непостоянна. Бяха решили в деня на сватбата да си вземат почивка, за да се подготвят, да отидат на СПА, да си направят маникюр и педикюр. Вместо това Хедър стана в осем и заяви, че имала работа. Главният ѝ клиент Том Крейгмор, изключително взискателен човек, искал да събере творческия си екип и цял ден да обсъждат една колекция спортни дрехи, която трябваше да пуснат наесен.

– Къде се преоблече? – попита Ивън.

– В офиса.

Сутринта Хедър бе излязла без чанта, което означаваше, че предварително е занесла роклята в офиса и е знаела, че плановете им за днес са обречени на провал. Защо не ѝ каза по-рано, защо не направи нещо, за да не я разочарова пак? Винаги се държеше така детински. Идваше от безумно объркано семейство: баща развратник, който се самоубил, и майка без достатъчно реалистичен поглед, за да осъзнае, че децата ѝ страдат. В резултат от това Хедър страшно се боеше от чуждото неодобрение.

Церемонията започна. Това бе неофициална сватба. Франсин и Нела бяха ходили до Бостън миналата седмица, за да сключат законен брак. Това, което се случваше сега, в присъствието на роднини и приятели, беше единственото разрешено от местното законодателство – църковно бракосъчетаване.

Духовното лице, свещеник от Епископалната църква и стар приятел на двете жени, благослови съюза им.

– Животът – каза в речта си – е твърде жесток, за да го живеем сами.

Тази мисъл прониза Ивън като стрела. Да. Истина беше. Тя хвана ръката на Хедър и я стисна силно.

И сякаш за потвърждение прекараха нощта страхотно. Няколко години по-рано, тъкмо беше прехвърлила четирийсетте, Ивън бе установила, че обожава да танцува. Музиката, особено шлагерите от седемдесетте, от ученическите ѝ години – „Стълба към небето“, Спрингстийн – я освобождаваше от задръжките, както алкохолът или наркотиците правеха с други хора. Двете с Хедър танцуваха, докато телата им започнаха да лепнат от пот; поръчаха си четири повторения на „Роден да тича“ само за себе си. Персоналът на клуба тактично отпрати гостите в един.

Когато се прибраха вкъщи, Хедър се отдаде на разюздани фантазии за сватбата им. Имаше стотици идеи: как щели да минат по пътеката между столовете, осветена от свещи, плаващи в сферични бокали с вода и орхидеи; как церемонията щяла да се проведе върху килим от свежа лавандула.

– И искам бижута „Картие“ – заяви. – За „Кей“ изобщо няма да си хабя целувките, а ако ми дойдеш със „Зейлс“, изобщо не те познавам.

Каза го уж на шега, но в очите ѝ имаше решителност.

Когато приятелката ѝ отиде в банята, Ивън, която бе поела доста повече алкохол от нормалното, изпадна в мрачно настроение. Приказките на Хедър за сватба, претенциите ѝ я накараха да осъзнае колко малка е възможността това да се случи. Съмненията ѝ не бяха свързани с това, че еднополовите бракове едва ли ще бъдат легализирани в този щат, нито дори с неубедеността, че е преодоляла достатъчно предразсъдъците си, за да може свободно да нарича Хедър своя „съпруга“. Друго я притесняваше, въпреки че погълнатото шампанско ѝ пречеше да определи точно какво. Съмненията ѝ бяха шок за самата нея, защото в любовната им връзка тя бе тази, която ухажваше Хедър, съобразяваше се с нея, прощаваше ѝ. И все още копнееше за нея, обичаше забавната ѝ страна и ужасния ѝ сарказъм и беше открила нещо силно и добро в себе си, като ѝ се отдаваше изцяло. През последните няколко месеца бе осъзнала, че на практика изпълнява ролята на нещо като майка за приятелката си, в което нямаше нищо лошо – Ивън обожаваше чувството, че се отнася към Хедър с повече търпение и разбиране, отколкото навремето получаваше от своята майка. Все още не беше готова да се откаже от това.

Започваше обаче да губи вяра в мита (или легендата, или приказката, както щете го наречете), който сама си беше създала, че Хедър ще се „усмири“ и ще я заобича, както Ивън искаше да бъде обичана. Животът бе твърде жесток, за да го живееш сам. Затова тя беше тук. И утре, когато се събуди, щеше отново да вярва в своята приказка. Но засега последната чаша шампанско я бе превърнала в нещо като ясновидка или оракул, прозряла през мъглата на бъдещето, но неспособна да види там нищо, вдъхващо утеха.

6.

Джорджия – 17 януари 2008 година

Тим видя първия от телевизионните клипове на Хал, посветени на Пол и убийството, в понеделник следобед, след като остави гръцките митове и пусна телевизора, за да гледа ранните новини в 17.00. Беше се отказал да гледа местните станции още преди години – там даваха само небивалици, например как куче чихуахуа ловува омари или как образът на Исус се появил върху печена филия с кашкавал – но сега бе въодушевен, че участва в актуалните събития. На тази възраст беше свикнал да се чувства незначителен.

Делото, заведено от Пол, бе водеща новина от няколко дни и сега Хал отвръщаше на удара. Тим смаяно изгледа клипа. Едно листче, което беше почти унищожено от влагата в мазето му, бе представено едва ли не като свещено писание. Камерата даде страничен план на полицейския доклад, сетне последователно фокусира заглавието – „Шерифство на окръг Грийнуд“, датата и накрая, името „Пол Янис“ в графата „Свидетел“. Думите, казани навремето от Пол, постепенно потъмняха и бавно се издигнаха от страницата, докато строг женски глас питаше избирателите дали искат да имат лъжец за кмет. Тази вечер клипът бе показан няколко минути по-късно като част от новините. Тим отмести поглед от телевизора с неприятно чувство. В клипа нямаше нищо невярно. Но все още имаше усещането, че нещо не е както трябва.

Все още размишляваше над това, когато, опакован с вълнено палто и с филцова шапка на главата, надникна през стъклото на входната врата. Беемвето спря отпред. Той отключи и излезе.

– Само четири пресечки са – каза на Ивън, докато си слагаше колана, – но новите съседи не си чистят тротоарите. Стар съм вече за алпинистки изпълнения.

Миналата седмица беше паднал дълбок сняг, за първи път от две-три години. В детството му през зимата температурата се задържаше с дни наред под минус двайсет, а при всяко затопляне имаше силни снеговалежи. Вече не беше така. Веднага след като снежинките спряха да се сипят, младата Дори Шърман от отсрещната къща изведе малкия си син, за да му покаже преспите, каквито досега не беше виждал.

Ивън го попита за още подробности за жената, при която отиваха.

– Няма нищо особено – отговори Тим. – Джорджия Лазопулос. Сега Джорджия Клеон. Навремето с Пол бяха гаджета. Баща ѝ беше свещеник в „Свети Димитър“.

– Гръцките свещеници женят ли се?

– Да, при православните е така. Но само преди да бъдат ръкоположени. Понякога това удължава престоя им в семинарията.

– Там, откъдето идвам, повечето деца на свещеници бяха луди.

– Джорджия беше добро момиче, доколкото си спомням. Искрена. Чете ли доклада, който ти пратих?

– Опитах се. Но на факса почти нищо не можах да разчета.

– При първоначалните разпити била доста приказлива. Казала, че Дита и Пол се скарали в деня на убийството. Нали такова нещо искаше да намеря?

– Да. Защо е разказала това на полицията? Защото ѝ се е сторило странно?

– По-скоро не. Накарали я да разкаже всичко, което си спомня, и тя така направила. Дори казала колко сладки е изяла. Все пак реших, че ще е полезно да поговорим с нея. Нали ми плащате на час, опитвам се да си изработя хонорара.

Ивън го плесна по ръката и той се засмя.

– Завий тук – каза ѝ след малко.

Джорджия живееше в същата едноетажна постройка, която бяха купили с бившия си съпруг. Джими Клеон бе нейната утеха след Пол – беше приказлив и симпатичен, но пристрастен към наркотиците, и тя научи за това едва след като среброто от сватбата изчезна скоро след медения им месец. Поне такива бяха слуховете. Тъй като Джорджия беше дъщеря на свещеника, всички говореха за нея.

Когато го отстранили от „Свети Димитър“, баща ѝ изгубил свещеническото жилище и се преместил при нея. Отец Ник започнал да се държи странно. Заради мозъчен тумор, доколкото си спомняше Тим. Оперирали го и му спасили живота, но той така и не успял да се възстанови. Освен това получил и инсулт. Майка ѝ била починала, докато тя е била в гимназията, затова сега Джорджия трябваше да се грижи сама за смахнатия си стар баща – съдба, която Тим се надяваше да спести на дъщерите си, въпреки че постоянно го канеха да се премести при тях в Сиатъл.

– Тя знае ли, че ще дойда? – попита Ивън, когато спря беемвето.

Тим ѝ показа едно място по-напред по улицата, където можеше да се намести в черните коловози, оставени от друга кола. В този квартал паркирането в снега беше рисковано. Снегорините никога не стигаха до малките улички и местните жители с часове разриваха местата за колите си, като ги ограждаха със столове или с оранжевите конуси, откраднати от пътните работници. Последното сбиване, в което Тим бе участвал – преди повече от четирийсет години – беше с някакъв кретен, който едва го изчака да прибере лопатата и се навря на мястото му за паркиране. Сега часът бе три и половина и все още имаше достатъчно места, докато хората бяха на работа.

– Да. Казах ѝ, че работим за Хал. Не се зарадва много, но и не отказа. Мисля, че си спомни кой съм.

– Кой би могъл да те забрави? – отбеляза Ивън. – Висок, мургав красавец.

Тим се засмя. Тази жена много му харесваше.

Той едва позна жената, която им отвори. Възрастта я беше променила жестоко: кожата ѝ бе загрубяла и увиснала и като повечето жени в квартала Джорджия беше напълняла. Навремето беше красива, спомни си Тим, много красива, и ако се вгледа, човек все още можеше да види руините от онова весело, привлекателно лице сред подпухналата плът. Мария също бе напълняла доста, но той не обръщаше особено внимание на това. В един продължителен брак настоящето нямаше чак толкова голямо значение, поне за него. Всеки ден, прекаран заедно, продължаваше да живее в тях – особено хубавите дни. Но Тим можеше да види Джорджия само такава, каквато изглеждаше, и сегашната ѝ външност нямаше нищо общо с девойката от миналото. С ризата, която носеше, му се стори по-ниска и той се почуди какво я е накарало да обуе този прилепнал клин.

Тим пак се представи, изброи няколко съседи, които очакваше Джорджия да си спомни, после попита как е баща ѝ. Тя направи кисела физиономия.

– Ще видиш – измърмори. – Щура се напред-назад, сякаш търси съкровище. Най-трудно е да го опазя да не се добере до телефона. Свързва се с доброволците от „Полицейския солидарен фонд“, приказва с часове и им обещава хиляди. Принудих се да му дам един кочан невалидни чекове. Умира си да пише чекове. Голям баровец.

Махна им да влязат в тъмната дневна. На стената имаше няколко красиви икони с издължени безжизнени лица и много снимки от Гърция – лазурносиньо море и голи планински склонове – вероятно от някоя семейна екскурзия. Когато момичетата бяха малки, Мария искаше много да отидат в Гърция, но това бе още един от плановете, които се провалиха след кончината на Кейти.

След смъртта на жена си отец Ник се беше вглъбил в свещеническата работа и постоянно имаше нужда от Джорджия до себе си. Но и без това нямаше желание Да я изпрати в колеж. Тя изкара едногодишен курс за счетоводител и сега все още работеше в същия банков клон, където бе започнала като деветнайсетгодишна, макар вече да бе собственост на по-голяма банка. Беше главен касиер и основното ѝ занимание бе да брои чужди пари от седем до три всеки ден.

Сега тя донесе по чаша чешмяна вода за гостите и се настани тежко на дивана. Ивън седна до нея, а Тим – на едно кресло. Телевизорът работеше и Джорджия го загледа за няколко секунди, докато съобщаваха последни новини около Бритни Спиърс, която постъпила в болница, след като се заключила в стаята със сина си.

– Гледай каква пачавра е станала. При всичко, което има.

Джорджия продължи да зяпа телевизора като хипнотизирана. Отношението ѝ беше същото като на древните гърци към боговете им, помисли си Тим – да надникнеш в живота на по-висшите същества, на силните на деня, за чийто триумф си мечтаем и чийто провал води до толкова катастрофално сгромолясване, че ни кара да се чувстваме щастливи, че водим толкова скромен живот. Когато започнаха рекламите, Джорджия изключи телевизора. Но като посочи с дистанционното стария апарат с дървена кутия, отбеляза мрачно:

– Гледах клиповете на Хал. Сигурно ви е изпратил с надеждата, че съм станала злобна дърта вещица, готова да окаля мъжа, който я е изоставил. Обаче това няма да стане. Отсега ви казвам, не мисля, че Пол има нещо общо с убийството на Дита.

При тези думи едрото ѝ тяло, разплуто на дивана, сякаш се стегна и тя притисна ръце върху гърдите си.

– Това не ме изненадва – отговори Тим. – Ти не би прекарала толкова много време с човек, за когото знаеш, че е склонен да убие, нали? Но хората имат и друга страна, която се проявява от време на време. Хал има свое мнение, каза го публично и Пол реши да го съди. Затова сме тук. Никой от нас не е бил там по време на убийството. Трябва само да ни кажеш какво си спомняш. Никой не иска да си измисляш лъжи.

Тя присви очи, при което веждите ѝ се сключиха, и погледна Тим, опитвайки се да реши дали да му вярва. Той се досещаше какво се е случило с нея. Джорджия бе като куче, което е било бито прекалено много. Все още нямаше представа с какво е предизвикала всички тези нещастия, затова се беше научила да не се доверява на никого.

– Мина време, не си спомням много – каза тя. – Знаеш как е. Споменът за събитието остава. Колко често се случва да разговаряш с някое момиче и само след няколко часа някой да я убие? Но за останалото, кой знае? Колко мина от тогава? Двайсет и пет години поне.

– Разбира се – съгласи се Тим. – Но паметта е странно нещо. Може да попиташ например някоя жена: „Спомняш ли си каква рокля носеше тогава?“ И тя си спомня.

– Аз си спомням – обяви жената и за първи път, откакто бяха дошли, се усмихна. – Носех тънка синя памучна лятна рокля. И доста добре ми стоеше.

Разсмя се и тялото ѝ потъна в дивана. За момент изглеждаше доволна от себе си.

– Вярвам ти – каза Тим.

Седнала до Джорджия, Ивън водеше записки. По нейни наблюдения повечето детективи, разследващи убийства, не бяха много обиграни във воденето на разпити. Влизаха в стаята и задаваха няколко въпроса с извърнато настрани лице, чакайки момента да кажат: „Не ме лъжи. Ако не кажеш истината, отиваш зад решетките.“ Тим обаче бе честен и любезен. С него човек имаше чувството, че говори с някой добър дядо, седнал на люлеещ се стол на верандата си.

– Ще ти кажа още нещо, което си спомням – продължи Джорджия. – Може да не те интересува, но когато гледах клипа, в който се твърди, че Пол е излъгал полицията, се сетих. Точно това ми каза той онази вечер. Каза, че щял да ходи с Кас на крайбрежната. Не знам дали наистина са се видели, но такъв му беше планът.

– Има ли причина да си го спомняте толкова ясно? – попита Ивън.

Джорджия се обърна към нея. Очевидно приемаше въпроса ѝ като предизвикателство.

– Да, има. Защото много ме изненада. Беше неделя вечер и татко винаги ходеше в „Мъжкия клуб“. Така оставах сама вкъщи. Като всички мъже Пол не пропускаше да се възползва от това.

Жената кимна важно, сякаш е поставила Ивън на място, както всъщност си беше. Зад нея Тим погледна Ивън със сините си очи.

– Пол каза ли защо ще се виждат? – поде отново той.

– Мога само да гадая. Мисля, че искаше да говори с Кас за Дита. Двамата се караха заради нея поне веднъж седмично. Опасяваше се, че брат му ще се ожени за нея и така ще разбие семейството.

Ивън се замисли за детайлите. Нещата не изглеждаха толкова зле, колкото се беше опасявала. Може би Пол се беше срещнал с Кас на крайбрежната и бе измислил някакъв план. Но единият от тях, а може би и двамата, си беше тръгнал след това, за да убие Дита.

– Не искам да си мислите, че съм на страната на Пол – продължи Джорджия. – Не съм. Той се отнесе с мен като подлец. Нали знаете как казват някои жени:

„Отне най-хубавите години от живота ми.“ И той наистина ми ги отне. След като завърши право, аз се оказах кварталното момиче, което не беше достойно за него. А в онези години имах десетки обожатели. Как само изглеждах! Все още ми е болно. Но ще бъда честна. Винаги гласувам за него. Сигурно и този път ще го направя.

Тя се вгледа за момент в ръцете си, сякаш върху тях можеше да прочете смисъла на това, което току-що каза.

Човек може да бъде заслепен от любов и никога да не се съвземе, даде си сметка Ивън. Най-силното влюбване в нейния живот бе преди близо десет години, в Дорийн. Преживяха шест прекрасни месеца заедно, преди на Дорийн да ѝ открият рак, и още година и половина, в която Ивън се опитваше да облекчи страданията ѝ. Смъртта на приятелката ѝ я сломи, отчасти защото нормалните им отношения не бяха продължили достатъчно дълго, за да проличи как би могла да се развие връзката им. Ивън се чудеше дали и тя като Джорджия не е успяла да се отърси от мъката по непостигнатото щастие. Хората не смятаха, че любовта е в състояние да провали нечий живот. Но може би беше. Това бе ново хрумване за нея и тя се почувства като затисната под самото бреме на тази идея.

– Да се върнем на пикника – каза Тим. – Има ли нещо по-специално, свързано с Пол, което се е запечатало в спомените ти от онзи ден?

– Спомням си, че се блъсна в София Михалис. От начина, по който говореха, усетих, че става нещо. Когато скъса с мен, обясни, че било заради обвиненията срещу Кас. Каза, че бил твърде объркан от случващото се. Обаче само след шест месеца се ожени за София. Тогава не изглеждаше объркан.

– Спомняш ли си нещо, случило се между него и Дита?

Тя тръсна глава, но не стана ясно дали не си спомня, или просто е твърде разсеяна от мисълта за Пол и София.

– Според един от полицаите, които са те разпитвали, си казала, че Пол е говорил за кратко с Дита.

– Така ли?

Тим бръкна в палтото си и извади полицейския доклад небрежно, сякаш това бе най-естественото нещо, което един старец може да носи в джоба си, като списък за пазаруване или бележка да се обади на дъщеря си. Джорджия се зачете в подчертаните редове, като потърка с ръка челото си. След малко кимна:

– Да, видях ги да говорят. После Дита се отдалечи наперено и още си спомням изражението на Пол. Но това не беше нищо необичайно. Пол адски я мразеше.

– Това ли ти каза тогава? Че я мрази?

– Не си спомням какво сме говорили. Не съм ли казала на полицая. – Тя взе доклада от Тим, без да попита, и наклони глава, докато четеше. – Наистина не си спомням изобщо да съм говорила с Пол за нея през онзи ден. Освен може би когато той ми каза, че ще ходи на крайбрежната, но и за това не съм сигурна.

– Но все пак казваш, че я е мразил, нали?

– Не без основание. Не искам да говоря лошо за мъртвите… – Джорджия се прекръсти с удивителна бързина, – … но ще ви кажа истината. Дита беше много разглезено момиче, с много остър език. Поведението ѝ беше: „Татко е голяма клечка, владетел на вселената, затова мога да говоря каквото поискам.“ Беше красива и затова момчетата винаги тичаха след нея, цялата проклета кавалерия, но с изключение на Кас тя успяваше да отблъсне всеки.

– Това ли не харесваше Пол в нея? Поведението ѝ?

– Ами, говореше, че била необуздана, влияела зле на брат му, майка им също я мразела и Дита го знаела, и нарочно дразнела всички. Не знам. Искаш ли да ти кажа какво мисля аз?

– Точно затова сме тук.

– Мисля, че Пол ревнуваше. Това е голям проблем при близнаците. Особено еднояйчните. Той обичаше брат си. Дори няма подходяща дума за това чувство. Лидия постоянно разправяше, че когато били малки, не понасяли нещо да ги отличава един от друг. Когато пришивала имената им на дрехите, те откъсвали етикетчетата. Ядели от чиниите си. Нощем се премествали и двамата в едно легло и заспивали прегърнати. Когато съседското коли ухапало Кас, всички се кълнели, че Пол е изкрещял първи, още преди някой от двамата да разбере дали има кръв. Бяха като свързани в сърцата. И тази връзка се запази. В смисъл, че Пол никога не прие, че Кас е виновен.

– Как така?

– Ами, дори след като той се призна за виновен, Пол твърдеше, че е невинен.

– Наистина ли? – попита Тим, без да издава изненадата, която Ивън почувства като тръпка, преминаваща през цялото ѝ тяло и стягаща гърдите ѝ. Той запази абсолютно спокоен тон: – Кога го е казал?

– Същия ден. В деня, когато Кас се призна за виновен пред съда. Аз самата бях там. С Пол бяхме скъсали от няколко месеца, но… не знам, исках някак да подкрепя семейството. Не знам – повтори. – Може би съм търсила повод отново да видя Пол. – Присви очи, натъжена от спомена и безполезността на копнежа си. – Както и да е, той ми благодари, че съм отишла. Отбихме се в „Бишопс“, пихме по бира и той беше направо съсипан. Така де, можеш да си представиш – човек, когото цял живот си смятал като част от себе си, да отиде за двайсет и пет години в затвора. Беше адски натъжен и ми каза: „Той е невинен, да знаеш.“

Ивън се намеси:

– Попитахте ли го откъде знае?

Опита се да имитира спокойния тон на Тим, но Джорджия отново отговори рязко:

– Абе, това беше брат му близнак, за бога!

Ивън вече разбра Джорджия. Тя бе от онези жени, които не харесват представителките на собствения си пол, въпреки че мъжете, които е обичала – Пол, който я е изоставил, Джими Клеон с неговите наркотици и баща ѝ, който не я е пуснал в колеж – са провалили живота ѝ.

– Предполагам, че Кас му е казал – продължи тя. – Но аз се опитвах да го утеша, не да се правя на детектив. Пол беше нещастен и аз го изслушах. Мислех, че можем да останем приятели. Това случва ли се някога изобщо? – След всяко поклащане на глава тя докосваше късата си, стегната прическа, за да не се разрошва. – И, разбира се, точно преди да си тръгна, той ми сервира, че след две седмици ще се жени за София, за да можел Кас да му кумува, преди да влезе в затвора.

Тим замълча за момент, докато тя преодолее спомена, който като повечето свързани с Пол изглеждаше мъчителен.

Зададе ѝ още няколко въпроса за събитията в деня на убийството, дали някой е имал открит конфликт с Дита. Накрая погледна Ивън, ако има да добави нещо. Тя погледна записките, които бе направила по-рано в бележника.

– Забелязали ли сте по онова време Пол да има някакви по-сериозни наранявания.

Джорджия се замисли само за момент, преди да отговори, че не е видяла.

– Щеше ли да забележиш, ако е имал по-дълбоко порязване? – намеси се Тим.

Изрече го небрежно, сякаш питаше колко е часът, но Джорджия го погледна многозначително.

– Щях да забележа. Ходехме от девет години и бях сигурна, че ще се омъжа за този човек. Разбира се, след убийството на Дита се виждахме по-рядко. След като започна работа, той най-после се беше решил да се изнесе от къщата на родителите си и търсеше апартаменти, но когато обвиниха Кас, съсредоточи цялото си внимание върху това и в крайна сметка скъсахме.

– Това означава ли, че е можело да не забележите? – уточни Ивън.

Джорджия отново се завъртя към нея и пак се сопна:

– Означава, че го виждах по-рядко. Но пак се виждахме. И щях да забележа. Всеки знае, че цялата спалня е била в кръв. Както казах, той мразеше Дита. Не съм толкова тъпа, че да не направя връзката.

Ивън прие отговора ѝ, без да възрази, но знаеше, че тези предположения в минало време винаги са безсмислени. Ако любимият мъж ѝ е казал, че се е порязал, докато е оправял оградата на родителите си, тя би го приела, без да се замисля. Сега обаче жената бе твърде докачлива, затова Ивън не искаше да спори. Отново погледна бележника си и попита:

– Пол с дясната ръка ли си служи?

– Предимно.

– Как „предимно“?

– Кас е левичар. Пише с лявата ръка, храни се с лявата ръка. При Пол е обратно. Преди години, когато го забелязах, се запитах дали това означава, че не са съвсем еднакви, но явно се случва при много близнаци. Когато са били малки обаче, както казах, те са мразели да се различават, затова понякога се хранели и двамата с лявата ръка, друг път – с дясната. Затова бяха еднакво сръчни и с двете ръце.

– И с лявата, и с дясната?

– Да. Например, когато започнаха да играят тенис в гимназията, отначало местеха ракетата от едната в другата ръка, удряха форхенд и от двете страни. Треньорът обаче ги спря. Пол играеше с дясната, а Кас с лявата. Поотделно бяха достатъчно силни играчи, но заедно никой не можеше да ги бие, защото всеки знаеше точно какво замисля другият. Две години подред бяха щатски шампиони. Това е голяма гордост тук. Две градски момчета да победят всички ония богаташчета от клубовете в предградията. Писаха за тях в „Трибюн“. Имаше една такава смешна история.

Жената се облегна назад и се усмихна развеселена от спомена.

– Участвали веднъж в един от онези турнири с размяна на домакинството, в петък и събота, срещу една гимназия в окръг Грийнуд и на последния единичен мач на Кас втория ден другото момче се нахвърлило върху него с ракетата, като закрещяло: „Вчера преглътнах, че ме победи, но да идваш днес и да ме биеш с лявата ръка, това е подигравка!“

Тримата се разсмяха. Но дори в тази ведра атмосфера Ивън забеляза някакво безпокойство в изражението на Тим.

– Кас носеше голям пръстен на дясната ръка, нали? – попита той.

– О, да – отговори Джорджия. – Беше един от онези абсолвентски пръстени от колежа „Ийстън“, които двамата с Пол си бяха купили за дипломирането.

Възрастният детектив кимна, но стискаше замислено устни. Ивън се досети какво се пита: как са могли да осъдят левичар за убийство, извършено от десничар?

Тя отпи глътка вода от чашата си и се приготви да си тръгват. Двамата благодариха на Джорджия за отделеното време.

– Адвокатите може да ви се обадят – предупреди Ивън.

Джорджия пак реагира остро:

– Как ли пък не. Нямам намерение това да ми се превръща в професия. Тим се обади. Съгласих се да говорим от уважение към него. Каза, че шефката му също трябвало да дойде, и на това се съгласих. Но не смятам да повтарям всичко четирийсет пъти пред цяла пасмина адвокати. И със сигурност няма да говоря пред репортери. Те пишат каквото искат да си казал. Това е последният път, когато говоря за тая работа.

Тим се намеси, опита се да я успокои:

– Засега нищо не се знае със сигурност. Всичко може да отшуми за две седмици. Но ако се стигне до съда, няма начин да не се замесиш мъничко. Все пак си била гадже на Пол. Няма човек, който да го е познавал по-добре от теб по онова време. Трябва да разбереш, че си важна.

Тим си разбираше от работата, помисли си Ивън. Самата тя още не можеше да преодолее сковаността при общуване с непознати. Той обаче знаеше как да успокои Джорджия. „Ти си важна.“

Все пак не успя да я убеди съвсем.

– Не съм сигурна…

За секунда и тримата замълчаха.

– Имам едно предложение – каза след малко Тим. – Мога да взема фотоапарата си, нося го тук, в палтото. Може да прави клипчета. Ще запиша как отговаряш на някои въпроси. И това ще е всичко. Поне доколкото зависи от нас. Ако някой друг ти прати призовка, ще трябва да се явиш, но за момента няма да се налага да говориш повече. Ще казваш на адвокатите и репортерите, или който друг дойде, че нямаш какво повече да кажеш.

Джорджия се замисли за момент.

– Мога ли да го разкажа, както аз искам?

– Разбира се.

– А ще ме покажат ли по телевизията в някое от тия рекламни клипчета?

Ивън нямаше представа как Тим ще сервира това решение на шефа ѝ. Когато кажеха на Хал, че са намерили свидетел срещу Пол, той щеше да затанцува из кабинета и веднага да се обади в рекламната агенция. Тим обаче запази пълно спокойствие.

– Може би – отговори. – Напълно е възможно.

Джорджия огледа за секунда мрачната дневна, сякаш правеше равносметка на живота си. После кимна. Тим бе разгадал начина ѝ на мислене. Пол я беше изоставил и беше объркал живота ѝ. Но тогава тя е била жената до него. Нямаше да навреди, ако за момент се покажеше в светлината на прожекторите.

Джорджия направи две изявления, второто – по-гладко.

Казвам се Джорджия Лазопулос Клеон. Правя това изявление доброволно и разбирам, че може да бъде излъчено по телевизията. През септември 1982 година бях приятелка на Пол Янис, с когото ходехме от доста години. Бях с него на ежегодния пикник на нашата църква в деня на убийството на Дита Кронон и си спомням, че Пол разговаря с нея същия следобед. Пол мразеше Дита, защото мислеше, че ще разбие семейството му. Спомням си също, че дори след като Кас се призна за виновен, той ми каза, че брат му е невинен. Все още от време на време се чувам с Пол и винаги гласувам за него. Трудно ми е да повярвам, че може да е направил нещо лошо, но предполагам, че никога не можеш да бъдеш сигурен за някого.

Джорджия добави последното изречение във втория запис. Ивън, която бе далеч от всякакво изкуство, беше научила от Хедър достатъчно, за да си представи как режисьорът ще представи това изявление: кадър в близък план, фокусиран върху лицето на жената, наблягащ на безпокойството и неохотата в изражението ѝ, докато разкрива истината. Щеше да бъде много въздействащо.

Точно когато Тим и Ивън тръгнаха към вратата, бащата на Джорджия нахълта в стаята. Втренчи се в телевизора и го посочи с бастуна си, като даде ясна заповед. Тя му каза да изчака една минутка. Старият свещеник изглеждаше съвсем грохнал. Носеше долнище на анцуг и фланелка с емблема на чикагските „Мечки“ с голямо петно от супа отпред. Косата му бе разрошена, гъстата му бяла брада – в същото неопитомено състояние. Рамките на дебелите му очила „Хари Карей“ бяха сигурно на над трийсет години. Зад стъклата черните му очи изглеждаха плахи и неразбиращи. Въпреки това Тим го поздрави, като се поклони леко:

– Бог да те благослови, отче.

Отец Ник машинално вдигна ръка с изпънати палец, показалец и среден пръст и се прекръсти – от челото към корема и после от дясното към лявото рамо. Тим отново се представи:

– Може би си спомняте, отче, вие опяхте нашата малка Кейт.

Джорджия настръхна и бързо поклати глава в знак, че този вид напомняния не са препоръчителни. Старецът обаче бе запазил достатъчно разсъдъка си, за да реагира по подходящ начин.

– О, да – изрече с изразен акцент. – Трагедия. Голяма трагедия.

– Така е. Мария не можа да го преодолее напълно. На всички ни беше много тежко.

Старецът отново се обърна към дъщеря си и попита нещо на гръцки.

– Не, татко. Знаят, че си се пенсионирал.

Тя погледна Ивън и Тим и като се усмихна дяволито, обясни:

– Помисли, че искате да ви венчае. Татко, хората просто искаха да питат нещо за Пол и Кас Янис.

Старецът отново каза нещо на гръцки.

– Не, татко. Този, когото даваха по телевизията, е Пол. Кас още е в затвора.

Джорджия говореше търпеливо, но вяло. Явно не виждаше смисъл да обяснява. Добави още няколко думи на гръцки, може би за да повтори нещо, което вече е казала, но отговорът ѝ го ядоса. Старецът направо побесня. Лицето му стана червено като мушкато и той закрещя, като пръскаше слюнки. Цялата къща закънтя от гнева му. Той като че ли застана по-стабилно на краката си и заръкомаха с едната ръка. От време на време произнасяше думата „Павлос“, докато Джорджия се опитваше да го успокои.

Тим и Ивън бързо навлякоха палтата си и се изнизаха през вратата.

7

Терзания – 17 януари 2008 година

Беше мрачен ден, е надвиснали облаци и притъмняло небе. Ивън и Тим спряха на алеята за момент, докато се съвземат след внезапния гневен изблик на отец Ник.

– Грозна картинка – отбеляза тя.

– Така е. Разхлопала му се е дъската, това е ясно.

Стигнаха до колата. Тим отвори вратата и се обърна, за да намести най-напред задните си части. Едва като го видеше да се движи толкова сковано, Ивън си даваше сметка колко е стар.

– Разбра ли какво крещеше баща ѝ? – попита тя, след като се качи и затвори вратата.

– Ядоса се, когато Джорджия го поправи. Тя му каза, че по телевизията са показали Пол, а не Кас, и това го вбеси. Не разбрах всичко, което крещеше, но, общо взето, твърдеше, че е кръщавал тези момчета и са служили на олтара му. В енорията нямало и десет души, които можели да ги различат един от друг, дори лелите и чичовците им, но той можел. Защо постоянно се опитвала да го поправя за всичко? Джорджия искала да го изкара луд, за да му вземе парите.

– Горката жена – измърмори Ивън.

Изкара беемвето от снега и продължи бавно по ясните дири от други коли по улицата.

– Да, тежък жребий ѝ се е паднал. Разведе се е Джими, докато той беше в затвора. Когато излезе, дойде Да ѝ се моли отново да го приеме. Само два месеца по-късно продал двеста дози кокаин на полицай под прикритие. Все още е в затвора, ако правилно си спомням. Обаче и тя не е права.

– Защо?

– Сигурен съм, че Кас също са го давали по телевизията. Не мислиш ли, че при цялата тази шумотевица все някой канал е извадил стари кадри от влизането му в затвора?

– Възможно е – измърмори Ивън. – Във всеки случай тя не ме хареса.

– Защото си външен човек. Местните са такива. Не те приемат, докато не решат, че си заслужил. Извинявай, че така ти отнех думата.

– Напротив, много добре се справи, Тим – увери го тя и беше искрена. – Какво си помисли, когато разбра, че Кас е левичар?

– Това ме стъписа. Сигурно си видяла. Изчетох всички папки в проклетия шкаф и никъде не се споменава нито думичка за това. Все пак знаех за пръстена, онзи от дипломирането.

– Явно и Пол е имал такъв.

– Да, чух. Логично е Санди Стърн да спомене, че Кас си служи с лявата ръка, не мислиш ли? За никого не беше тайна, че търсим убиец десничар.

– Може би клиентът му не е искал да казва нищо, което би могло да уличи брат му. Пол би трябвало да има същата кръвна група, нали?

Тим изсумтя и кимна.

– Освен това защо Пол продължава да твърди, че Кас е невинен? – продължи Ивън. – Дори след като се е признал за виновен. Какво знае, че е толкова сигурен?

Някакъв мъж, връщащ се от работа по отсрещния тротоар, носеше старомодна кутия за храна. Цялото внимание на Ивън обаче бе съсредоточено върху Тим, загледан по улицата и е очевидно смутено изражение. Обувките, пръстенът, кръвта, скарването с Дита, използването на дясната ръка и твърдението, че брат му е невинен – твърде много неща сочеха към Пол.

– Обаче не е видяла следи от порязване по Пол, нали? – измърмори Тим.

– Така казва сега. Но и никой не е видял порязвания по Кас. Изненада ме и това, че двамата са щели да се срещат на крайбрежната. Мислиш ли, че е реално, или Джорджия се е объркала?

– Звучеше доста убедена.

– Може след срещата и двамата да са отишли при Дита.

– В стаята имаше само пръстови отпечатъци на Кас.

– Но също е имало и много неидентифицирани, нали?

– Разбира се.

– Не направихте ли сравнение с отпечатъците на Пол?

– Хъммм – измърмори Тим в отговор. Стисна устни и се замисли. Тя спря пред къщата му. – Разбира се, би могъл да каже, че се е отбил на гости. В наши дни това може да се изясни с ДНК тест на кръвта от стаята на Дита. Но в този случай не помага, защото двамата са еднояйчни близнаци.

– Нали каза, че пръстовите им отпечатъци не са съвсем еднакви. Може и ДНК да не е.

Тим отговори, че се съмнява. Преди около пет години в Индиана имаше дело за изнасилване, при което не успяха да осъдят обвиняемия, защото с брат си бяха еднояйчни близнаци. От жертвата имаше събран ДНК материал, но нямаше начин да се установи на кого от двамата принадлежи. Ивън също си спомняше случая.

– Науката напредва със светлинна скорост – отбеляза тя. – Навремето във ФБР съм работила малко с ДНК, но сега, когато чета за някое разследване във вестниците, дори не разбирам за какво говорят. Тъй че може би вече е измислен начин да се различат еднояйчните близнаци.

Двамата поговориха още малко за нещата, които предстоеше да свършат. Ивън щеше да потърси експерт по ДНК и да се посъветва с адвокатите на Хал. След като Пол заведе делото, Туули бе наел една голяма кантора, но въпреки това запази водещата си роля. Адвокатите щяха да вдигнат врява, когато Ивън им каже, че не могат да разпитват Джорджия, но след като видеше днешния запис, Хал щеше да я подкрепи.

– Ще ти се обадя – каза Ивън на Тим.

Той кимна, но изглеждаше малко умърлушен. Измъчваше го мисълта, че може да е пропуснал нещо. Спомените за дъщеря му сигурно също го потискаха. Ивън изобщо не се беше замисляла за деца допреди две години, когато осъзна колко бързо се променя светът. На тази възраст тя вероятно бе пропуснала момента, но като знаеше колко я измъчваше понякога мисълта, че никога няма да има деца, можеше да си представи какъв ад е да изгубиш дете, което си държал в прегръдките си.

– Знам, че е било отдавна, но съжалявам за Кейт, Тим. Сигурна съм, че все още ти е тежко.

Той отново кимна, по същия скован начин:

– Така е. Болката не отминава. Минаха повече от трийсет и пет години. Досега Кейти можеше да е починала от бог знае какво или да е погребала някое от своите деца. Човек приема случилото се. Но знаеш, че животът е прогорил тази рана в сърцето ти и тя никога няма да заздравее.

Тим с усилие слезе от колата и замятайки болния си крак, тръгна към къщата. Хладнокръвието започваше да го напуска. Когато стигна до входната врата, цялата тежест на годините сякаш затисна плещите му.

Той седна в дневната, все още е палтото, и отпусна широките си длани върху коленете; нямаше желание за нищо. Не изпадаше често в това състояние. Всеки има поводи да бъде тъжен, особено когато си стигнал до такава възраст и вече се прокрадва мисълта, че краят не е далеч. В живота му обаче имаше моменти, когато мъката го парализираше – като гъсто лепило, в което е затънал. Като по-млад в такива случаи се напиваше. Сега ги преодоляваше, като си говореше сам.

Когато се беше родил, семейството му, общо петима души, живееха в едностайно жилище на третия етаж, без асансьор, на около километър и половина от тук. Той беше не планираното бебе, дошло на белия свят осем години след брат си и десет след сестра си. Майка му, крехка женица с вечно течащ нос, изглеждаше отчаяна от живота. Баща му бе този, който крепеше семейството. Беше едър мъж (по-едър, отколкото Тим по-късно) и не говореше, а по-скоро ревеше. Той величаеше живота и особено децата и съпругата си. Когато се прибираше вкъщи, Тим винаги страшно му се радваше.

Когато бе на шест, баща му, който работеше в едно депо на „Чикаго ънд Норт Уестърн“, падна между два вагона и загина. Според това, което му разказаха години по-късно, бил прерязан на две. Майка му не беше на себе си, съсипана от смъртта на съпруга си. Сестрата на Тим, тогава шестнайсетгодишна, ги напусна, а брат му отиде да живее при леля им. Но едва шестгодишен, палав и потиснат от загубата на баща си, Тим се оказа твърде тежко бреме за роднините, затова майка му го остави с един кафяв лакиран куфар в сиропиталището „Сейнт Мери“, като му каза, че скоро ще дойде да го вземе. Така и не дойде. Цяла година той заспиваше разплакан.

Повечето му приятели в морската пехота, които имаха католическо възпитание, ругаеха монахините и се оплакваха как ги биели с линийка през пръстите. Представяха ги като фригидни, сексуално незадоволени кучки, неспособни да намерят щастие нито във връзката с мъж, нито в брака с Бога. Но сестрите и братята от „Сейнт Мери“, които се грижеха за Тим – макар че дори не беше католик – спасиха живота му. Бяха мили и вярваха безрезервно в добротата и способностите на всяко дете. Дори тогава, тъгуващ за майка си и баща си, той съзнаваше, че тук му е по-добре. Започна да свири на тромбон. Инструментът му бе подарък от сестра Алойзиъс и Тим скоро стана добър.

– Това свирене, моето момче, ще те изкара от тук.

Наистина, тромбонът го вкара в оркестъра на Морската пехота, а това на свой ред му осигури място в Градския колеж.

Беше на двайсет и четири и вечер свиреше в джазклубовете, когато един ден случайно се размина с майка си, натоварена с пазарски торби. Той не ѝ се обади, но я проследи до един жилищен блок. Тя влезе и вратата се затвори, преди Тим да успее да се промъкне, но от улицата забеляза, че един прозорец на четвъртия етаж светна. После някакъв човек излезе и Тим се качи.

Майка му стоеше на вратата и го гледаше втренчено. Изведнъж носът ѝ почервеня, тя закри очите си с престилката и заплака.

– О, Тим! Тим, не знаех какво да правя.

Чу се детски глас и едно момиченце на около десет застана до майка си и изгледа сърдито непознатия гост. Майка му го покани. Смутен, Тим отказа, но преди да си тръгне, попита за брат си и сестра си. От Алис нямаше новини – Тим беше около четирийсетте, когато най-сетне я намери – а брат му, точно като него, бе влязъл в армията. При следващото си идване в града Джордж издири Тим.

– Опитах се да я убедя, че трябва да отидем да те видим, но тя не искаше да чуе – рече смутено Джордж, едър мъж с ръста на баща им. – Боях се, че ако настоявам, ще престане да идва да вижда и мен.

Истината беше жестока, но Тим разбираше. Прегърна брат си и от тогава не спряха да поддържат връзка. Джордж се обаждаше всяка седмина, независимо къде по света се намираше, и всяко лято ходеха за риба в Баундъри Уотърс – мястото, където за първи път бяха отишли с баща си. След време започнаха да водят синовете и дъщерите си. Джордж вече не беше между живите – почина от рак преди шест години в Лагуна Бийч.

Мария канеше майката на Тим с трите деца от втория ѝ брак всяка година за Коледа и те идваха, но той не ги чувстваше близки. Радваше се, че Бог го е дарил с прекрасна жена, дъщери и Джордж. Имаше хора, които да обича и които го обичаха. Не виждаше смисъл да хаби енергията си за връзка, криеща опасност да го потопи под емоционален водопад, в който няма да може да си поеме въздух.

Общо взето, животът му беше добър. Изгубиха Кейти, но имаха още две момичета – добри момичета, прекрасни момичета. Сега те живееха в околностите на Сиатъл и се редуваха да се обаждат всеки ден. Мария също обичаше музиката – беше отлична пианистка и даваше уроци на половината деца от „Свети Димитър“. Домът им бе пълен с музика и смях и всички се обичаха, още повече след смъртта на Кейти, защото осъзнаха колко ценно нещо е животът.

Като малък в общото спално на „Сейнт Мери“ Тим често се питаше дали някога някой ще го заобича и той ще е способен да обича някого. Искаше му се да има близък човек и се чудеше как ще се чувства тогава. Дори когато осъзна, че е влюбен в Мария, не беше съвсем сигурен. Едва преди три години, когато тя се разболя и той разбра, че ще трябва да живее без нея, както бе живял, преди да се запознаят, Тим си даде сметка, че е постигнал онова, за което си е мечтал като малък в „Сейнт Мери“.

Сега, сам и разкъсван от мъка, той се питаше дали е бил достатъчно добър за Мария. Може би не беше идеалният съпруг, особено в началото, когато несгодите от детството понякога го караха да се държи като креслив глупак. Мария нямаше навик да се оплаква, но когато го правеше, недоволстваше, че е толкова затворен. Упрекваше го, че никога не говори за детството си, въпреки че то очевидно бе оставило отпечатък върху него. Дали ѝ беше дал достатъчно – вниманието, което тя заслужаваше и за което копнееше; или просто бе твърде зает да лекува собствените си рани? Сломен, свит на дивана в дневната, Тим се измъчваше от един познат страх. Дали когато напускаше този свят, жена му все още е копняла за нещо повече, което той е можел да ѝ даде?

8.

ДНК – 28 януари 2008 година

– Краткият отговор на въпроса, който ми зададохте по телефона – с лек акцент каза доктор Хасан Явем, – е „да“. Теоретично, ако не сме ограничени във времето или средствата, бихме могли да направим достоверно разграничение между ДНК на еднояйчни близнаци. Но това е като да търсиш много, много малка топлийка насред футболно игрище.

Ивън и доктор Явем, с дълга бяла престилка, седяха в личния му кабинет до лабораторията за ДНК изследвания. Елегантен, стегнат мъж, пакистанецът имаше къси черни мустаци и плешиво теме, леко изпъкнало по средата като лешник. Преди всеки отговор на въпросите ѝ той се изсмиваше добронамерено, при което се показваше златната коронка на един от предните му зъби.

От другата страна на бюрото Ивън се чувстваше, сякаш е затегнала всички гайки на мозъка си, опитвайки се да разбере какво ѝ казва ученият. Идеята да изследват ДНК от кръвта, намерена в спалнята на Дита, веднага запали Хал. Ивън знаеше, че шефът ѝ няма да се успокои, докато не намери отговор на всички въпроси.

– Прекъснете ме, ако информацията ви дойде в повече – каза Явем. – Един колега от Алабама смята да публикува този месец изследване, според което много еднояйчни близнаци не са съвсем еднакви генетично. Вариациите между тях са незначителни, но в десетки хиляди гени може да има отделни разлики.

Явем беше известен учен, чиято основна работа бе да сравнява генома на хора с роднинска връзка. Това му помагаше да установи генетичните основи на редица заболявания. Името му се споменаваше като възможен кандидат за Нобелова награда по медицина. Той бе свидетелствал в няколко нашумели съдебни процеса. В днешно време препращаше повечето ДНК експертизи към един търговски концерн, който беше основал и продал преди десет години, за да не жертва от безценното си време за научна работа. Поемаше лично съвсем малко криминални случаи и за Ивън беше голяма чест, че се съгласи да говори с нея, макар че името на Хал несъмнено бе причина за това решение. През годините Кронон бе направил две седемцифрени дарения за Университета на Киндъл, неговата алма матер.

– От известно време се знае, че условията в матката причиняват определени модификации в експресията на гените, наречени „метилиране“. Затова еднояйчните близнаци не са абсолютно еднакви на външен вид, особено с напредването на възрастта. Метилирането обаче не отразява никаква разлика в генома.

Ивън повтори чутото от Явем, но със свои думи. Значи метилирането бе причината Кас да изглежда малко по-висок и по-едър от Пол, когато стояха един до друг пред комисията за предсрочно освобождаване. Тази разлика обаче се дължеше просто на различния начин, по който едни и същи гени са реагирали на средата.

– Обаче – продължи ученият – в генома на близнаците има други миниатюрни разлики, които са по-съществени за вашия въпрос. Наричаме ги ВБК, вариации в броя на копията. Те се проявяват като сегменти от ДНК, които липсват, срещат се като повторени копия или са с обърната ориентация в генома.

Човешкият геном се състои от стотици хиляди комбинации на химичните градивни единици: аденин – или съкратено, А; цитозин – Ц; гуанин – Г и тимин – Т. Един сегмент от хемоглобиновия ген, ако използваме за пример този кръвен белтък, има последователност ЦТГАГГ. Всяка промяна в този код се проявява като печатна грешка. Така вместо ЦТГ-А-ГГ може да има ЦТГ-Т-ГГ, при което аденинът да е заменен с тимин. Вариациите в броя на копията са едно възможно обяснение защо при еднояйчни близнаци понякога само единият развива генетично заболяване. В примера, който току-що дадох, замяната на А с Т в хемоглобиновия ген води до сърповидно-клетъчна анемия.

Повечето ВБК вероятно са безвредни, а някои могат да се окажат полезни. Те се случват при всички хора, не само при еднояйчните близнаци, вероятно като част от някой велик експеримент на природата. Моите изследвания показват, че около две трети от ВБК се получават след зачеването, при деленето на зародишните клетки.

– Значи това може да е разликата между Пол и Кас, така ли? Във ВКБ…

– ВБК – поправи я Явем, като се усмихна търпеливо.

Лабораторията зад голямото стъкло не беше внушителна, колкото очакваше Ивън. Не се отличаваше много от кабинета ѝ по химия в гимназията – същите колби и шишенца, микроскопи, компютри и черни плотове. Имаше епруветки с бели капачета, подредени в сини пластмасови стативи. Помещението беше малко, вероятно за да се намали рискът от замърсяване, и тримата лаборанти с бели престилки почти се отъркваха един в друг, докато работеха. Един мъж свали гумените си ръкавици, за да напише нещо на лаптопа си, после отново се надвеси над микроскопа. Една жена постави някакво стъкло с проба на червен апарат, който за всеки непосветен приличаше на противопожарна аларма.

– Сега да свържем теорията с практиката. Колегите ми в Алабама са успели да изолират ВБК само от около десет процента от близнаците. Затова на сегашния етап в девет от всеки десет случая не сме в състояние да различим еднояйчните близнаци генетично. А дори да намерим вариации в броя на копията, те не се срещат във всички клетки от един и същи вид. При кръвните клетки само 70-80 процента съдържат ВБК, затова резултатът трябва да се потвърди с няколко проби.

– Разбрах. Има само десет процента шанс за успех, без да смятаме останалите проблеми. Но възможно ли е все пак? Можете ли да получите валидни резултати?

– На теория, разбира се. Но трябва да разберете, че дори да намерим различна вариация в броя на копията при един от двамата близнаци и същата ВБК бъде намерена в кръвта от местопрестъплението, това не доказва, че този близнак е извършителят.

– Как така?

Явем запази безгрижното си изражение и отново се усмихна:

– Представете си, че вариацията, която намерим, е тази, която споменах за хемоглобиновия ген. За съжаление много хора имат сърповидно-клетъчна анемия. Ще знаем, че кръвта може да е дошла само от единия близнак, но не можем да докажем, че е дошла точно от него. За да направим това заключение, ще трябва да проведем по-стандартен ДНК тест, което ще доведе до куп други проблеми. Какво знаете за изследванията на ДНК, госпожице Милър?

– Работила съм във ФБР и бях научила някои неща. Но това е малко като математиката от училище. Всеки път, когато някой от племенниците ми покаже домашното си, имам чувството, че няма нищо общо с това, което са учили по-големите им братя и сестри преди две-три години.

Сравнението хареса на Явем. Той се разсмя. Ивън разбираше защо толкова го търсят за вещо лице. Беше чаровен, без следа от надменност. И независимо за кого свидетелстваше, щеше да го направи безпристрастно. Всичко в този човек показваше, че не може да бъде купен.

– Добре – продължи той. – Ще се върна в началото. Около 99 процента от генома на всички хора е еднакъв. Гените на всеки човек обаче съдържат определени ДНК последователности, които се различават при различните индивиди най-вече по броя на повторенията си. Разработвайки метод за изучаване на тези повтарящи се ДНК последователности – като открива ензими, които ги скъсяват – през 1984 година английският учен сър Андрю Джефрис създава теста за установяване на самоличност. При него се изследват малък брой участъци от генома, в които повтарящите се последователности са изучени и каталогизирани, тъй че се знае колко често се срещат. После по съвпадения в някои или всички такива участъци можем статистически да твърдим, че само един човек на милион или дори на милиард може да има същата ДНК последователност.

Ивън погледна шумоизолиращите панели на тавана, докато се опитваше да асимилира тази информация. По принцип това ѝ бяха обяснили и в Куонтико, когато отиде за допълнително обучение в началото на деветдесетте.

– Но това не би трябвало да е трудно в наши дни, нали? – попита тя.

Специалистът се усмихна:

– Зависи. Знаете ли как са съхранявани пробите, които искате да изследвате?

– Още не.

Истината, която тя все още не беше готова да признае, бе, че дори не знаеше дали пробите изобщо съществуват. Тим беше намерил инвентарните списъци на уликите, взети от криминалистите на местната и щатската полиция, затова Ивън знаеше, че са събрани. Доколкото бе разбрала от няколко телефонни разговора, в щатската лаборатория по криминалистика пазеха всички веществени доказателства от разследвания на убийства. Това правило обаче имаше много изключения. Веществените доказателства често не се връщаха от съдебното досие или след края на делото. Вместо да ги приберат отново в хранилището, полицаите и прокурорите често ги оставяха в някое чекмедже, където пробите се разкапваха и накрая някой ги изхвърляше. Но поради големия интерес към случая „Кронон“, с жертва – дъщерята на кандидат за губернатор, вероятността уликите да са съхранявани по правилата, бе по-голяма. Ако беше така, кръвта, открита около прозореца, щеше да бъде от особен интерес.

– Бъдете сигурна – продължи Явем, – че веществените доказателства, събрани през 1982 година, не са били съхранявани по подходящия начин за запазване на ДНК. Не можем да обвиняваме криминалистите, че не са подозирали за технология, която ще се появи в бъдеще. ДНК обаче се разпада с времето като всеки друг биологичен материал. Пробите от кръв са могли да бъдат замразени. Сега е възможно да извлечем ДНК и от пръстови отпечатъци – защото всъщност са остатъци от пот – но никой не осигурява подходяща температура при съхраняването им. Освен това има проблем със замърсяването. Навремето никой не се е стараел да не оставя от своята ДНК – кожни клетки например – в пробите, които взема.

Предвид рисковете от деградация и замърсяване най-добрият вариант е да използвате най-разпространения съвременен метод, КТП тестуването – тоест изследване на къси тандемни повторения – и по-точно игрек-КТП теста, който се провежда върху Y-хромозомата. Игрек-КТП работи с много малки проби и благодарение на структурата си игрек-хромозомата не деградира толкова бързо. И, разбира се, няма опасност от замърсяване от женски генетичен материал, защото само мъжете имат игрек-хромозома.

– Каква е вероятността игрек-КТП методът да проработи?

– Доста висока. Но проблемът с деградацията и замърсяването не се ограничава само при КТП теста. Той е сериозен фактор и при двата теста за изследване на ВБК – така наречените 32К-ВАС и „Илумина Бийдчип“.

По-нататък Явем описа цялата процедура на тестовете, най-вече за да може Ивън да разбере за какво ще дава парите си Хал. Първо, щяха да направят тест, за да проверят дали Пол и Кас наистина са еднояйчни близнаци – тоест заченати от една яйцеклетка. По целия свят имало хиляди близнаци, които след откриването на ДНК са узнали, че всъщност са двуяйчни близнаци – от две различни яйцеклетки. Второ, Явем щеше да направи игрек-КТП теста, за да докаже, че кръвта на местопрестъплението е била (е голяма вероятност) от Пол или от Кас. Трето, с други два теста щяха да установят вариацията в копията на гените между двамата близнаци. И накрая, четвърто, щяха да се опитат да намерят ВБК на същия генетичен участък в пробите от кръв, събрани на местопрестъплението.

– Затова бих казал – завърши той, – че в крайна сметка вероятността да постигнем научно достоверен резултат, са не по-големи от едно на сто. Доста малка вероятност по всички стандарти. Все пак ние с голямо удоволствие бихме опитали. Това ще е интересно изследване и с очевидна научна полза.

Двамата уточниха последните подробности за заплащането и времето за изследванията. ВБК тестовете бяха патентовани и трябваше да се проведат в лаборатория, притежаваща необходимия софтуер. Така за всички изброени процедури бяха необходими поне три седмици. Ивън му благодари горещо и го помоли да ѝ изпрати фактура за консултацията, после тръгна обратно към офиса, за да обясни всичко на Хал.

9.

Знание – 28 януари 1982 година

Ивън завари Хал в почти същото положение, в което го беше оставила сутринта: настанен удобно на голям фотьойл в големия си кабинет и загледан с интерес в плазмения телевизор на стената. Липсваше му само купичка с пуканки.

По-рано, когато мина да му каже, че отива на среща с Явем, Кронон четеше имейлите на служителите си. В последно време всяка фирма уведомяваше работниците си, че електронната поща на служебните им адреси може да бъде обект на вътрешни проверки. Той обаче възприемаше това като право от време на време да се рови в кореспонденцията им. Първоначално наблюдението бе организирано, за да могат хората на Ивън да хванат един малък мръсник от наемния отдел, който издаваше на конкурент списъци на евентуални наематели. Хал обаче не прекрати наблюдението. Обичаше да следи кой разглежда порносайтове, кой го критикува и какви слухове се въртят из фирмата. Доколкото бе известно на Ивън, той не правеше нищо с информацията, а просто я възприемаше като възвишен бог, надсмиващ се над слабостите на смъртните.

Сега шефът ѝ седеше пред екрана и гризеше нокътя на палеца си, докато гледаше последния вариант на клипа с Джорджия. Ивън не беше видяла завършения материал и го изгледа заедно с него. Беше много въздействащ.

– Довечера ще го пуснат в ефир – каза той. – Да видим какво ще покажат социологическите проучвания след това.

Просторният кабинет бе облицован със светло дърво с красиви шарки – явор, доколкото можеше да прецени Ивън – и обзаведен с вградени мебели от същия материал. На една полица в дъното имаше малък олтар в памет на сестра му – с нейна снимка от колежанския ежегодник, глинен съд, който е правила като дете, и снимки с родителите им и любимата му леля Тери.

Друга полица, по-близо до бюрото, бе посветена на родителите му. На една от външните врати дори имаше закачен маслен портрет на Зевс, един от няколкото в централната сграда на Зет-Пи. Шкафът под телевизора беше отрупан с фотографии на семейството на Хал.

Каквото и да се говореше за него, той бе всеотдаен съпруг и баща. Хвалеше се прекалено много с децата си, но го правеше само от любов. С Мина имаха четири и двете големи момчета вече бяха завършили колеж.

Той се надяваше да ги привлече в бизнеса, но и двамата се увличаха от хуманитарни каузи. Големият, Дийн, помагаше в борбата срещу СПИН в Африка. Всички деца на Хал, дори двете му дъщери, все още в гимназията, смятаха политическите възгледи на баща си за допотопни и той приемаше мнението им като безобидна младежка наивност, въпреки че бе готов да прегризе гърлото на всеки друг, който би казал такова нещо.

Освен това беше лудо влюбен в Мина. Обаждаше ѝ се по три-четири пъти на ден, обграждаше я с внимание и охотно следваше съветите ѝ, които уважаваше като свидетелство за любовта ѝ. Тя приготвяше дрехите му всяка сутрин. Хал наистина бе един от най-щастливо женените мъже, които Ивън познаваше.

– Едно на сто, а? – измърмори, след като тя му разказа всичко.

– Да. И минимум четвърт милион долара.

Той се замисли за момент.

– Обаче каза, че ще го направи, нали?

– Можем да подадем искане пред съдия Ландс. Явем ще ни даде клетвена декларация, че е възможно да получи достоверни резултати. Но това са нови методи, Хал. Експертизата за установяване дали тестът е достатъчно благонадежден, ще се проточи с месеци.

Хал се колебаеше, но голямата му глава се поклащаше одобрително, докато обмисляше вариантите. Ивън искаше шефът ѝ да осъзнае възможните последствия, преди да вземе решение, макар че той сигурно вече го беше взел.

– Виж, Хал, мислех за това и според мен трябва да предвидим и другата възможност. Може да намерим топлийката, както се изрази Явем, и да се установи, че кръвта е на Кас. Може да получим положителен резултат, който все още е най-вероятният, като имаме предвид, че Кас се призна за виновен. Това е голям риск. Ще навреди на репутацията ти. А Пол ще излезе като мъченик и направо може да започне да се нанася в кметския кабинет.

Шефът ѝ я изслуша внимателно, както правеше обикновено, втренчен в нея зад дебелите стъкла на очилата.

– Действай – нареди. – Знам, че може да се върне като бумеранг. Но тези хора убиха сестра ми и както седя тук, така съм сигурен, че близнаците крият нещо през всичките тези години. Сигурен съм. И искам да разкрия истината. Дължа го на Дита.

Когато се върна на бюрото си, Ивън телефонира в лабораторията на Явем, после свърши останалата работа, която се бе натрупала, докато я нямаше – главно във връзка със сделката „Йор Хоум“. Частните детективи на Зет-Пи бяха открили, че преди няколко десетки години на парцела в Индианаполис е имало малка фабрика за бои, което обясняваше информацията, дочута от Тим, докато следеше Дикстра. Поне засега сондажите не бяха открили замърсяване на почвата. Дикстра се беше престорил на възмутен и бе настоял Хал да подпише предварителния договор още тази седмица или да се откаже от сделката. Хал все още нямаше основание да поиска намаляване на цената. Зет-Пи трябваше да плати 550 милиона долара, от тях 400 милиона – в брой, и тези средства да бъдат кръстосано обезпечени с акции от търговските центрове. В резултат шефът ѝ привикваше Ивън в кабинета си по пет пъти на ден и я караше да докладва буквално за всеки нов сондаж, който се правеше.

Тя си тръгна от офиса чак след осем. Докато чакаше беемвето ѝ да се издигне от автоматизирания подземен гараж, набра номера на Хедър. Получи текстово съобщение: „Работя до късно. Кикимор.“ Това беше кодирано за Крейгмор, прекалено взискателния клиент.

Апартаментът им се намираше в един нов блок – трийсет етажа стъкло. Бяха го избрали заедно, макар че Ивън плащаше всичко – Хедър харчеше на практика всеки долар, който тя носеше вкъщи. Освен това бе обзавела апартамента – вече два пъти – в същия разточителен елегантен стил, в който се обличаше. Една цяла стена с изглед към реката беше остъклена, а мебелировката налагаше жилището да бъде винаги идеално подредено, за да се постигне желаният ефект.

Беше красиво по безупречния начин, по който Хедър бе красива, но Ивън не можеше да се почувства у дома си. Лично тя предпочиташе меки кресла и някой и друг мръсен чорап сред разхвърлени на пода списания. Чувстваше се още по-некомфортно, когато останеше сама.

Слезе на долния етаж и потренира около час, после, още по екип, пусна спортния канал и хапна диетично. Както обикновено мислеше за работата. Беше впечатлена от клипа с Джорджия и си помисли, че с интуицията си, която често му служеше добре в бизнеса, Хал може би все пак е напипал истината.

Постепенно обаче един по-важен въпрос се прокрадна в съзнанието ѝ. Не можеше човек с богат полицейски опит като нея вечно да се преструва на наивен. Преди няколко седмици, когато се връщаха от сватбата на Франсис и Нела, за първи път започна да я измъчва една мрачна мисъл. Напоследък Хедър твърде често се отзоваваше на спешни повиквания от страна на Том Крейгмор, твърде често стоеше до късно през нощта при него и всеки път се връщаше подозрително ухаеща като току-що излязла от банята. Ивън отдавна трябваше да се досети, че тя спи с Том.

Още в първите дни от запознанството им Хедър бе признала, че от време на време, когато няма връзка с друга жена, спи с мъже. Тя беше доста неориентирана и си мислеше, че го прави, за да затвърди отношенията си с клиента. Но Ивън не можеше да се преструва повече, че това не се случва.

Любовта бе най-великото нещо на земята. Но, изглежда, че почти винаги се изкривяваше или износваше с времето. Така ли беше наистина? Възможно ли беше това чувство, за което всеки мечтаеше, в което всеки вярваше и възпяваше, да не води към нищо добро, а, напротив – към най-мрачните дълбини на душата, към жестоки битки и разбити сърца, разкъсващи се от болка, по-силна, отколкото ако бяха посечени с брадва? Това ли бе истината за любовта? Това ли бе най-сигурният начин да намразиш някого?

В десет Ивън вече бе в леглото и заспа с книга за Санди Коуфакс върху гърдите си. Събуди се около полунощ и изгаси лампата. Два часа по-късно, когато дойде Хедър, пак се разсъни. Приятелката ѝ явно беше пияна, защото затрополи в банята, събаряйки разни неща – металната купа до мивката и доколкото можеше да се прецени от шума, разни тоалетни принадлежности. В тъмното Ивън каза „Здравей“ и посегна към ключа на лампата.

Хедър стоеше като вцепенена, с ръка върху гърдите и разширени от уплаха очи. Беше гола, красива, висока, стройна.

– Леле, как ме стресна! Мислех, че спиш.

– Нещо не мога. Неспокойна съм. Как мина вечерта?

– Не мога да разбера дали Том е невероятен сладур, или абсолютен кретен.

„А как се чука?“ – идеше ѝ да я пита. Преди година Ивън би го направила. Гневът обаче вече не напираше в нея, готов да избухне. Вместо това искаше да изпита силата на натрупаната в сърцето ѝ обида.

– Не мога повече така.

Отначало реши, че си го е помислила, но в този момент Хедър застина неподвижно с горнище на пижама в едната ръка над отвореното чекмедже на гардероба „Еймс“.

– Какво не можеш повече?

– Да те гледам как се прибираш пияна, след като си дала на някой мъж да те опипва, чука или бог знае какво друго.

– Ох, я стига!

– Това трябва аз да го кажа.

– Искам да кажа – заяви Хедър, като веднага се просълзи, – че не знаеш какво приказваш. Не можеш да ме обвиняваш.

Ивън замълча за няколко секунди.

– Ти на практика сама си ми го признавала на няколко пъти, когато си била надрусана. Бяхме в същото това легло, когато те попитах къде си била, и ти отговори: „Няма значение“. Колко пъти се повтаряше? Омръзна ми да се преструвам, че не знам какво става.

– Ох, наистина няма значение!

Ивън очакваше този отговор. Спомняше си какво говореше Хедър за случайните си авантюри с мъже. Твърдеше, че им се надсмива, и може би наистина беше така. Искала да им покаже, че не могат да я имат, че не я впечатляват. Но това не означаваше, че тези срещи не са важни за нея. Просто бяха важни по различен начин, а не както когато лежеше в прегръдките на Ивън. Това бе голямо разочарование, но какво да очаква от Хедър? В секса всеки преживяваше разочарования, или поне не намираше онова, за което копнееше в най-съкровените си мечти. Но каквото и да означаваше това поведение за Хедър, то имаше значение за Ивън. Това беше единственият проблем. Тя отново го каза на приятелката си.

– Да не искаш да престана да се виждам с мъжете, с които работя? – попита Хедър. Прекоси стаята и заръкомаха разпалено. – Това ли искаш? Добре, ще го направя. Това са някакви лесбийски глупости, но добре, няма да излизам с хора, които не ме привличат.

– Не мисля, че ще престанеш. Мисля, че е важно за теб. Сигурно сама не разбираш защо, но няма да спреш. Обаче това ме наранява, затова ние трябва да спрем.

– Обичам те – каза Хедър. – И ти също ме обичаш.

Ивън осъзна колко отдавна е назрявала тази криза, колко добре е обмислила всичко и е планирала действията си.

– Сега ще отида да спя при Джанет. Ще остана там няколко нощи. Искам до края на седмицата да се махнеш оттук.

Хедър изпадна в истерия. Заплака безутешно. Носът ѝ потече. Красивата ѝ външност сякаш я напусна. Замаяна от алкохола, беше забравила да свали грима си и сега той потече на тъмни струйки.

– Не мога да отида другаде. Добре ми е да живея тук. Това е моят дом. Обичам те. Моля те. Ще се променя. Ребека познава един психоаналитик. Ще се променя. Кълна се, че ще се променя. Моля те!

Запълзя на колене към Ивън с разперени ръце. Сцената беше сърцераздирателна отчасти защото Ивън се наслаждаваше на унижението ѝ. Сега Хедър също страдаше, беше почти съсипана. Допълзя до леглото и се вкопчи в крака на Ивън. „Обичам те! – повтаряше. – Моля те!“ Ивън също заплака.

И друг път бяха имали такива сцени, макар и по различни поводи. Винаги играеха едни и същи роли: Ивън – ядосана, Хедър – унизена. Ивън заплашваше, Хедър се разкайваше. Накрая решаваха да започнат отначало с надеждата, че този път ще потръгне по-добре.

В надеждата винаги имаше нещо окриляващо. В отношенията с хората, които обичаше, Ивън винаги се вкопчваше отчаяно в надеждата. Сега обаче разбираше, че губи оптимизма си. Драмата, в която участваха – обичам те, мразя те, желая те, не те искам – щеше отново да започне и пак да ги доведе до сегашното положение. С помощта на опитни терапевти Ивън вече достатъчно се познаваше, за да осъзнае, че това също е част от нея – да обича някого, който никога няма да я приеме напълно и за когото никога няма да бъде достатъчно добра. Такива бяха убежденията на старата Ивън – че човек е предварително програмиран. И за да се отърси от това, трябваше да се пребори със себе си. Чувстваше, че трябва да задържи старата Ивън – или Диди – на леглото и да се издигне над нея като безплътните духове, излитащи от телата на мъртъвците в архивните филми. Трябваше да положи почти физическо усилие. Но знаеше, че е правилно. Знаеше, че е необходимо да го направи. Ивън искаше да бъде щастлива и щастието ѝ зависеше само от нея.

Десет минути бяха достатъчни, за да събере нещата си, да се облече и да се махне от апартамента, от пискливото вайкане на Хедър. Поседя в колата в подземния гараж, докато се успокои достатъчно, за да шофира. Толкова труден път бе извървяла, докато осъзнае какво иска – и то ѝ се беше сторило плашещо, срамно и най-лошото, несвойствено. В миналото мразеше да бъде различна, да се чувства различна и да приеме различието като начин на живот. Но го беше направила. А сега, на петдесет, осъзнаваше нещо друго, нещо много по-жестоко – че може би никога не е обичала, не и по онзи необременен, траен начин, на който се бе надявала. Така в три през нощта Ивън седеше в тъмния гараж.

10.

По следа – 30 януари 2008 година

Беше седем и половина и той стоеше на станцията на леката железница в Сентър Сити. На лявата ръка носеше ръкавица, а дясната подаваше на пътниците. Стоеше на долното ниво, близо до изходите, за да хване пътуващите и в двете посоки, но тук нямаше отопление и температурата едва ли беше над минус десет. Младите стажанти, които бяха дошли с него, потропваха с крака и обикаляха в кръг, но възбудата от работата с толкова много хора отвличаше вниманието му от замръзналите му уши. Откакто Джон Кенеди бе захвърлил официалния цилиндър при встъпването си в длъжност, политиците предпочитаха да се явяват пред американските избиратели гологлави.

– Аз съм Пол Янис. Надявам се да гласувате за мен при изборите за кмет на трети април.

Казваше го може би по пет пъти в минута, почти със същите думи.

Обичаше уличната агитация, но не по причината, за която повечето хора си мислят. Първо, това го учеше на смирение – качество, което майка им винаги хвалеше, макар че самата тя рядко го проявяваше. В съвременния свят само актьорите и хората от развлекателния бизнес ставаха истински звезди. Пол беше водач на мнозинството в щатския сенат от четири години, но за обикновените хора лицето му все още бе само смътно познато – възприемаха го като човек, когото са виждали някъде, например на сватбата на братовчеда. Когато чуеха името му, реакцията им беше различна. Повечето се усмихваха сдържано, поклащаха глави и отминаваха. Някои спираха и казваха, че са пазарували в бакалницата на баща му или че са гласували за него на предишните избори. Винаги имаше хора, които искаха да се снимат, особено ако бяха с деца. Имаше и доста, които го подминаваха намръщени – републиканци или по-често хора, които смятаха политиците за напаст, особено ако ти пречат да стигнеш навреме на работа. Разбира се, срещаше и стари познати – главно адвокати, които спираха да го поздравят. И винаги се намираше някой страхотен латиноамериканец, минал случайно точно през тази станция на Тройния град, който разперваше ръце, прегръщаше го и възкликваше: „Пабло, амиго!“

От време на време някой искаше да си поговори с него по-дълго. Майки го питаха за училищата и спортните площадки, които бяха опасно недофинансирани; а младежите от така наречения „обратен трафик“ – тоест пътуващи от Сентър Сити към работните си места около летището – се интересуваха от плановете му за подобряване на енергийната ефективност на окръга и подпомагането на млади компании в компютърния сектор. Ако редовно правеше такива кампании – а той всеки работен ден отиваше на някоя автобусна спирка или тук, по линията на градската железница, а през уикендите обикаляше магазините из целия окръг – човек получаваше ясна представа за проблемите. Имаше все още чернокожи, които се оплакваха от полицейско насилие, особено в Норт Енд. И неизменно чуваше потресаващи разкази – например от един баща на дете с тежки увреждания, който не можеше да получи адекватна помощ от училищата и държавните институции, но отказваше да го изпрати в социално заведение, въпреки че майката отдавна ги беше изоставила. Имаше и забавни случаи – пътници, които искаха веднага да вземе мерки срещу твърде шумното куче на съседа, за спиране на дзета-облъчването от Марс или, много често, срещу някой съдия, чието решение по делото им за развод било ясен знак за корупция. Той обаче обожаваше тези срещи – да ухажва избирателите, да ги изслушва, да кара сътрудниците си да записват идеите, плановете, имената им. Това беше живото сърце на града, нуждаещо се от неговата помощ.

– Е, каква е тая работа с убийството? – попита някакъв младеж с плетена шапка.

Тази сутрин това беше третият, който го питаше във връзка с клиповете на Хал. Той реагира с репетирано измъчено изражение и тръсна глава, сякаш не разбираше за какво е всичко това.

– Оня тип е задник, нали? – добави младежът. Лицето му бе пъпчиво и сигурно беше имал тежко юношество, но сега не му липсваше увереност.

– Ти го каза.

– Да. Обаче това е кофти работа, човек.

След тези думи младежът отмина.

В осем и четирийсет и пет Пол и двамата сътрудници тръгнаха от станцията. Обядва в клуб „Метрополитън“ с група адвокати, с които имаше среща за набиране на спонсори. Беше изгубил част от подкрепата в тези среди, защото бе подкрепил новите обезщетения за психологически вреди в хода на неуспешните опити за здравна реформа миналата година, но повечето присъстващи юристи го познаваха отдавна и го приемаха като свой човек, още повече че от кметския пост щеше да има контрол върху Окръжния юридически отдел.

Когато отвори задната врата на рекламната си кола – червен „Форд Таурус“, завари Крули на задната седалка. Марк показа главата си навън и помоли стажантите Ким и Марти да вземат такси. Това не беше добър знак. Марк би излязъл в студа само ако се налагаше да съобщи на кандидата нещо, което трябва да знае, преди да говори с репортери. И наистина, Крули държеше купчина листа. Искове за откриване на доказателства от адвокатите на Хал.

– Не поискаха ли отхвърляне?

– А?

– Ти каза, че ще подадат иск за отхвърляне на жалбата ни въз основа на Първата поправка и така ще можем да протакаме до изборите. Те обаче са прескочили този етап и са отишли направо към иск за откриване. Така ли излиза?

Марк сви рамене, сякаш не се вълнуваше, че е сгрешил. Хал и адвокатите му бяха надхитрили Пол: искаха съдия Ландс да нареди представяне на всички доказателства, които щатската и местната полиция все още пазеха, както и да задължи Пол да даде слюнка и пръстови отпечатъци за изследване. Щяха да направят ДНК тестове. Той прочете клетвената декларация на Хасан Явем два пъти. Беше шокираща. През годините периодично имаше притеснения от генетични изследвания, но всеки път го уверяваха, че няма начин неговото ДНК да бъде различено от това на брат му. Явем обаче бе истински гений.

Крули прочете мислите му:

– Рей вече говори с Явем. Вероятността тестът да проработи, е едно на двеста или нещо такова.

– Онези проби още ли съществуват?

– Кръвта, явно да. Намерили са я в хладилника на щатската полиция. Практиката им всъщност е да съхраняват пробите по десет години и после – в канала, обаче не и тази.

– Ох, защо имам този късмет?

– Заради СПИН – отговори Крули.

– СПИН ли?

– Кръвта е от 1982 година. Тогава нямаше практика кръвните проби да се изследват за СПИН. После никой не е посмял да я пипне и така е останала.

– Браво!

Крули не харесваше тази реакция, а Пол реагираше така, щом засегнеха темата. Марк водеше предизборни кампании достатъчно отдавна и умееше да избира кого да подкрепи. Правеше го по две причини. Първо, искаше да спечели. В слаба изборна година се хващаше да поработи за някой червив от пари демократ, въобразяващ си, че е новото лице на демокрацията. Обаче бе преживял достатъчно загуби, а ако му трябваха пари, щеше да се върне във Вашингтон и да стане лобист. Затова кандидатът му трябваше да има шанс за победа. И второ, да бъде работлив. Невероятно беше колко много от тези мъже (по-рядко жени) не искаха да положат никакво усилие. Обичаха да се показват пред камерите и боготворящата ги тълпа, дори наполовина да е съставена от роднини на сътрудниците от предизборния им щаб. Но не бяха готови да работят по осемнайсет часа на ден. И се държаха, сякаш доларите растяха по дърветата, сякаш Джордж Сорос или някой друг милиардер много ще ги хареса и ще ги затрупа с пари. Смятаха за унизително и срамно да молят хората за материален израз на подкрепата им. Янис беше професионалист. И беше неуморен. Преди два дни каза на Крули да започне да организира по три допълнителни предизборни изяви всеки ден от началото на февруари. Освен това Пол все още работеше в кантората, да не говорим, че идната седмица щатският сенат възобновяваше заседанията си. До края на май нямаше да има повече от четири часа сън на денонощие.

Крули се запозна с Пол преди три години при кандидатирането му за Конгреса. Марк бе ангажиран с друга кампания в Калифорния и се наложи да откаже. Той обаче беше учил в колежа на Пол и още като студент участва в няколко местни кампании, затова познаваше подходящите хора. Освен това хареса Пол. Беше прям човек. Прогресивен. Приемаше съвети. И не вярваше само в собственото си избиране, макар че това бе основното, в което всички от екипа вярваха. Той разбираше предизборната математика – колко доброволци, колко долари. Понякога Клуни, финансовият съветник, му даваше имената на десет души, на които да се обади до края на деня, и още щом се качеше в колата след поредната среща с избирателите, Пол изваждаше телефона и листчето и започваше да звъни. Често свършваше до обяд и поискваше още десет. Не се оплакваше, че не може да вижда жена си и децата (всеки в тази напрегната кампания имаше нужда от лично време с любимите си хора), и когато излезеше от някоя църква, не ругаеше какъв самовлюбен глупак бил свещеникът. Той знаеше, че на амвона рядко застават скромни хора. Сега покрай проблемите с Кронон Пол за първи път губеше обичайната си дисциплина. Държеше се, сякаш се страхува, и това тревожеше Крули. Един уплашен човек никога не може да победи. Всички – медиите, противниците, членовете на екипа – го усещаха. Водачът винаги трябваше да се държи като такъв. Янис изглеждаше разтревожен от събитията с брат му.

– Това нещо излезе от контрол – каза, загледан през прозореца към небостъргачите и оживените улици, които се надяваше скоро да управлява. – И какво искаш да направя?

– Как така какво аз искам? Трябва да направиш най-логичното. Ще сътрудничиш. Ще излезеш с вдигната глава и ще заявиш: „Нямам от какво да се страхувам. Ще ви дам отпечатъци. Ще ви наплюя, ако трябва.“ Това не се прави, за да го представят в съдебната зала. Това е война на впечатления. Вече съм ти казвал.

– Не искам да се подлагам на този тест – заяви Янис. – Резултатите няма да са добри за нас.

Сърцето на Крули за миг спря.

– Какво означава това, по дяволите? Да не би там да има твои отпечатъци? Да не би да има твое ДНК?

Янис се обърна към него и устните му леко се изкривиха:

– Какви ги говориш, Марк?

– Какво тогава имаш предвид под „лош резултат“. Ако няма улики, сочещи към теб, това е добър резултат. На твое място бих запретнал ръкави и бих дал отпечатъци пред двайсет камери. И бих го направил още сега.

– Не мога.

– Защо?

– Трябва да говоря с брат ми. Трябва да говоря със София. Това се отразява зле на децата ми. Трябва да ги подготвя. – Той отново се обърна към прозореца. Свали очилата си, както често имаше навик да прави, и потърка основата на носа си. – А лош резултат, ако сам не можеш да се досетиш, Марк, ще бъде, ако Явем не успее да различи чие ДНК е било на местопрестъплението. Хал ще го обяви за доказателство, че може би аз съм убиецът. И единственото, което ще ми остане, ще е това, с което започнах – да твърдя, че не съм го направил. Това е капан.

Крули се замисли: Янис беше прав.

– Този процес е катастрофа – продължи политикът. – Каза ми, че съм длъжен да заведа дело, за да защитя невинността си, и че адвокатите ще протакат до изборите.

– Да, а ти ми каза, че няма от какво да се притесняваш. Сега Кронон изнесе, че си излъгал полицията. А пък огорчената ти бивша приятелка, на която направо е изписано на лицето, че си съсипал живота ѝ, свидетелства, че си смятал брат си за невинен. Изобщо не ме обвинявай. За бившата, майната ѝ. Но ченгетата…

– Бях забравил.

– Колко жалко – изсумтя Крули.

– Освен това не съм лъгал полицията. Не че има някакво значение.

Крули не беше обсъждал тези неща подробно с Пол и не беше убеден, че иска да го прави сега. Дори когато помията започнеше да извира от земята като гейзер, той разпитваше кандидата за сексапилната тайна любовница или за нерегламентираната сделка с някой голям спонсор. Не му трябваше да знае, за да може да звучи искрено пред репортерите, когато твърди, че в обвиненията няма никаква истина.

– Не си излъгал ченгетата? Как така? Казал си им, че по времето на убийството с брат ти сте пили бира край реката. А пък брат ти се е признал за виновен. Затова, освен ако Кас не е имал среща с Айнщайн и не е преодолял законите на времето и пространството, няма как да е бил с теб, докато е убивал жената. Нали?

Янис придоби онова измъчено изражение, което Крули ненавиждаше, и отново погледна през прозореца, като несъзнателно поклати глава, мислейки за мащаба на усложненията.

– Не съм казвал на полицията, че сме били заедно през цялата нощ. Сигурно не са ме разбрали правилно. Казах им, че след пикника с Кас отидохме на крайбрежната и пихме няколко бири.

– Това ли ще е нашата теза? Недоразумение? Кас ще потвърди ли?

Все още отказваха да коментират клиповете на Кронон, като се позоваваха на течащото дело. Рей бе подал искане към съдия Ландс да определи основните правила: Могат ли двете страни по делото да дават изявления? Казусът очевидно беше сложен, защото Пол бе адвокат, а професионалната етика забраняваше на юристите да дават становища по висящи дела извън съдебната зала. Съдията бе насрочил изслушване за следващата седмица.

– Разбира се, че Кас ще потвърди.

– Освен това, когато си говорил с полицията, брат ти не ти е бил казал, че е убил момичето, нали? Затова не си осъзнавал, че часът е важен.

– Той изобщо не ми е казвал, че я е убил, честно.

– Не ти ли каза, че смята да се признае за виновен?

– Разбира се, че ми каза.

Крули присви очи:

– Заяждаш ли се с мен?

– Може да се каже.

Янис криеше нещо. Това беше основният проблем. Човек можеше да ругае медиите и законите за финансиране на партиите, да твърди, че всички политици са мошеници, и в деветдесет процента от случаите щеше да е прав, но големите истини, жестоките истини за кандидатите често лъсваха по време на кампания. Това бе като да правиш мозъчна операция с пневматичен чук. Но с всеки изминал ден ставаше все по-ясно, че Янис премълчава нещо.

– Има ли още нещо? – попита Крули.

– Какво имаш предвид?

– Стига, Пол. Да ти приличам на ясновидец? Не ме карай да налучквам правилния въпрос. Ти знаеш кое ще потопи кораба. Потъва ли този кораб?

– Не. – Янис бавно се обърна към Марк. Погледна го с онези тайнствени гръцки очи, толкова тъмни, че не можеш да прозреш в тях. – Искаш ли да го чуеш ясно от моята уста?

За секунда Крули се поколеба.

– Да – отговори след малко.

– Не съм убил Дита Кронон. Нямам нищо общо с това.

Добрият политик винаги е и добър актьор, затова Крули беше свикнал да приема всичко с известни резерви. Познаваше един човек, когото Клинтън повикал в едно тихо ъгълче на Белия дом, за да го увери на четири очи, че никога не е желал сексуално Моника Люински. Крули обаче се отнасяше с особена симпатия към Пол – вярваше му и сега изпита облекчение.

– Брат ми мисли, че трябва да се откажем от делото – каза Пол.

– Мамка му – изруга Крули. – Не можеш да прекратиш делото. Това ще е катастрофа. Ще излезе като признание, че си виновен.

– Не съм казал, че съм съгласен с него, Марк. Но разбирам доводите му. В безизходно положение сме, освен ако не се съгласим на теста и не ударим печалбата. Но шансът е едно на двеста да не успеем. Тогава още повече ще загазим. Извинявай, но изобщо не трябваше да ви слушам.

– Добре. Аз съм виновен. Щом искаш, така да бъде. Но сега не можеш да се откажеш. Ако прекратиш делото, напускам.

Янис наведе глава и го изгледа заплашително.

– Това заплаха ли е?

– Приеми го както искаш. Трябва да изиграем картите си в съда и да се надяваме. Може Ландс да забрани изявленията във връзка с делото и да задължи Хал да спре клиповете.

– Няма да го направи. Ако бях съдия, и аз не бих го направил. Не можеш да позволиш на политик да заведе дело и да затвориш устата на критиците му. А Дюбоа Ландс е добър юрист. Работил съм с него.

– Не знаех – измърмори Крули. – Защо не ми каза по-рано?

– Защото е дълга история.

Бяха стигнали до клуб „Метрополитън“ и Янис отвори вратата. Но преди да влезе, потупа Крули по рамото и се усмихна – за първи път, откакто се бяха качили в колата. Усмивката му беше искрена.

– Горе главата, Марк. Днес е прекрасен ден.

– Така ли?

– Брат ми излиза от затвора. – Той погледна часовника си. – Дори вече е излязъл.

В осем и половина надзирателите вероятно са снели отпечатъци на Кас в административния център, за да са сигурни, че пускат правилния човек; после са му дали да облече старите дънки и горнището на анцуг, с които се беше явил в затвора. „Хилкрест“ приличаше на ранчо от каубойски филм, заобиколено от ниска бяла ограда. Дори нямаше бодлива тел. Наричаха го „Лагера на честта“, имайки предвид, че сред затворниците няма някой, който да не е осъзнал, че ще лежи при много по-тежки условия, ако се опита да избяга и го хванат. Тази сутрин надзирателите бяха дръпнали резетата на врата В, която се отваряше само при освобождаване на затворници или при доставки със съчленени камиони. И Кас бе излязъл сам. София беше тръгнала още в шест, за да го прибере.

Ким и Марти, стажантите, вече чакаха под зелената тента на клуба. Ледът и снегът отпреди седмица се бяха превърнали в черна киша, която се беше спекла от лугата на няколко купчинки, все още вкопчени в цимента с упоритостта на живи същества. Колко сол можеха да понесат тези тротоари, преди да се разядат и да се наложи да се подменят, запита се Пол. Досега никога не се беше замислял за това, но когато станеше кмет, това щеше да е една от грижите му. Всеки винт и гайка в Тройния град щеше да бъде негова отговорност.

Телефонът му завибрира точно когато стигна до двамата си сътрудници. Звъняха му на частния, не на взетия специално за кампанията. Помисли, че може да е Беата, която вече веднъж му звъня, но той не намери достатъчно уединено място, за да поговорят поверително. Номерът беше скрит.

– Пол Янис.

– Сигурен ли си? – отговори брат му.

Двамата се разсмяха като седмокласници на някоя идиотска шега. Брат му се обаждаше от телефона на София, чийто номер бе закодиран, за да може да телефонира на пациентите си, когато реши. Близнаците не се бяха чували по телефона бог знае от колко отдавна – за последен път може би преди двайсет години, когато почина баща им. Разговорите в затвора се записваха, затова предпочитаха да разговарят лице в лице.

– Наред ли е всичко?

– Да.

– Значи сега сме свободни.

– Свободни сме.

– Съжалявам, че не дойдох да те посрещна.

Датата за освобождаването – която всеки затворник помни и насън, даже да излиза осем години предсрочно – беше трийсет и първи януари 2008 година. Незнайно защо обаче след заседанието на комисията за помилване от Управлението на затворите я преизчислиха на днес.

– Вече говорихме за това. Нямаше как да отмениш тази закуска, след като си я уговорил още преди четири месеца. Но нали ще се видим на вечеря?

– Такъв е планът.

Затвориха. Той се беше просълзил, разбира се, и бръкна под палтото си, за да извади кърпичката от задния джоб на панталона. Все още не можеше да си представи, че за първи път от двайсет и пет години ще се храни на една маса с брат си и отново ще спят под един покрив. От суеверие не бяха правили планове за далечното бъдеще.

Двайсет и пет години. Чудовищността на това време го стъписа. Спомни си самопризнанията и деня – месец по-късно – точно след сватбата на Пол, когато присъдата на Кас влезе в сила. Спомняше си двете събития с такава яснота, сякаш се бяха случили миналата седмица, и това му помагаше да преживее по-леко дългите години на раздялата, особено сега, след като бяха минали. Но когато присъдата влизаше в сила, двайсет и пет години изглеждаха и за двамата един цял човешки живот. Когато се сбогуваше с брат си на вратата на затвора, той нямаше представа как ще го преживее. Година след влизането на Кас в затвора мисълта, че не може да му се обади когато поиска, все още беше мъчителна и всяка неделя се събуждаше с разтуптяно сърце, в очакване на свиждането. Само човек, който има брат близнак, еднояйчен близнак, можеше да разбере колко жестока бе тази принудителна раздяла и за двамата.

Сега всичко това беше минало. Той затвори очи и си пое дълбоко въздух. Все още не беше сигурен, че е възвърнал хладнокръвието си. Мразовитият въздух проникна чак до синусите му. С усилие раздвижи крака и влезе в клуба. Животът му отново започваше.

Втора част

11.

Кас – 5 септември 1982 година

– Касиан – казва Зевс, използвайки кръщелното му име. – Толкова се радвам, че си сред нас. Майка ти ли забелязах там? Трябва да отида да я поздравя.

Зевс стиска енергично ръката му в кратка демонстрация на цялата си сила и чар. Зад него Хермиона, майката на Дита, слаба и безлична като празен лист, минава, без да се усмихне. Тя не харесва особено Лидия – нито Майки – а покрай тях и Кас.

Зевс е по-сърдечен, въпреки че никога не би приел дъщеря му да излиза с полицай, каквото и да говори публично. Човекът, когото Кас понякога вижда с чаша уиски в домашния му кабинет, е тесногръд, пресметлив и мрачен.

Дита се изказва дръзко по адрес на всеки друг в семейството си. Майка ѝ била „глупачка“, твърде обсебена от външността си, а известната с нецензурния си език леля Тери, която според мнозина е отговорна за възмутителното поведение на племенничката си, намира за „забавна“. Колкото до големия си брат Хал, Дита го смята за наивник, но въпреки това го обича.

За Зевс обаче се изказва твърде пестеливо. Любов и омраза. Човек почти чува напрежението между тях като бръмчене на електропровод. Дита казва, че баща ѝ е споделял хиляди пъти, че Хал прилича на майка си, а тя – на него. Думите му очевидно ѝ доставят удоволствие. Но погледът, с който изпраща баща си всеки път, е изпълнен с презрение към неговото лицемерие, мегаломания и безгранична амбиция.

С белия си костюм този следобед Зевс напомня повече на управител на казино във Вегас, отколкото на политик – ако се изключи вратовръзката с десен на американското знаме. Като спира да размени по няколко думи с други гости, той постепенно се приближава към нуна Тери и Лидия – с изрусена, суха като слама коса и отрупана с бижута. Подобно на брат си, Кас безпогрешно разпознава нюансите в настроенията на майка им и дори от петнайсет метра забелязва свирепия ѝ поглед, насочен към приближаващия се Зевс.

Близнаците не разбират ненавистта на родителите им към семейство Кронон. Сега, когато бащата на Дита се появява твърде често по телевизията, баща им не пуска телевизора дори за да гледа „Траперите“. Това е странно, защото според по-голямата им сестра Хелън, преди да се родят момчетата, Зевс е бил нещо като ангел пазител на семейството. В средата на 50-те Майки бил толкова инвалидизиран от смущения в митралната клапа на сърцето, че не можел да работи, и Тери убедила брат си да вземе Лидия в офиса си. Така тя работила при Зевс две-три години, докато забременяла с близнаците, а след изобретяването на байпаса Майки бил подложен на операция за смяна на сърдечната клапа. След като излязъл като нов от болницата, Кронон му помогнал да отвори бакалия. Близнаците работеха в магазина от петгодишни, като отначало подреждаха рафтовете, и Кас все още си спомня деня, в който баща му, който винаги сдържаше нервите си пред клиентите, хвърли бялата си престилка от касата към млечния щанд и закрещя, че трябвало да се местят. Беше побеснял заради наема, който, след като Зевс изкупи повечето търговски площи в стария им квартал, трябваше да плаща на него.

– О, БОЖЕ!

От другия край на моравата, въпреки музиката и силните разговори, Кас чува вик, който подсъзнателно разпознава като гласа на брат си, и веднага се втурва натам. Когато се приближава, вижда Пол проснат на тревата, а София Михалис е надвесена над него. Двамата се кискат като малки деца. До ухото на Пол има парче печено агнешко, макарони и картонена чиния. Няколко десетки души, главно стари съседи, са се събрали в кръг около него. След като се уверяват, че е добре, някои му обръщат гръб и поздравяват Кас, като му задават неизбежния въпрос: „Ти кой от двамата си?“ Въпрос, при който той винаги имаше чувството, че някаква струна в сърцето му се скъсва.

Най-съкровената тайна в живота на Кас Янис е скритият му гняв, че никога няма да бъде добър колкото брат си. Когато била бременна, Лидия много се впечатлявала от легендата за Исав и Яков и затова, преди да ѝ сложат упойката, казала на доктор Уорът да не издава пред никого, дори пред нея, кое бебе се е родило първо. Когато ѝ показали момчетата, тя просто избрала единият да се казва Касиан, а другият – Пол, съответно на нейния баща и на този на Майки. Никой не знаеше кой е по-големият.

Стремежът на Лидия да се държи по един и същи начин с близнаците обаче бе възприет от тях като повеля да останат абсолютно еднакви. Те имаха обща стая, общи приятели, общи книги; не пускаха телевизора, ако предварително не са постигнали съгласие какво ще гледат. Всяка година се опълчваха срещу добрите намерения на директора да ги раздели в различни класове и се подиграваха на учителите, които ги обвиняваха, че преписват, защото контролните им винаги бяха еднакви. Животът им бе като ябълка, разрязана на две абсолютно еднакви половини. Всичко се промени в гимназията, когато Кас заподозря, че Пол предпочита това положение на нещата, защото беше в негова полза. Малките разлики между тях, колкото и безобидни да изглеждаха, му помагаха да изпъкне като по-добрият от двамата – по-симпатичен, по-умен, по-способен.

Пол открай време беше по-амбициозният. Когато тренираха с отбора по тенис за издръжливост, той продължаваше и след упражненията. Кас много се вбесяваше от това, защото нямаше избор. Пол знаеше, че превъзхожда брат си. В турнирите Кас се представяше винаги по-добре, когато играеха срещу едни и същи противници, но категорично отказваше да излезе срещу Пол дори на тренировка, защото знаеше, че ще загуби.

В колежа Кас се дразнеше всеки път когато брат му влезеше в стаята. Беше много объркващо. Защото страшно обичаше брат си и когато всеки избра различен път, му ставаше мъчно за него.

Кас говори с Дийн Демос, сержант в „Престъпления срещу имуществото“, когато вижда Дита да се приближава ядосано.

– Брат ти е пълен идиот – заявява тя достатъчно силно, за да чуе Дийн, и сякаш това не ѝ стига, добавя: – Не мога да понасям цялото ти шибано семейство.

Пияна е, разбира се, макар че истинският проблем, както подозира Кас, е, че се е нагълтала с успокоителни преди пикника, за да може да го издържи.

– Аха – измърморва той и вместо да влиза в спор, я подхваща с една ръка през кръста и бавно я повежда по моравата към реката, далеч от тълпата.

Знае, че гневът ѝ бързо минава, и наистина, след около минута тя се отпуска и се опира на рамото му.

Близките му мислят, че обича Дита, защото е възможно най-неподходящата жена за него – привличането на противоположностите. Тя обаче не е като никоя друга, която е срещал: цинична, умна, безстрашна, адски забавна и – което е нейната тайна – изключително добра. На пикника едва ли има и петдесет души, които знаят, че Дита се труди до припадък всеки ден в Отдела за защита на детето към Върховния съд на окръг Киндъл. Кас я е гледал при онези деца, на които дава цялото си сърце.

Дита несъмнено е най-сложната личност, която познава, с пороци, видими за всички, и достойнства, които упорито крие. И със сигурност е най-добрата жена в леглото. Прави секс – всъщност „чука се“ е най-подходящата дума за това – сякаш тя го е измислила. Получава оргазъм по-бързо и по-често от всяка друга, за която е чувал – превръща се в треперещо, охкащо, потящо се, стенещо същество, което, едва успяло да си поеме въздух, казва: „Искам още.“

Правят го най-често тук, в леглото ѝ. Дита получава странна възбуда от това, че родителите ѝ са наблизо, и обича да стене и пъшка високо. Няколко пъти прекарва Кас тайно по стълбите, но повечето вечери той просто се покатерва на балкончето ѝ на втория етаж, като използва куките, забити в стената за телефонните жици.

Майка му ненавижда Дита, може би защото младата жена има силна воля като самата Лидия. Но това прави Дита идеалния съюзник за Кас. Тя никога няма да се пречупи пред установените порядки. Никога няма да каже: „Добре, Пол би постъпил така.“ Тя ще настоява Кас да се отличава, а това е увереност, от която той има нужда, защото притегателната сила на брат му вечно ще се опитва да го завлече.

Кас иска да се ожени за Дита. Това също е тайна, защото реакцията ѝ, поне първоначално, сигурно ще е:

„Аз? Да се омъжа за ченге?“ Или по-вероятно: „Да се чукам с един и същи мъж до края на живота си?“ Кас не може да си представи колко ужасно ще бъде, когато тя му се изсмее в лицето. Пол потиска емоциите си, но той е наследил избухливостта на Лидия. Това е чертата на характера ѝ, която той още не може да приеме, която тя самата не харесва и с която отблъсква всеки. Като обича Дита, той рискува да бъде намразен от нея точно заради това.

Около шест, точно когато идва време пикникът да свършва, небето притъмнява и се излива порой. Дита, както може да се очаква, остава под дъжда. Накрая Кас взема една покривка, загръща приятелката си и я завежда в къщата. Тя се опитва да го отведе на горния етаж, но наоколо има прекалено много хора и той ѝ прошепва, че ще се върне по-късно.

Около седем на Поли, който е останал, докато Кас и хората от организационния комитет на пикника раздигат, най-сетне му омръзва.

– Хайде да вземем по бира и да седнем на реката.

– Няма ли да има цуни-гуни, докато отец Ник играе пинакъл в Мъжкия клуб?

Ник може да проиграе цялата си заплата, ако другите играчи не му пускат от време на време някоя ръка. Мъжете от енорията се чувстват задължени да се грижат за него сега, след като майката на Джорджия почина и свещеническият обет не му позволява да се ожени повторно.

– Не тази нощ, Жозефина – отговаря Поли. Изглежда обезпокоен.

– Къде е Лидия? – Зад гърба ѝ двамата наричат майка си на малко име още от прогимназията.

– Тръгна си. Каза, че Тери ще я закара вкъщи, за да могат да се видят.

Двамата тръгват бавно през моравата.

– Каква беше тази работа със София Михалис? – пита Кас. – На прескочикобила ли си играехте.

Пол разказва набързо какво се е случило. Накрая добавя:

– Не мога да повярвам каква красавица е станала.

– Охо. Поли е влюбен.

Пол от години не е проявявал интерес към друга жена освен Джорджия. В колежа се бяха разбрали, че всеки от двамата може да има и други любовни връзки, но не го мислеха сериозно. Пол не можеше да се откъсне от телефонния автомат в общежитието и ѝ звънеше минимум по три пъти седмично, като тъпчеше четвъртдоларови монети в процепа. Двамата се бяха вкопчили един в друг като удавници в спасителен пояс. Това време обаче е вече минало. Джорджия не е глупава. Тя ще стане добра домакиня, ще отглежда деца, ще поддържа къщата, но, за бога, сега е 1982 и да живееш с такава жена е все едно да участваш в безкрайно повторение на сериала „Татко знае най-добре“. Шансът на Пол да успее да се измъкне от нея обнадеждава Кас. Междувременно брат му свива вежди и се оглежда.

– Бога ми, Кас. Стига глупости. Джорджия ще си изплаче очите.

Кас повтаря шеговитите си думи още няколко пъти като детска песничка, докато брат му го удря по рамото. За отмъщение Пол пита:

– Е, ще пием ли бира? Или ще се криеш в храстите, докато се стъмни достатъчно, за да се покатериш по водосточната тръба?

Този опит да му го върне е толкова елементарен, но неизбежен, че Кас прихва да се смее. Нощта е прекрасна. След дъжда въздухът е прохладен и свеж. Пълната луна свети над реката и водата ромоли. Кас изведнъж осъзнава всички възможности, които се откриват в живота му, и радостта да обича най-близките си хора. Пол. И Дита. Той обича Дита. Дава си сметка, че вече е взел решение.

Тази вечер ще поиска ръката ѝ.

12.

Леля Тери – 1 февруари 2008 година

До неотдавна Ивън гледаше на евентуалното си пенсиониране от ФБР почти като на сбогуване с живота. Преди три години направи необходимия двайсетгодишен стаж, но трябваше да изчака, докато навърши петдесет, за да вземе пенсия – около половината от заплатата до края на живота ѝ. Всъщност това бе едно от нещата, които я привлякоха във ФБР. В Управлението обикновено ти даваха съвет да напуснеш възможно по-скоро, когато си достатъчно млад, за да започнеш друга кариера, но тя мислеше, че още е рано да мисли за това – докато не ѝ се обадиха от една фирма за набиране на персонал. Точно по това време във вестниците се появиха заглавия за служители на Зет-Пи, които подкупвали данъчни оценители в Илинойс, затова Хал и управителният съвет на фирмата решиха да сменят началника на охраната Колинс Мълани с човек, който има добра репутация в борбата е престъпността, фактът, че Ивън бе завършила магистратура по бизнес администрация по вечерна програма в „Ийстън“ – за Да се разсее след смъртта на Дорийн – и имаше управленски опит като заместник главен специален агент в окръг Киндъл, я правеше идеалния кандидат и Хал ѝ направи предложение, на което не можеше да откаже.

И ето я сега, заместник-директор по сигурността на голяма акционерна компания. Но най-изненадващото в новата ѝ длъжност бе колко много ѝ харесваше. Хедър, която имаше добра преценка за всеки, много точно я анализира една вечер, като каза:

– Ти си от онези хора, които обичат да работят.

Съвсем вярно, но имаше голямо предизвикателство да се грижиш за сигурността на компания, притежаваща двеста четирийсет и шест мола и търговски центъра в трийсет и пет щата, е над три хиляди служители. Проблемите, с които се сблъскваше, бяха същите, с които трябва да се справя началник на квартално полицейско управление, но с много по-малко власт. Всеки ден над някоя от собственостите им се извършваше тежко престъпление: крупни сделки е наркотици, отвличане на камиони, престрелки. Най-много се боеше от терористични действия, защото атентаторите можеха да привлекат вниманието, като взривят например някой мол по време на коледното пазаруване. Над две хиляди охранители обикаляха из обектите на фирмата, като повечето бяха наети от външни фирми, но автоматично се превръщаха в неин проблем, ако започнеха да крадат от наемателите или (като един изверг) изнасилеха някого в съблекалнята на някой магазин за дрехи. Всеки ден получаваше доклади за улична агресия по паркингите, вандализъм, хлапета, заснети от охранителните камери, докато пушат трева, падания по стълбите или някое шестгодишно дете, чийто ръкав се е защипал в ескалатора. Кой би помислил, че на толкова много протестни групи ще им се прииска да изразяват позициите си в местния мол? И към всичко това се прибавяха вътрешните проблеми, като компютърната сигурност и разследването на удивителен брой нарушения на собствените служители на фирмата, от сексуален тормоз до един тип в Денвър, който припечелвал, като вземал такса за част от фирмения паркинг по време на мачове на стадиона „Майл Хай“. Да споменаваме исковете за обезщетение, заради които беше под постоянен натиск от адвокатите. Често оставаше в кабинета си до десет вечерта, а на другата сутрин идваше в седем, като дори нямаше време да си почине.

Работният ѝ ден, разбира се, често се удължаваше с часове, през които трябваше да слуша Хал. Явно един такъв сеанс тъкмо щеше да започне. Стройната му секретарка Шарайз, се показа на вратата, за да ѝ каже веднага да се яви при шефа. Той седеше на бежовия кадифен диван до прозорците в кабинета до възрастната си леля Тери. Кафявите му очи с тъмни кръгове, заради които понякога приличаха на дупки, гледаха отчаяно.

– Леля Тери е дошла да ме мъмри заради споровете ни с Пол Янис.

Ивън познаваше старицата, откакто бе дошла да работи във фирмата. Тери нямаше собствени деца и беше много привързана към племенника си, а сега, когато и двамата му родители бяха починали, Хал се чуваше с нея поне веднъж дневно, като често водеше маратонски разговори, заради които закъсняваше за заседания или конферентни обаждания. Ивън се възхищаваше на възрастната жена, макар често да ѝ се струваше, че Тери е станала пленница на собствената си скандалност – стара мома с остър език, свикнала да проправя с лакти пътя си в живота, превърнала се в бледа сянка на дръзката безсрамница, каквато всички очакват Да бъде. На Хал му доставяше голямо удоволствие да разказва приключенията им заедно. Веднъж например Тери го завела да скача с бънджи без знанието на родителите му, когато бил на шестнайсет – твърдеше, че буквално го блъснала от ръба на моста; друг път го завела да види монумента на планината Ръшмор, като лично пилотирала самолета малко след като взела пилотския си лиценз. Хал обожаваше да разпространява легенди за нея, като разказваше за мъжете, които е напила, докато паднат под масата – започвайки от него – или за навика ѝ непринудено да обявява на семейната маса, че другата седмица ще си направи разходка, обикновено до Манхатън или Маями, за да се изчука с някого. Бе имала няколко сериозни връзки, никой не беше успял да я изтърпи.

– Това е безсмислено – заяви Тери на племенника си, без да обърне внимание на Ивън. Стискаше разкривения си бастун, приличащ на овчарска гега, а половината от лицето ѝ бе скрито зад големи слънчеви очила с тюркоазни рамки. Поради деградация на очните мускули беше почти сляпа. – Никога не съм харесвала отмъстителните хора, Хераклес. Никога. Пол няма нищо общо с това убийство. Много добре го знаеш.

Ивън познаваше няколко души около деветдесетте, все още съхранили физическата си красота, и Тери би могла да бъде сред тях, ако беше спряла алкохола и цигарите. Понякога Хал ѝ позволяваше да пуши в кабинета му, но тя все още не беше запалила, сигурен знак, че той се опитва да я отпрати по-бързо. Тери беше безвкусно нацапана с максималното количество грим, което лицето на една полусляпа старица може да понесе – е огромни розови петна от руж, възпламенили бузите ѝ, с достигаща до раменете изрусена коса, напомняща копа сено, и алени нокти, дълги като на граблива птица. Под ружа и пудрата – и натрапчивия аромат, сякаш се е къпала в парфюм – изглеждаше спаружена. Носеше червило е цвят на противопожарен кран и килограми златна бижутерия, огромни накити на врата и китките. Беше силно прегърбена и едното бедро я болеше зверски. Но оставаше своенравна и лукава и въпреки че невинаги успяваше да си спомни нечие име, умът ѝ все още бе доста бистър. Уважението, което ѝ се полагаше заради напредналата ѝ възраст, я правеше трудна за общуване и тя го знаеше.

Хал не се предаваше:

– Има, и още как. Нали гледа клиповете по телевизията.

– Джорджия Клеон е ревнива кучка – заяви старицата. – Ядосана е. Но никой не я е карал насила да се омъжва за Джими. Съжалявам, че нещата са протекли толкова зле за нея, но това не е по вина на Пол. Тя го мрази, защото той… – замисли се за момент за точната дума – … защото я заряза. Или отряза. Както и да е, разби сърцето ѝ. Какъв е изразът сега?

Най-сетне се обърна към Ивън, но само за кратко пояснение.

– Заряза – потвърди тя.

Това беше думата, която Хедър използваше в съобщенията на гласовата ѝ поща. Говореше, докато изтечеше времето за съобщение, мяташе се между крайности – ту крещеше, ту я молеше да ѝ даде още един шанс:

– Не мога да повярвам, че ме заряза. Заслужавам по-добро отношение от теб. – Така започна снощната офанзива.

Ивън сама не можеше да си обясни защо изслушваше внимателно всяка дума до края на съобщението. Защото я обичаше. Защото се надяваше да намери във всяка сричка красивото момиче, в което се беше влюбила – красиво, нежно и разумно.

– Ивън е говорила с Джорджия, лельо Тери. Ивън, кажи на леля. Мислиш ли, че тя си измисля.

Ивън каза на старицата, че отначало Джорджия не искала да говори, но Тери упорстваше:

– Извинявай, моето момиче, но аз познавам тази жена от малка. Сигурна съм, че си вярва за някои от тези неща. Но Пол да ѝ каже, че смята Кас за невинен? Тя просто иска всички да разберат колко близка е била с Пол.

– Ама това е самата истина – избухна Хал.

Беше свалил сакото и вратовръзката си и седеше на дивана до леля си с провиснал корем, приличащ малко на стегнат през средата чувал с брашно.

– Джорджия изпадна от играта в момента, в който Пол срещна София на пикника. Всички го разбраха освен самата Джорджия. Дора Михалис ми каза, че още следващата седмица Пол започнал да ходи в болницата, за да пие кафе със София.

Ивън остана впечатлена от паметта на старицата за събития отпреди двайсет и пет години, макар че убийството на Дита вероятно помагаше да си спомни много подробности. Дори Хал явно осъзнаваше, че аргументите ѝ са по-силни.

– Тези две семейства бяха много близки, но след това настъпи раздор – продължи Тери. – И ви гарантирам, че започна още преди убийството на Дита. Но това не е повод да злорадстваме. С Лидия сме най-добри приятелки от осемдесет години. Баща ти никога не би одобрил това, което правиш сега.

Добави нещо на гръцки и Хал с очевидна неохота преведе на Ивън:

– „Безсмъртен е този, който уважава родителите си.“

– Не ми се муси – тросна се старицата. – От деня, в който Кас бе арестуван, Зевс не спираше да повтаря, че…

– Знам – прекъсна я Хал със стиснати в презрителна гримаса устни. – „Това е трагедия и за двете семейства.“

– Отначало майка ти, признавам, искаше смъртно наказание за Кас, но след като баща ти почина, и тя дойде на неговото мнение. Когато Пол за първи път се кандидатира, съм виждала как стотици пъти те е възпирала да направиш това, което правиш сега. Ти просто мразиш близнаците.

– Не е вярно, лельо Тери. Грижил съм се за тях, когато бяха малки.

– И след това роптаеше. Само Бог знае какво толкова не харесваш в тях.

Хал замълча, но не отстъпваше.

– Аз уважавах родителите си, лельо Тери. И почитам паметта им. – Посочи полиците с техни снимки. – Но няма да допусна да управляват живота ми от гроба.

Старицата поклати глава и многобройните ѝ златни огърлици задрънчаха.

– Казвам ти, не е признак на уважение да използваш парите на баща си, за да резилиш Пол. Зевс не би одобрил.

Хал се дръпна рязко назад. Тери бе засегнала най-болната му тема и сега очите му за миг се насълзиха. Доколкото Ивън можеше да прецени, най-големият проблем в живота на шефа ѝ беше баща му, въпреки че Зевс бе починал още през 1987 година при нещастен случай, докато бил в Гърция. Но както някой ѝ беше казал още когато обмисляше дали да постъпи на работа в Зет-Пи: „Хал се опитваше да ходи с обувките на баща си, които му бяха с няколко номера по-големи.“ Зевс бил силен мъж, умен, обаятелен и красив и вероятно е щял да стане губернатор, ако скръбта не го беше накарала да излезе от надпреварата. Хал не притежаваше никое от тези качества и съзнаваше, че хората често правят това неблагоприятно сравнение. В резултат бе посветил голяма част от живота си на обреченото на провал съревнование с духа на баща си. Той никога не казваше нищо лошо за Зевс. Дори доста често се изказваше за него като за „бог“, към когото хранеше искрена на пръв поглед любов и уважение. В същото време отчаяно се опитваше да докаже, че не дължи успеха си на това, което е наследил. Основното доказателство беше шеметното разрастване на търговската империя на баща му. В началото на 90-те той бе направил Зет-Пи инвестиционен тръст на недвижими имоти с акционерно участие и от тогава беше постигнал доста стратегически успехи, като придобиването на „Йор Хаус“, което съвсем скоро щеше да бъде обявено публично. Самият Хал притежаваше имущество на стойност над един милиард долара. Но все още гризеше ноктите си от нерви, затова когато говореше, винаги стискаше ръцете си в юмруци – за да не издава разяждащата го неувереност.

При последната забележка на Тери той очевидно загуби самообладание.

– Стига глупости, лельо Тери. Това не са парите на баща ми. Лично мои са. Аз натрупах двойно по-голямо състояние от неговото.

Дори старицата разбра, че е прекалила. Махна с ръка, като задрънча с всичките си гривни, но не каза нищо. Вместо това опря бастуна си в пода и се опита да се изправи. Хал, винаги грижовен, скочи и я подхвана за лакътя. Тя размаха неориентирано ръка, докато напипа бузата му, и го целуна, оставяйки ярък отпечатък от червило.

– Ти си добро момче, Хал. Любимият ми племенник. – Това бе стара шега, разбира се. Тери нямаше други племенници. Протегна ръка на Ивън. – Хайде, момиче. Изпрати ме. Той е твърде зает.

Тя пое ръката ѝ от Хал въпреки вялия му опит да възрази.

Не се бяха отдалечили и десет метра от вратата на кабинета, когато старицата спря. Извъртя лицето си, за да може с малкото от съхраненото си зрение да види Ивън.

– Трябва да го накараш да спре с това. Така всички ще страдат.

– Госпожо Кронон, аз съм само служител. Никой не може да казва на племенника ви какво да прави.

– Ти така си мислиш. Обаче той те харесва. Цени мнението ти.

– Засега подозренията му изглеждат по-основателни, отколкото подозирах. Нямам с какво да го убедя да спре на този етап.

Категорична както обикновено, Тери заяви:

– Пол няма нищо общо с убийството на Дита. Афродита не беше само сестра на Хал. Тя бе моя племенница и аз я обичах. Не смяташ ли, че щях да съм първата, която ще настоява Пол да бъде наказан, ако имаше пръст в убийството ѝ?

Ивън заведе Тери във фоайето, където я чакаше Джърман, изпълняващ едновременно функцията на болногледач и иконом. Когато асансьорът спря, той влезе и задържа вратата, за да може старицата да излезе. Тя обаче не помръдна. Отново извъртя главата си така, че да види Ивън.

– Ти си лесбийка, нали?

Ивън мразеше да я наричат така. Това беше твърде сложен и същевременно твърде прост начин за представяне на нещата. На старицата обаче всичко бе простено. Ивън кимна учтиво. Тери остана втренчена в нея за секунда, после пристъпи още една крачка към нея и тя ясно видя дебелия слой пудра, замаскираща жлебовете, издълбани в кожата на лицето ѝ.

– Иска ми се да се бях родила в твоето време – прошепна старицата.

После, като опипваше с бастуна си пътя, излезе от асансьора.

13.

Дюбоа Ландс – 5 февруари 2008 година

Дюбоа Ландс бе постъпил в прокуратурата около три години след Пол и стана младши прокурор в първото дело, в което Пол води обвинението. Дюбоа беше добър юрист – имаше ясна мисъл, умееше да пише по-добре от повечето прокурори и говореше енергично и вълнуващо в съдебната зала. Навремето е Пол обичаха да работят заедно и бяха приятели извън службата. София бе особено привързана към жената на Дюбоа, Марго, която беше педиатър, и дори след като Пол напусна прокуратурата, двете семейства се събираха един-два пъти годишно.

През 1993 чичото на Дюбоа, Шърман Краутърс, беше обвинен във вземане на подкупи като съдия в Отдела за граждански искове на върховния съд, където се гледаха дела за човешки вреди. Съдбата на съдия Краутърс беше истинска американска трагедия. Влязъл в Университета със стипендия за спортист и израснал във фермата в Джорджия той бе станал един от най-способните криминални адвокати в Тройния град и водеща фигура в движението за граждански права. Първата му победа бе успешната защита на доктор Кинг, арестуван за организирането на демонстрации за граждански права през 1965 година.

Никой не можеше да си обясни как Шърман бе попаднал под пагубното влияние на главния съдия в Гражданския съд Брендан Туохи. Шърман живееше охолно – беше част от чернокожия елит, както Пол бе част от елита на гръцката общност – но бе натрупал състоянието си, преди да стане съдия. Един от приятелите му определяше обяснението му като извратено, но логично: „Мама не е отгледала глупак.“ Той отказваше да бъде чернокожият, който не получава нищо, докато много от белите му колеги са превърнали съдийските си подиуми в банкомати.

Като адвокат на граждански дела, изградил кариерата си в тези съдебни зали, Пол беше чувал същите слухове като всички други. Когато се явяваше пред съдии, за които се говореше, че участват в конспирацията на Туохи, той се опасяваше да не би адвокатите на ответника да пъхнат тайно рушвет в чекмеджето на съдията, но стигнеше ли делото до разглеждане пред съдебни заседатели, вече се успокояваше, че се е справил добре. И се справяше. Получаваше добри дела, прехвърлени му от бивши състуденти от „Ийстън“, които работеха в големи адвокатски кантори и не искаха да поемат казуси с непредвиден изход, изпипваше добре работата си и на няколко пъти пожъна голям успех.

През 1991 година Пол спечели първото си голямо дело – осемнайсет милиона долара в съдебната зала на Шърм Краутърс. Ищецът беше концертиращ цигулар, който загубил ръката си в градската железница, когато вратите защипали цигулката му „Страдивари“ и бил влачен неколкостотин метра по линията. Няколко дни след като съдебните заседатели обявиха решението си, Пол случайно срещна Шърм в съда. Съдията буквално го завлече с кокалестата си ръка в частното коридорче пред кабинета си. Предстоеше обжалване, но той очакваше, че Краутърс просто иска да го поздрави за успеха. Усети, че не е така, когато съдията го заведе в стаичката на стажантите до кабинета си и затвори вратата. Шърм беше грамаден мъж – над метър и деветдесет и сигурно тежеше около сто и петдесет килограма, с рунтави прошарени вежди и сурови жълтеникави очи.

– Кучи син! – изръмжа. – Ти май не разбираш какво става тук.

Пол, който си мислеше, че вече не се плаши лесно, загуби ума и дума. После съдията му каза, че трябва да опита храната в ресторанта на сестра му в Норт Енд.

По-късно Пол разпита дискретно и научи, че Джудит Краутърс събирала подкупите за брат си. Тя невъзмутимо прибираше пликовете, които някои адвокати ѝ подаваха, докато плащаха сметката си в ресторанта. Пол не би си и помислил да предприема нещо в такава ситуация, без да се посъветва преди това с Кас. Срещнаха се два дни по-късно в един от малките адвокатски кабинети в затвора „Хилкрест“. Той вече бе проучил целия метод на действие на корупционната система в Гражданския съд. Адвокатският му хонорар за делото беше близо четири милиона долара – десет или двайсет хиляди, които се очакваше да даде като подкуп, бяха нищожна сума. Ако откажеше, нямаше съмнение, че Краутърс ще отмени присъдата, като отхвърли основните доказателства, и ще насрочи ново дело, което Пол със сигурност щеше да изгуби. Ако подадеше сигнал срещу Шърм пред властите, думата му щеше да е срещу думата на съдията, който щеше да каже, че просто му е препоръчал ресторанта на сестра си. По-лошо, главен съдия Туохи и кликата му щяха да направят всичко, за да го елиминират от съда.

– Рискувай и го разобличи – каза Кас.

След толкова години в „Хилкрест“ и двамата знаеха, че човек не трябва да отстъпва пред побойниците. Никога не те оставяха на мира. Трябваше да си твърд. Но да не доносничиш.

На следващия ден Пол подаде искане за отвод на съдия Краутърс заради „нерегламентиран опит за влияние“. Пет-шест души бяха видели как съдията хваща Пол за ръката и го води към кабинета си. Ако се стигнеше до разследване, имаше кой да го подкрепи. Краутърс предпочете да не се занимава, и се оттегли, но през следващите две години колкото пъти Пол заведеше дело в Гражданския съд, то винаги попадаше при някой от съдиите на Туохи, които отсъждаха в полза на ответника. Затова кантората му се отказа от дела в Киндъл и той премести практиката си в съседните окръзи.

И така, докато един ден в кабинета на Пол не дойде специален агент Ивън Милър от ФБР. Тайното федерално разследване „Проект Петрос“ срещу съдиите от Гражданския съд взриви медиите. Ивън Държеше копие от иска на Пол и се интересуваше какъв точно е бил „нерегламентираният опит за влияние“. Преди да ѝ отговори, той изчака до следващото неделно свиждане в „Хилкрест“. Както обикновено, двамата братя бяха на едно мнение: време беше тази гадост да свърши. В понеделник Пол разказа всичко на Ивън и се съгласи да свидетелства. Оказа се, че Краутърс е бил записан, но полицейският информатор, направил записа, починал и това даваше предимство на Шърм. Със спокойния си разказ за заплахата обаче Пол се превърна в символ на всичко хубаво в съдебната система, в ярък контраст с отрепките, каквито бяха останалите свидетели на обвинението. На практика делото бе решено веднага щом той слезе от свидетелското място.

Дюбоа Ландс беше племенник на Шърман Краутърс, син на сестрата на жена му. Майка му бе учителка, но започна да взема наркотици и впоследствие попадна зад решетките – в онези години за чернокожите всяка грешка водеше до още по-дълбоко загъване. Дюбоа бе израснал при Шърм в голямата му къща в колониален стил в Асембли Пойнт и за него чичо му беше идол. Когато Пол влезе в съда, за да свидетелства срещу Краутърс, Ландс седеше на първия ред за посетители и невероятните му сиви очи го пронизваха. Не каза нищо, но Пол се досещаше какво си мисли: „Не трябваше да го правиш. Можеше да кажеш, че вече не си спомняш добре.“ Двамата не размениха нито дума.

Дюбоа беше съдия от пет години. Преди година го бяха назначили в Гражданския съд и председателстваше в същата зала, в която петнайсет години по-рано бе работил чичо му и където сега Пол и Рей Хорган чакаха да започне първото заседание по делото. Залата бе семпла и функционална, подходящо обзаведена, включително с ламперия и нисък квадратен съдийски подиум, и свидетелска скамейка от жълт бук. Кронон и Туули седяха от другата страна на залата, на пейката на ответника. Редът отзад бе зает от репортери и съдебни художници, а зад тях беше пълно с цивилни зрители.

Когато делото срещу Кронон бе разпределено на Дюбоа, Пол заяви, че задължително трябва да поискат отвод на съдията, но Рей се възпротиви категорично. Не искаше да поеме риска да отблъснат чернокожите гласоподаватели, голяма част от които все още симпатизираха на Пол въпреки кандидатурата на Уили Диксън, окръжен съветник от Норт Енд. Освен това Дюбоа имаше безупречна репутация и когато се кандидатира за съдия, Рей беше един от тримата съпредседатели на предизборния му щаб.

Възрастният пристав изкрещя името на делото: „Янис срещу Кронон, номер С-315“. Туули, с проскубана частична перука, първи излезе на подиума и се представи за протокола, преди Рей да докуцука отпред. Адвокатът на Хал започна да обяснява новото си искане, свързано с пръстовите отпечатъци и ДНК теста, но Дюбоа го прекъсна:

– Чел съм материалите, господа. Винаги ги чета.

Той беше известен със сериозното си, дори строго поведение в съда. Тонът му обаче никога не се променяше. Отнасяше се към всеки, който се явеше пред него, цивилизовано и е леко загатнат скептицизъм. Говореше се, че притежава най-подходящото качество за един съдия – решителност. Отсъждаше след сериозно обмисляне на фактите, но без колебание – за разлика от други съдии, които се двоумяха или се опитваха да накарат спорещите страни да се споразумеят дори при банални разногласия.

– Да разгледаме исканията по реда на подаването им – продължи той. – Първо, господин Хорган иска указания за това, какви публични коментари могат да се правят във връзка с делото.

Дюбоа обмисли искането сериозно, но както Пол очакваше, не забрани на никоя от страните да прави изявления извън обичайното задължение на адвокатите да не коментират случая извън съда. Тъй като Пол не се явяваше в качеството на защитник на самия себе си, според съдията било несправедливо да се ограничава, особено в светлината на кампанията. Той се зачуди дали Дюбоа не е решил да го съсипе с любезност.

После Ландс пристъпи към исковете на Туули, свързани с уликите от местопрестъплението и искането Пол да бъде заставен да даде пръстови отпечатъци и ДНК проба.

– Господин Хорган, какво ще кажете?

За да планират действията си сега, преди два дни Пол бе провел съвещание в остъкления си кабинет с Крули, Рей и половин дузина членове от предизборния му щаб, участваше дори София, която все повече се тревожеше какво ще излезе от този конфликт с Хал.

На подиума Рей все още излъчваше чар и авторитет на човек, който е важна клечка в тези съдилища вече петдесет години.

– Ваша чест, от самото начало искам да заявя, че сенатор Янис ще предприеме всяко разумно действие, за да докаже, че твърденията на господин Кронон са злонамерени лъжи.

Съдията прекъсна многословното му изявление:

– По същество, господин Хорган.

– Съдия Ландс, миналата седмица казах на господин Туули, че при положение че имаме еднакъв достъп до веществените доказателства, ние нямаме възражения срещу намерението му да изиска от властите на окръг Грийнуд всички обществено достъпни документи в съдебното досие или уликите, събрани на местопрестъплението, включително пръстови отпечатъци. Те са привлекли доктор Дикърман за вещо лице по отпечатъците и сега виждам, че той е в съдебната зала.

Рей се обърна и вдигна ръка като конферансие. По неговия сигнал Мо Дикърман, известен като „Бога на отпечатъците“, се изправи за секунда в задната част на залата. Облечен с черен костюм, хилавият кокалест мъж намести с пръст очилата с дебели черни рамки на носа си. Дикърман беше дългогодишен началник на лабораторията за пръстови отпечатъци в Обединената полицейска служба на окръг Киндъл. Като всички полицейски служители той имаше право да работи допълнително в извънработно време.

– Сенатор Янис е готов да даде отпечатъци на доктор Дикърман по всяко време, дори днес.

След тези думи Рей замълча.

Дюбоа кимна, сякаш искаше да каже: „Разумно решение“. Наближаващ петдесетте, съдия Ландс все още беше хубав мъж – с късо подстригана коса, средно тъмна черна кожа и тези удивителни сиви очи.

– Ваша чест – намеси се Туули, – не чухме отговор на искането ни за ДНК проба.

Дюбоа вдигна ръка към Рей.

– Господин съдия, ние сме готови да предоставим всякакви материали с доказателствена стойност, но това искане за ДНК проба очевидно е прекалено. За да получи право на откриване, една от страните трябва да докаже, че има разумна вероятност доказателството, което търси, да е уместно за делото. Доктор Явем признава, че при еднояйчни близнаци има не повече от едно на сто шанс ДНК тестът да даде улики, имащи тежест в съда. Затова смятаме, че тази част от искането има за единствена цел да злепостави и унижи сенатор Янис.

– Ваша чест – отговори Туули, – това не е въпрос на проценти. Пък дори да беше, какъв мотив има сенатор Янис да се противопоставя на тест, който с деветдесет и девет процента вероятност няма да го уличи?

Това не беше аргумент, а отговор, предназначен единствено за репортерите. Дюбоа не беше вчерашен и разбираше тези похвати. Това, което чу, му стигаше. Той остави химикалката, с която си водеше записки, и бутна листовете настрани.

– Ето какво ще направим. Някои от исканията са приемливи и за двете страни. Затова, господин Туули, ще приема частично иска ви. Одобрявам три призовки за предаване на веществените доказателства от полицията на окръг Грийнуд, както и съдебните материали, свързани с полицейските доклади и уликите от местопрестъплението, при условие че всички материали бъдат предоставени незабавно на господин Хорган. Второ, искането за отпечатъците изглежда безспорно. Ще ви позволя, господин Туули, да издадете призовки, пряко свързани с това, и съдът ще приеме предложението на сенатор Янис да даде отпечатъци, което ще стане по мои указания.

– Ще го направим още тук, пред съда, господин съдия – заяви Рей.

Целта му бе да привлече вниманието на журналистите, и успя. Репортерите на първия ред започнаха да пишат колкото бързо можеха.

– Благодаря, господин Хорган, но не мисля, че трябва да превръщаме съдебната зала в лаборатория по криминалистика – отговори съдията и от залата се чу лек смях.

– Тогава ще го направим във фоайето.

Дюбоа махна с ръка, сякаш казваше: „Както искате.“

– Преди това имам едно предложение за доктор Дикърман.

Мо отново се изправи и излезе напред. Никой не можеше да го обвини в излишна скромност. Съдията предложи той да бъде назначен за вещо лице на съда и двете спорещи страни да си поделят разходите за хонорара му. Дикърман беше световноизвестен експерт, може би най-уважаваният специалист по пръстови отпечатъци в САЩ извън ФБР. Със сигурност никой не би оспорил мнението му. Рей се съгласи веднага, като обсипа съдията с ласкателства за добрата идея. Дюбоа се престори, че не е чул.

– И така, разпореждам всички веществени доказателства, свързани с пръстови отпечатъци, да бъдат предадени на доктор Дикърман – продължи Ландс. – Ако все още са достатъчно запазени, за да имат доказателствена стойност. А сенатор Янис да даде отпечатъци още днес.

– Ами ДНК тестът? – отново попита Туули. Хал явно много настояваше за това изследване.

– Знаете ли, господин Туули, господин Хорган може би има право. Не съм сигурен, че трябва да провеждате тест, за който собственият ви експерт казва, че има много малка вероятност да даде някакъв резултат. Но ще отложа вземането на решение по този въпрос. Ще дам на господин Хорган едноседмичен срок да представи писмено становище по това, а после вие, господин Туули, ще имате една седмица да му отговорите. Дотогава доктор Дикърман би трябвало да има резултати от пръстовите отпечатъци и те също могат да повлияят на решението ми за ДНК. Нека да го обсъдим тогава. Секретар, ако обичате, посочете дата.

– Двайсети февруари, десет часа.

– Тогава ще е следващото заседание – заяви Дюбоа.

На пейката на ищеца Пол се замисли, че и той самият би отсъдил така. Дюбоа беше справедлив, обигран и умерен.

Съдията разпусна заседанието и се изправи, при което всички в залата станаха. От високото си място Дюбоа за първи път погледна Пол. Погледът беше бегъл, но придружен от изражение, средно между гримаса и усмивка. „Виждаш ли?“ – сякаш искаше да каже.

14.

Дикърман – 5 февруари 2008 година

Много години бяха минали, откакто Тим за първи път прекрачи прага на „Храма“, както бе известен Отделът за законност и равноправие към Върховния съд на окръг Киндъл. Построена през петдесетте години, сградата имаше пропорции на средновековен арсенал, с купол, пропускащ бледа светлина в централната ротонда отдолу, където в девет сутринта кипеше трескава дейност. Естествената среда на Тим беше в Централния клон на няколко пресечки от там, където се гледаха криминалните дела. Тук той все още се чувстваше като турист и след като мина през детекторите за метал, помоли един униформен охранител да го заведе до залата на съдия Дюбоа Ландс на четвъртия етаж.

Тим добре познаваше чичото на Дюбоа, но само докато Краутърс беше адвокат. Въпреки това Шърм бе оставил ярко впечатление у него, защото нямаше адвокат на защитата, чиито кръстосани разпити да мрази повече от неговите. Шърм тероризираше свидетелите, като им крещеше, подиграваше им се и ги плашеше, като се изправяше с цял ръст до свидетелското място. В едно дело за убийство той взе оръжието, намерено на местопрестъплението, и го държа насочено към Тим цели десет минути, докато го разпитваше, преди прокурорът да реагира на жалните погледи на свидетеля и да възрази. Както всеки друг в залата, обвинителят бе като хипнотизиран от Шърм.

Днес Тим беше в съда по молба на Мел Туули, за да може веднага да достави всяка нова призовка, одобрена от съдията. Със съгласието на Рей Хорган миналата седмица бе занесъл няколко други в Грийнуд и беше взел снетите пръстови отпечатъци и докладите, приготвени по искане на Мо Дикърман.

Тим седеше в задната част на залата, когато Дикърман влезе и го видя. Дръпна се, за да му направи място да седне до него. Двамата бяха участвали заедно в гледането на бог знае колко дела още от времето, когато Мо бе съвсем пресен в службата, а Тим – детектив лейтенант. Той беше може би първият детектив, който забеляза изключителните качества на Дикърман – безупречен на свидетелското място и изключително компетентен в своята област. В крайна сметка Тим го препоръча за повишение пред няколко души е по-старши ранг от него. В резултат Мо се чувстваше задължен и двамата се разбираха отлично. Като човек Дикърман не беше особено сърдечен и напоследък толкова се беше възгордял, че в „Макграт Хол“ почти не му бяха останали приятели.

Беше минал вече седемдесетте (около седемдесет и две, доколкото си спомняше Тим), което го правеше най-възрастния служител в полицията. При все това славата му бе твърде голяма, за да го пенсионират, и всяка година го преназначаваха на специален договор. Той беше от онези хилави мъже, на които годините не им личат много, но сега изглеждаше по-похабен, с по-уморено изражение на издълженото лице, с повече бели косми в оредялата му коса. Около очите му имаше повече гънки от подпухнала, отпусната кожа. Както Тим, сега и той беше вдовец. Жена му Сали бе починала преди няколко месеца и загубата му се отразяваше зле – сълзливите му очи гледаха разсеяно, загубили доскорошната си съсредоточеност. Когато Дикърман седна, Тим го потупа по коляното.

– Как я караш, момче – попита. – Добре ли си?

Вчера, когато отиде да остави иззетите веществени доказателства, Дикърман го нямаше.

Мо се намръщи. Знаеше, че Тим има предвид загубата на Сали. За самия Тим смъртта на Мария попадаше в широката категория от събития, които не можеш да предотвратиш, и той обикновено говореше с неохота за онези мъчителни години – дългите химиотерапии; купуването на перуки; седенето в болнични чакални скован от притеснение по време на трите сложни операции; сълзите, които веднага рукваха от очите на дъщерите им, когато видеха майка си при всяко идване в града. Мо явно имаше други разбирания – той постоянно говореше за Сали, сякаш още се опитваше да убеди сам себе си, че я няма. Сега, докато разказваше историята ѝ на Тим, Дикърман се наведе към него, на пръв поглед за да не го слушат седящите наоколо, но изглеждаше, сякаш от спомена тялото му се превива на две от болка.

– Когато ѝ откриха бучката, си помислих: „О, Боже, ще ѝ отрежат гърдите.“ После, когато се видях с един голям специалист от Университета, буквално го молих на колене да ми каже цялата истина. Нямаше какво да се направи. Опитаха, но така само удължиха страданията ѝ. Накрая ме умоляваше да не я карам да прави повече нищо. Осем месеца след поставянето на диагнозата почина.

Тим за момент постави ръка върху тази на Мо. Човек живее с някого мирно и спокойно, мечтаят заедно, делят храната си, създават семейство, но нищо в това не му се струва повод за някакво специално въодушевление, въпреки че съзнава, както Тим през годините, че има до себе си една изключителна жена. В един момент тя си отива и мъката надминава всяка граница, макар да разбираш, че скърбиш също за собствената си самота и нейната неизбежност.

Съдия Ландс излезе на подиума и двамата се изправиха. Първото гледане бе за делото „Кронон“.

Туули и Хорган станаха и излязоха отпред – приличаха малко на младоженци, когато застанаха един до друг пред съдийската катедра.

Дюбоа бе един от онези съдии, които си разбират от работата и не губят излишно време. Като полицай Тим не обичаше съдиите. Доста от тях само пречеха и мнозина си мислеха, че целият свят се върти около тях. А всъщност кой ходи на мач, за да гледа съдията?

В предната част на залата адвокатите започнаха да спорят, а Ландс ги усмиряваше. На два пъти споменаха Мо и когато чуеше името си, той веднага се изправяше до Тим. Накрая съдията го покани отпред. Тим пусна ръката на Дикърман и той тръгна сковано към подиума. Навремето беше играл баскетбол и явно имаше проблеми с коленете.

След разпускането на съда Тим се приближи до мястото на защитата, където Туули както обикновено се разправяше с Хал. Кронон бе осъзнал, че Пол и екипът му са постигнали точно това, което искаха. Телевизионните оператори нямаха достъп до никоя друга част на съда освен ротондата. Като дадеше отпечатъци там, Янис щеше да направи зрелищно представление за вечерните новини.

– Рекламен трик! – изръмжа Кронон.

– Хал – говореше Туули, – той ще го направи пред камерите така или иначе. Това е публичен процес.

Помощникът на Хорган се приближи и попита дали искат да гледат снемането на отпечатъци, и тримата тръгнаха. Дикърман бе подредил инструментите си върху каменния перваз, с който беше украсено централното фоайе на Храма. По негови указания Пол бе отишъл да си измие ръцете. Сега се върна, като вървеше през фоайето няколко крачки пред Рей Хорган, и ксеноновите прожектори на камерите блеснаха едновременно, окъпвайки помещението със светлина. Янис съблече сакото си, подаде го на един от младите си помощници, после свали копчетата от ръкавите си и ги нави.

По времето, когато Тим все още работеше в полицията, Мо би взел отпечатъците на Пол, като намаже пръстите му с мастило и ги притисне един по един върху специални картончета. В повечето полицейски участъци все още правеха така, но Мо предпочиташе цифровото сваляне, наречено „живо сканиране“. За частната си консултантска практика той притежаваше собствена екипировка. Помощникът му, вероятно студент на Мо от Университета, донесе металния комплект, от който Дикърман извади скенера – апарат, не по-голям от сметачна машинка. Мо свърза апаратурата с лаптопа си и сне няколко различни проби от отпечатъците на Пол. Първата беше на четири пръста едновременно, после Дикърман притисна пръстите му един по един върху бялата ивица под плочката на скенера. Образите се появяваха веднага на компютърния екран, докато фотографите се блъскаха, за да получат по-добра позиция за снимки. За по-голяма сигурност Мо взе няколко отпечатъка на хартия с помощта на един от съвременните безмастилни тампони.

Хал бе видял достатъчно и извика Тим и Туули настрана.

– Никога няма да намерят съвпадение – заяви, имайки предвид Пол. – Няма да намерят негов отпечатък в стаята. Затова играе този цирк. Както запретна ръкави, прилича на фокусник.

– Винаги има такъв риск, Хал – призна Туули.

– Трябва да оттеглим искането.

– Току-що беше прието. Няма как да го оттеглим.

– Няма да намерим съвпадение. И понеже няма негови отпечатъци, а шансът за успех на ДНК теста е под едно на сто, оня дупедавец Дюбоа ще отхвърли искането ни за генетично изследване. Искам проклетото ДНК!

Свикнал с капризите и изкривеното мислене на Хал, Туули замълча за секунда, преди да изтъкне очевидното:

– Ако отпечатъците му не са там, това е важно, Хал. Не можем да се преструваме, че не е.

– Това не означава нищо.

Туули завъртя очи и обяви, че се връща в кантората си. Бентлито на Хал вече чакаше пред съда. Останал сам, Тим се върна, за да гледа снемането на отпечатъците, но Янис вече бе закопчал ръкавите си. Докато прибираше скенера в омекотената със стиропор метална кутия, Мо видя Тим и му даде знак да почака. Минаха десет минути, защото няколко репортери искаха да говорят и с криминалиста. Скоро двамата останаха сами в мраморния вестибюл.

– Мислех да ти кажа по-рано, но се разсеях със спомените за Сали. Трябва да се върнеш обратно в окръг Грийнуд.

– Защо?

– Ще ми трябват и отпечатъците на Кас, а ги нямаше в миш-маша, който ми донесе вчера.

– На Кас ли? Мислех, че отпечатъците му се отличават от тези на Пол.

– Така е. Но не е лесно да се различат в ситуации като сегашната.

Както често правеше, Мо започна цяла лекция: обясни, че в по-голямата си част отпечатъците на еднояйчните близнаци – основните кожни гънки – съвпадат, защото са продукт на общи гени. По време на развитието се появявали леки разлики, когато плодът докосвал с ръце маточната стена или собственото си тяло, при което се получавали различия в така наречените „миниатюри“ – участъците, където кожните гребенчета свършват, разклоняват се или се сливат.

– Не ме разбирай погрешно – каза Мо. – Ако дам картончетата на Пол и Кас Янис на опитен специалист по отпечатъци, той ще ги различи. Но много добре знаеш, че латентните отпечатъци от местопрестъплението не се получават в комплекти по десет. Има частични, само от един-два пръста и така нататък. Нали разбираш? И ако разполагаш само с частичен отпечатък, може да не успееш да определиш на кой от близнаците е.

Затова най-добрият начин да се направи такова сравнение е, като се започне с пълните комплекти от пръстовите отпечатъци на двамата и да се набележат различаващите се участъци. Когато не получих отпечатъците на Кас от Грийнуд, телефонирах на Туули и го накарах да се обади в прокуратурата. Междувременно той ми изпрати отпечатъците, взети на Кас при постъпването му в „Хилкрест“, които предполагам, че е изискал от досието му преди изслушването за предсрочното освобождаване. Те са лазерно копие. С висока разделителна способност, но копие. Никой не може да свидетелства по тях. Затова искам да се върнеш в Грийнуд и да накараш местната полиция да намери картончетата на Кас.

– Слушам, шефе!

Тим очакваше, че като използва думата „шефе“, ще накара Дикърман да се разведри, но криминалистът изглеждаше угрижен. Нещо го притесняваше.

– Има един въпрос, на който може би ще ми помогнеш да си отговоря – каза.

Тим сви рамене. Почувства се леко поласкан – по принцип Мо не очакваше помощ от никого, за да си отговаря на каквито и да било въпроси.

– Когато получих въпросното копие от отпечатъците на Кас, реших да свърша малко предварителна работа – продължи криминалистът. – Трябваше да отида до Италия, за да изнеса лекция…

– Ох, горкият! – пошегува се Тим.

– Да, не е леко. Но исках да се подготвя по-отрано. Имах доклада на Логан Бъркъл от 1983 година, в който той описва отпечатъците на Кас. Мислех да видя върху каква част от всеки отпечатък е работил Логан, за да мога, след като получа отпечатъците на Пол днес, да имам основа за сравнение.

Тим кимна. Разбираше логиката.

– В онези дни Логан рядко изтрезняваше – отбеляза Дикърман.

Логан бе предишният началник на лабораторията за пръстови отпечатъци, чието място Мо бе наследил.

Беше се преместил в окръг Грийнуд, но това бе като да отидеш от А група в аматьорските отбори.

– Логан е този, който умря от препиване пред собствената си барака, нали? – уточни Тим.

– Да. Имаше виличка някъде в Скейджън, с външна тоалетна. Напил се и излязъл навън, паднал в снега, заспал и там умрял. През осемдесет и трета, когато е снемал отпечатъците на Кас, беше съвсем пропаднал. През повечето време, ако изобщо дойдеше на работа, не можеше да улучи правилната страна на микроскопа. И проклет да съм, когато се опитах да сравня отпечатъците от доклада му и взетите от местопрестъплението с онези от постъпването на Кас в „Хилкрест“ – те не съвпадат. Приличат си. Много си приличат, но имат миниатюрни разлики, каквито могат да се очакват при еднояйчни близнаци.

– И Логан не е забелязал?

Мо сви рамене:

– Възможно е.

– Какво искаш да ми кажеш? Че зад решетките е влязъл грешният брат?

– Искам да ти кажа това, което казах.

Тим се замисли за момент, после поклати глава:

– Пол Янис е прекалено умен, за да си мисли, че може да се измъкне два пъти. Беше прокурор. Като гледах как крачеше наперено във вестибюла… изглеждаше сигурен, че отпечатъците му не са били на местопрестъплението.

– Или си мисли, че никой специалист няма да се занимава с отпечатъците на Кас, идентифицирани през осемдесет и трета. Може би Пол очаква да насоча усилията си към анализиране на неидентифицираните. Много колеги биха направили точно това. Но и в двата случая на мен ще ми трябват първите взети отпечатъци на Кас. Може би след като ги сравня с тези на Пол, ще видя повече логика. Може би ще разбера за какво говори Логан. Сега обаче съм озадачен. – Мо отново погледна Тим: – И да си остане между нас. Не искам никой да научава за това и след две седмици да ме обявят за напълно изкуфял.

Тим също смяташе така. И той не можеше да обясни наблюденията на Мо. Разделиха се, обединени в едно странно споразумение – двама старци, опасяващи се, че умът им вече им изневерява.

15.

Местопрестъплението – 9 февруари 2008 година

Миналата неделя, когато Ивън се върна в апартамента, Хедър не се беше изнесла. Бе отворила куфара си на общото легло, но само толкова. Седеше по нощница върху завивките в поза „пеперуда“ – с долепени едно о друго стъпала и разпусната върху раменете руса коса. Заплака още щом Ивън се появи на вратата. Нямаше съмнение, че Хедър е подготвила постановка: извадила е куфара и се е облякла по този небрежно възбуждащ начин.

– Трябва да си вървиш – каза ѝ Ивън.

Хедър започна да я моли, да се кълне в любовта си, но накрая се разкрещя. Ивън не можела да я изгони от собствения ѝ дом. Така пренебрегваше доста факти – че Ивън плащаше абсолютно всички разходи за апартамента, който се водеше на нейно име. Тя ѝ даде време до следващата неделя да се изнесе.

Сега, в неделя сутринта, Ивън решително влезе в апартамента. Почука, но, разбира се, Хедър не отговори. Когато опита да отключи, установи, че бравата е сменена. Ивън заудря, после се обади на ключар и извика домоуправителя. Междувременно отиде до сейфа си, за да вземе нотариалния акт. Накара ключаря да пробие ключалката в присъствието на Рона, домоуправителката, и съпруга ѝ, които живееха в съседния апартамент. Отвътре Хедър закрещя, че ще извика полиция. След като видя, че няма да ги спре, отвори вратата – точно когато ключарят проби цялата брава. Беше по пеньоар и подаде на Ивън двата ключа.

– Щях да ти ги дам. Трябваше само да ми ги поискаш.

Ивън нищо не каза. Хедър беше готова да наговори какво ли не, дори най-откровена лъжа. Докато ключарят монтираше нова брава, Ивън отиде в „Мортънс“, където купи най-голямата брезентова торба, която имаха. Върна се в апартамента и започна да събира нещата на Хедър пред нея. Напъха роклите ѝ заедно със закачалките в торбата, знаейки, че младата жена, която пазеше всяка дреха, сякаш е от венецианско стъкло, няма да понесе гледката. След като свърши, замъкна торбата до колата на Хедър и я метна върху капака. Хедър я последва, като крещеше и плачеше, и това даде на Ивън удобната възможност, която чакаше. Изтича по стълбите (все още можеше да надбяга повечето хора, които познаваше) и затвори вратата с новата секретна брава. Сега Хедър остана отвън. Започна да звъни – около четирийсет пъти. Ивън извика само веднъж:

– Ако не се махнеш, ще се обадя в полицията.

Половин час по-късно, през което време Хедър и звънеше през пет минути, Ивън отвори вратата и изхвърли чантичката ѝ. Най-накрая думкането, текстовите съобщения и постоянните обаждания спряха и онази жена най-после си тръгна. Ивън седна на пода по средата на дневната на щастливия им до неотдавна дом и се разрида.

Когато Ивън отвори вратата, за да вземе неделния вестник, Хедър, все още по пеньоар, спеше в коридора, облегнала глава на чантичката си. Ивън се обади на едни общи приятели и проследи през прозореца, докато отвеждаха Хедър към колата си. Единият я държеше през кръста, другият – през раменете. Тя беше в истерия и те кимаха при всяка нейна дума. През целия ден Ивън не бе в състояние да прави нищо, освен да поговори с Меръл и да гледа рекламите за „Супербоул“ идната седмица. Знаеше, че е права, и че е сторила каквото трябва. Сега трябваше някой да обясни това и на сърцето ѝ.

Чувстваше се много по-добре, когато отиде на работа в понеделник сутринта. Загубата, драматизмът, безсънието я бяха изтощили; караха я да се чувства, сякаш единствената непокътната част от нея е кожата ѝ. Грамадното фоайе на Зет-Пи беше високо пет етажа, цялото в стъкло от три страни и с облицовка от огромни плочи от сиво-кафяв гранит на единствената плътна стена, зад която се намираше централният сервизен коридор на сградата. Там, покачени върху висяща конструкция, няколко работници със сиви гащеризони закачваха голямо алено сърце от вплетени една в друга рози – украса за Свети Валентин. Това бе прекалено за Ивън. Тя едва се добра до кабинета си и затвори вратата, преди да се разплаче. Все още хленчеше, когато Майра, секретарката ѝ, позвъни по интеркома, за да ѝ каже, че Тим Броуди е дошъл. Съвсем бе забравила уговорката им.

През последната седмица и нещо Тим бе ходил няколко пъти да взема веществени доказателства и полицейски доклади от шерифството на Грийнуд. Снетите пръстови отпечатъци бяха предадени на Дикърман, а всички кръвни проби все още се намираха в щатската полиция. Туули пресне останалото за Рей Хорган, после върна докладите на Тим, като помоли двамата с Ивън (единствените в екипа с полицейски опит) да прегледат материалите за други перспективни следи.

Ивън издуха носа си и отвори чантичката си. Погледна се в огледалцето – изглеждаше ужасно. От плача и контактните лещи очите ѝ бяха подпухнали, а с възпаления нос приличаше на Рудолф Червеноносия елен. Когато влезе, Тим я погледна и попита:

– Какво се е случило?

Тя се опита да се овладее, но не можа. Закри лицето си с ръце.

– Проблеми с гаджето – отговори.

– Досетих се от онова, което ми каза у нас. Има ли нещо, за което един старец може да ти помогне със съвет?

Нямаше как да устоиш на чара на Тим. От изражението му лъхаше спокойствие и разбиране. Баща ѝ бе такъв човек. Не толкова умен. Но съсредоточен. И грижовен. Изпълнен с любов. Тя имаше нужда да поговори с някого. Повечето от приятелите ѝ познаваха Хедър и не можеха да вземат страна. Затова Ивън не споделяше проблемите си.

Сега разказа на Тим накратко историята си.

– Най-големият проблем съм самата аз. Доколко умея да преценявам човешкия характер? Какво правя изобщо с жена като Хедър? Та тя е манекенка. Модна манекенка. Искаше ми се просто да повярвам, че красива жена като нея може да ме заобича. Предполагам, че така самата аз се чувствах красива.

– В красотата сама по себе си няма нищо лошо – каза Тим. Мария беше една от най-красивите жени, които бе срещал, с изящни черти и съвършени устни. Той се влюби в нея почти от пръв поглед, защото сякаш сама не осъзнаваше колко е красива. – Същото е като с парите. Лошото е това, което правят с хората, които ги притежават или искат да притежават.

– Каква глупачка съм! Аз съм на петдесет.

– Човек вижда това, което иска да види. За да ти спестя лекцията по психология, запомни следното. Когато се влюби, човек си създава митове. Нали? За нея. За теб самата. Любовта ти изглежда най-важното нещо на света. Така трябва, нали? Да се почувстваш, че изживяваш нещо специално. Виждала си тази жена като богиня, себе си също. А сега тя е една обикновена смъртна.

– Смъртна ли? Тя е луда. Сериозно увредена. Хората ме предупреждаваха. Но аз не слушах.

– Да не мислиш, че си първата, на която се случва?

Тим стоеше пред бюрото ѝ, все още по палто и с плетената си шапка в ръка. Косата му стърчеше. Той разкопча палтото и бръкна в джоба на кафявото вълнено сако „Харис“, което винаги носеше. Извади едно листче.

– Преписах това преди няколко месеца от „Сън в лятна нощ“.

Прочете цитата:

Любовта не гледа с ясен взор,

а със фантазията дръзка,

затуй рисуват Купидон крилат

и на очите със превръзка.

Подаде ѝ окъсаното листче, на което бе отпечатал стихчето с главни букви. Нямаше как да не заобичаш Тим. На осемдесет и една години четеше Шекспир и си вадеше поуки.

– И съвсем случайно носеше това в джоба си? – изненада се Ивън.

– Не. Записал съм си няколко пасажа от пиесите, за да си ги препрочитам, когато се замисля повече за нея. Някъде след петдесет години превръзката пада от очите на Купидон. За това си мисля много често. Колко ли съм я разочаровал?

– Не вярвам, че не си бил добър за нея, Тим.

– Стараех се. Просто никога не изразявах чувствата си. Затова тя никога не беше сигурна, че я обичам с цялото си сърце. Когато мисля за това, ми се струва, че е било така. Но се питам дали не си въобразявам, за да се почувствам по-добре.

В някои отношения беше по-лесно да почиташ мъртвите. Той съзнаваше с немалко чувство за вина, че онази Мария, за която скърбеше, не е жената, с която е живял над петдесет години. Нямаше острия ѝ език и затова не можеше да си спомни гневните думи, които ѝ се изплъзваха от време на време, думи, които караха сърцето му да се свива. Спомняше си обаче нещо, което не беше осъзнавал много ясно навремето – каква беше тя за него, каква празнота в живота му запълваше. В спомените Тим не пресъздаваше цялата сложност на отношенията им. Но чувстваше какво е означавала любовта им за него.

– И все пак си струваше всяка секунда – продължи. – Поне за мен. Мога да ти кажа само това, което казвах на дъщерите си, след като някое момче разбиеше сърцето им. Не може нещо да те прави безкрайно щастлив, ако не те кара от време на време да се чувстваш безкрайно нещастен. Такъв е животът.

Ивън се замисли над това за секунда. После стана и заобиколи бюрото. Мислеше да го потупа по рамото или да докосне ръката му, но той разпери ръце и я прегърна. Тя осъзна колко се е нуждаела от тази прегръдка.

– Хайде да се захващаме за работа – каза след малко.

– Крайно време е – съгласи се той.

Свали палтото си, настани се на дивана и ѝ подаде една дебела папка. Оказа се, че вече има проблем. Тим обясни защо Дикърман толкова иска да получи отпечатъците на Кас Янис, но от полицията в Грийнуд твърдяха, че вече не пазят картончетата му. Били ги получили заедно с кръвните му проби от Полицейската академия на Киндъл и ги върнали там след признаването на Кас за виновен. При автоматизирането на системата за снемане на отпечатъци преди десет години картончетата били изхвърлени.

– Не са ли му взели нови отпечатъци, когато са го арестували след представянето на обвинителния акт? – попита Ивън.

Беше се върнала зад бюрото си, покрито с дебело стъкло е прозрачна зелена ивица по ръба. Върху него се издигаха бастиони от документация, а в далечния край, наредени в красиви кожени рамки, бяха снимките на децата на Меръл. Снимки на другите ѝ племенници заемаха цяла полица на шкафа, а на стените висяха различни отличия от ФБР и скица от съдебната зала, на която тя бе изобразена на свидетелското място по време на процеса „Петрос“.

– Би било логично – отговори старецът. – Но вероятно не са му взели отпечатъци при доброволното му явяване за предявяване на обвиненията, защото вече са имали картончетата му от полицейското училище. Обещали са на адвоката му Санди Стърн бързо споразумение – само един следобед и после Кас можел да си тръгне под гаранция. Обещаха да потърсят още, но се съмнявам, че някой ще се старае особено…

Както и да е – продължи. – Тази сутрин минах през Туули. Даде ми призовка за снемане на отпечатъци от Кас и други проби. Сега ще трябва да го гоня, за да му я връча. Рей Хорган ми заяви, че няма да ми служи за посредник. Каза, че Пол подскочил, когато чул. Искал да оставим брат му на мира след всичко, което бил преживял. Санди Стърн също отказа да съдейства. Разбирам ги, но ние трябва да си свършим работата.

– Кас живее у Пол, нали?

– Така писаха във вестниците. Говори се, че смятал да отвори училище за бивши затворници. Но гледа да не се показва много. Говорих със Стюарт Дубински и той ми каза, че не познава репортер, който да е виждал Кас след излизането му от затвора.

– Може да е отишъл на почивка. Аз така бих направила след двайсет и пет години зад решетките.

– Дано да не е. Дикърман вече се е изнервил.

От полицията в Грийнуд бяха дали също цветните снимки, направени от спалнята на Дита в нощта на смъртта ѝ. Ивън стана от бюрото и отиде при Тим, за да ги разгледа. Неприятно ѝ беше да гледа снимки от местопроизшествия. Не я притесняваха кръвта и труповете. Като хокеистка на световно ниво бе виждала достатъчно рани по главата и зъби, хвърчащи като пуканки след някой непремерен удар със стика. Но да гледа тези снимки, винаги ѝ се струваше недостойно и воайорско. Някой като Дита бе завършил живота си трагично, а те я гледаха като експонат, колекция от изложени на показ травми, без да се замислят какъв човек е била приживе.

Тим гледаше снимките с мрачна решителност. Вероятно той също не харесваше това, което виждаше, но ги приемаше като важна част от работата си. Докато го гледаше така съсредоточен, Ивън си спомни една история, която ѝ бе разказал Колинс Мълани.

– Тими ме е научил на много неща – каза ѝ Колинс. – Спомням си веднъж вадехме някакъв труп от реката близо до Индустриалния кей. Мафиотска работа. И майко мила, какво бяха направили на това момче! По принцип малко неща ме шокират, но този път направо ми се повдигаше. Попитах го: „Какво правим тук, Тими?“ Почти не се замисли. „Помагаме на останалите да се поправят – отговори. – Трябва да им покажем, че няма да търпим такива неща. Да разберат, че трябва много да внимават. Защото ние с теб ще опандизим всички, които не си вземат бележка. Това ни е работата.“ Беше голямо слово. Завинаги се е запечатало в съзнанието ми.

Снимките от лицето и врата на Дита бяха показателни. На главата ѝ имаше голяма буца съсирена кръв, придаваща ръждивокафяв цвят на буйната ѝ черна коса. Раната на тила ѝ, показана в близък план, приличаше на ухилена уста, с отвор няколко сантиметра и лилава подутина с размерите на орех отдолу. Изглеждаше, че Кас – или Пол – е притискал с една ръка устата ѝ с все сила, докато е блъскал главата ѝ в таблата на леглото. От дясната страна на челюстта, точно при съчленяването ѝ с главата (терминът беше „мандибуларен кондилус“, ако правилно си спомняше), имаше бледа продълговата синина. Освен това убиецът – Кас или Пол – ѝ беше ударил плесница от лявата страна на лицето. Богато кръвоснабдени, розовите бузи на Дита се натъртваха лесно и очертанията на отворена длан личаха ясно, с три следи от пръсти. Най-долният от тях се сливаше с друго, по-голямо червено петно. На близкия план се виждаха микроскопични драскотини, от които се проточваха покафенели струйки кръв.

– Така сте разбрали за пръстена, нали? – попита Ивън, като посочи натъртването върху бузата на Дита.

– Когато им го казах, ония палячовци от Грийнуд ме гледаха, сякаш съм Магьосника от Оз. Мислеха си, че това са следи от юмручен удар. Не ги виня. Те бяха умни момчета, просто малко затънели от редовната заплата и спокойния живот. Затова абсолютно нищо не разбираха.

– Между другото, Туули и другите адвокати ми казаха, че трябва да докажем, че Пол е притежавал пръстен. Предпочитат да не разчитаме на Джорджия, особено след като ѝ обещахме, че няма да я разпитваме повече.

Том кимна, но нещо друго го тревожеше. Той прехвърли снимките.

– Знаеш ли, като ги гледам, си спомних, че имахме малък спор със съдебната патоложка в Грийнуд. Както хората от шерифството, и тя нямаше опит с убийства, и беше доста докачлива в това отношение. Не ѝ харесваше да получава съвети от детектив. От тези снимки изглежда, че Дита е изяла шамара няколко минути преди да получи нараняванията на тила. Виж това. Забележи различния цвят на синините. Много скоро след настъпването на смъртта кожата губи свойството си да посинява.

Той показа синината на челюстта в контраст с червеникаво-лилавия кръг на бузата.

– Виж и това.

Посочи снимката на лявата ръка на Дита. Имаше дълги, фини пръсти, дори с моравите кръвонасядания отстрани, образувани след смъртта. Не това обаче бе направило впечатление на Тим. Върху едното кокалче имаше ръждиво петно.

– Кръвта е изследвана и е нейна. Има следи и от лявата страна на лицето. Мисля, че Дита е избърсала бузата си, след като драскотината е започнала да кърви. Това обаче е единствената кръв по ръцете ѝ. Не е пипала раната на тила си. Сигурно е изгубила съзнание, преди да разбере, че кърви.

– За какво беше спорът с патоложката?

– На мен ми изглеждаше, че Дита е била с Кас, или който я е убил, известно време. Той ѝ е ударил плесница, говорили са, тя е избърсала кръвта от бузата си, после, може би десетина минути по-късно, той е започнал да блъска главата ѝ в таблата. Доктор Горън, патоложката, се съгласи, че плесницата е била първа. Но не споделяше мнението ми за цвета на синините. Каза, че това зависело от близостта на кръвоносните съдове до повърхността на кожата. И че кръвта от порязването е била спряла, когато убиецът я е сграбчил.

– Ами кръвта на пръста?

– Според Горън Дита може да е посегнала към раната на тила си, преди да изгуби съзнание, но само я е докоснала. Според мен, ако го е направила, трябва да е било с дясната ръка. Разбира се, и двата варианта са възможни. Затова не стигнахме до съгласие за последователността на събитията. Според патоложката Дита е била замаяна от плесницата, когато убиецът е започнал да блъска главата ѝ.

– Защо замаяна?

– Защото няма следи от съпротива. Дори не се е опитала да завърти глава, докато я е блъскал в леглото – следите от ударите са горе-долу на едно място. Освен това виж дясната ръка. Логично е да се е опитала да се съпротивлява и той да я сграбчи за китката. Но няма такива следи. Няма и на лявата ръка. Няма чужди епителни клетки под ноктите. В наши дни ДНК тестовете могат да покажат нещо друго. Но тогава всички бяхме на мнение, че я е надвил доста бързо. Силен мъж. Пробвай да ме хванеш за главата и да я блъснеш назад.

Ивън пробва.

– Трудно е, нали? – продължи Тим. – Има естествена съпротива дори да не е успяла да вдигне ръка.

– Какво е значението на последователността? Какво значение има според теб, ако е имало промеждутък между ударите.

– По дяволите, ако нападателят я е ударил и после са седели заедно десет минути, значи е бил човек, когото е познавала.

– Може да я е заплашвал с нож или пистолет.

– И после да ѝ разбие главата в леглото, вместо да използва оръжието?

– С пистолет е много шумно.

– Също и счупването на прозореца. По-скоро е бил познат човек.

– Кас отговаря на това условие, нали?

– Да, Пол също. Но както казах, Зевс толкова истерично настояваше за резултати, че нямахме време да мислим разумно.

Тази забележка напомни нещо на Ивън.

– Миналия месец каза, че първоначално Зевс е мислел, че Дита е била убита от враговете му.

– Гръцката мафия.

– Да, но това много не ми стана ясно.

Тим се засмя и се настани по-удобно на възглавничките върху дивана. Явно следваше интересна история.

– В района на Атина действа така наречената групировка на Василикос. Започнали с доста мащабен рекетьорски бизнес през двайсетте. Хитри типове. Девизът им е „Не много от малцина, а по малко от повече.“ По двайсет и пет драхми на седмица. Пък и кой ще ти разчита на полицията? Никое, бащата на Зевс, живеел тук, в Америка, но си мечтаел да работи за големите атински босове и имал някои връзки с тях. През Втората световна война Зевс бил изпратен като преводач за Съюзниците в Гърция, след изгонването на германците през 1944 година. Изглежда, че Никос е свързал сина си със своите приятели. Зевс останал в Гърция до май 1946 и се прибрал у дома с красивата си млада съпруга Хермиона, чието моминско име е Василикос, и малкия Хал, едва на годинка. Донесъл също торба пари, които гръцката мафия искала да изнесе от страната, преди комунистите да узурпират властта и да им вземат всичко.

– Зевс ли ти разказа всичко това?

– Една част. Не беше необходимо да ми казва всичко. В енорията вече се знаеше доста за това.

– И какво е направил с торбата?

Тим се изсмя с типичния смях на полицай, забавляващ се да наблюдава странностите на човешкото поведение.

– Зевс построил първия си търговски център през 1947. В това отношение беше гений. От самото начало прозрял, че американците обожават да пазаруват. Но откъде един току-що демобилизиран войник от Киуани е взел началния капитал за това?

– От торбата?

– Така се говори. И така, Зевс забогатява, но в Атина се вдига шум. Защото изглежда, че никой не очаквал парите им да се озоват в неговата банкова сметка. Зевс е разсъждавал така: „Тук е Америка, не можеш да криеш парите си под дюшека. Освен това донесоха печалба.“ От негова гледна точка той е взел заем и си го е върнал, при това с голяма лихва. От Атина обаче настояват: „Не, това беше инвестиция. Затова искаме дял.“ Зевс им казва да си гледат работата. А те: „Добре, ще видиш ти.“ Бащата на Хермиона, закрилникът на Зевс, ритва камбаната една година преди убийството на Дита. Така всичко изглежда логично. Дори начинът, по който умря Зевс. Ти знаеш ли тази история?

Ивън знаеше, че е загинал при нещастен случай в Гърция. Нищо повече.

– Гърците винаги нещо ги тегли към родината – обясни старият детектив. – Но Зевс нямаше желание да ходи заради кръвната вражда. От деня на убийството му се прииска да погребат тленните останки на Дита в подножието на Олимп и на петата годишнина от смъртта ѝ Хермиона най-сетне се съгласи. Няколко от роднините ѝ от рода Василикос също дошли на церемонията. На другата сутрин Зевс излязъл да се поразходи и да постои на гроба, и така и не се върнал. Намерили го в една сто и петдесет метрова пропаст. – Тим сви широките си рамене. – Не са много енориашите в „Свети Димитър“, които не вярват, че е бил блъснат.

Ивън никога не беше чувала нищо за гръцката мафия от Хал, въпреки че когато пийнеше повечко, той често говореше за родителите си. Как беше поговорката? Голямото богатство изтрива греховете на миналите поколения. За Хал Зевс беше божествена фигура, олицетворение на предприемаческия гений. Може би самият Хал не е знаел повече за миналото на баща си. Или не се е интересувал. Тим вече ѝ го беше обяснил: хората вярват в това, в което искат да повярват.

16.

София – 11 февруари 2008 година

Същия следобед Тим отиде в университета „Ийстън“. В този час нямаше много движение и той стигна за по-малко от четирийсет минути. „Ийстън“ бе онова, което хората си представяха, когато чуеха думата „колеж“ – тучни морави и червени тухлени сгради с класически бели фронтони и колони, най-старият частен университет в Средния запад. Той вече не беше запазена територия за богаташки синчета. Студенти от всякакъв произход – индийци, виетнамци и поляци, чернокожи и латиноамериканци – съзнаваха, че това учебно заведение е билет за по-добър живот. Тези млади хора (когато вдигнеха очи от проклетите си смартфони) имаха една обща черта – буден, уверен поглед, много различен от този на бедните деца, с които Тим се беше сблъсквал, когато работеше в полицията. Гледаха те в очите и се усмихваха; нямаха причина да се страхуват от възрастните. Деметра, малката дъщеря на Тим, беше завършила „Ийстън“. Бе приета със солидна стипендия и Тим и Мария много обичаха да я посещават, да гледат как детето им се разхожда сред тези млади хора, грейнали от надежда за бъдещия си живот.

Намери Клуба на бившите възпитаници, малка тухлена постройка с дървен свод на входа. Имаше предварително подготвена история за жената, която го посрещна на рецепцията.

– Племенникът ми беше на гости и си изпусна пръстена в тоалетната. Хрумна ми дали не мога да се свържа с фирмата, от която го е купил, и да му поръчам нов. Дали вие можете да ми дадете информация?

– Кой випуск?

– Седемдесет и девета.

Дори след двайсет и пет години като частен детектив Тим още се чувстваше неловко, когато трябваше да лъже – макар да беше неразделна част от професията му. Успокояваше се, че това му помага да открие истината. Но когато все още носеше полицейската значка, убеждаваше много обвиняеми колко по-добре ще е за тях да разкажат всички грозни подробности за извършените от тях убийства, дори да съзнаваше, че много от тези хлапета могат да излязат на свобода, ако откажат да говорят. Сега всяка задача бе свързана с някоя безобидна лъжа и той знаеше докъде може да стигне. Никога не казваше нещо, което би могло да вкара сбръчкания му задник зад решетките.

Жената се забави доста, но когато се върна, му даде името на някаква компания в Юта. Работеха с колежа „Ийстън“ от близо половин век.

После Тим отиде да провери годишниците на юридическия факултет. Сградата бе масивен каменен комплекс в готически стил, с голям централен двор. Общежитието, класните стаи и библиотеката бяха на едно място. Пролетно време студенти от цялото университетско градче идваха да си почиват на огромната морава.

Годишниците се съхраняваха в библиотеката – помещение с височина три етажа, с дълги дъбови маси, около които биха могли да седят рицари, и дъбова ламперия, покриваща стените до самия таван. Емпорето бе оградено с лъскав месингов парапет. Един от библиотекарите прегледа годишника от 1982, без да задава излишни въпроси, въпреки че Том имаше друга готова лъжа – как искал да направи фотокопие за поздравителна картичка по случай петдесетия рожден ден на племенника си. В годишника имаше две снимки на Пол Янис – една портретна, каквито имаше всеки от сто и шейсетте му съвипускници, и групова, на Пол с колектива на студентско юридическото списание. Седеше с редакторите на предния ред, с ръце върху краката. И не се виждаше никакъв пръстен на ръцете му. Снимката бе правена броени месеци преди убийството на Дита. Снимките на Пол в годишниците от 1980 и 1981 година също не бяха от полза за Тим.

Близо до регистратурата имаше два компютъра за обща употреба, главно за да могат студентите да си проверяват пощата, и за търсачката не трябваше парола. В последните години Тим правеше много проверки в интернет и за човек на неговата възраст смяташе, че си служи доста добре с компютри. Не някакви сложни неща, разбира се. Не умееше да разбива пароли, но знаеше достатъчно, за да проведе търсене по ключови думи.

В мрежата имаше стотици снимки на Пол Янис, повечето от последното десетилетие. Той ги разгледа една по една, но навсякъде, където се виждаше ръката на Пол, единственият му пръстен беше венчалната халка.

Докато караше обратно към града в сгъстяващия се пиков трафик, Тим се обади в компанията, която произвеждаше абсолвентските пръстени за „Ийстън“.

– О – каза жената по телефона, – трябва да погледна в архива. И не съм сигурна, че можем да направим същия. Модата се променя.

– Ще се радвам, ако мога да го изненадам.

– Ще проверим.

Последното, което оставаше да направи, беше да даде на Кас призовката, подготвена от Туули. София и Пол живееха в Грейсън – район в западната периферия на окръга, населен главно с учители, полицаи и пожарникари, принудени от изискванията за уседналост да останат в Тройния град. Кварталът бе застроен със спретнати къщи с по три спални, едно стъпало по-високо от бунгалата в квартала на Тим в Киуани. Ъгловите парцели бяха заети от по-големи домове с широки морави – обикновено собственост на лекари, адвокати, банкери и застрахователни агенти, обслужващи местните жители. Къщата на Янис бе една от най-хубавите, строена (според това, което Тим беше чел в „Трибюн“) към края на деветнайсети век от фамилията Мортън, притежатели на универсални магазини. Вестникът наричаше този архитектурен стил „римско възраждане“ – охрени тухлени стени, декорирани с множество гипсови орнаменти във формата на лаврови клонки. Имаше покрив от зелени плочки и медни водостоци, които вече бяха започнали да се покриват с тюркоазна патина. На горния етаж светеше, но на алеята нямаше автомобили. Тим насочи бинокъла към къщата и я наблюдава няколко минути, но не видя признаци за движение. Според вестниците двамата синове на Пол и София учеха в „Ийстън“.

За пореден път имаше нужда от тоалетна. Имаше случаи, когато му се дохождаше веднага след като излезеше от тоалетната. Ходенето по нужда през десет минути беше неразделна част от живота му в тази възраст. Понякога, когато погледнеше тялото си, се удивляваше какви поражения е нанесло времето – отпуснатата, бледа кожа; белия като рибешки корем. Толкова много неща вече не действаха. Понякога му трябваше цяла минута просто за да вдигне изпусната монета. На моменти мозъкът му функционираше като съединител, който не намира правилната предавка. От време на време обаче имаше и приятни изненади. Вчера сутринта се събуди с ерекция и се почувства, сякаш му е дошъл гостенин от друга планета. Бе мислил, че е съвсем безполезен в тази област, затова след тази случка се чувстваше добре часове наред.

Имаше толкова много пенсионирани полицаи като него, че преди няколко години полицейският профсъюз беше купил Клуба на военните ветерани и сега бившите ченгета спокойно се събираха и пропиляваха парите си там. Когато отвори вратата, веднага го лъхна миризма на бира. Големият салон долу беше празен, но от горе се чуваше шум и той се качи по изтърканите стълби.

Горе имаше дълъг, старомоден бар от махагон с огледала отзад. Останалата част от помещението бе заета от няколко осмоъгълни маси от шперплат, постлани със зелени покривки. Чамовият под изглеждаше, сякаш не е метен и мит от години. Около една от масите бяха скупчени неколцина дъртаци, хвърлящи монети и карти, с няколко зяпачи отстрани. Тим едва направи няколко крачки в помещението, когато чу някой да крещи името му:

– Исусе Христе, мислех, че си умрял! Наистина.

Седнал до масата, Сташ Милацки се хилеше толкова силно, че лицето му бе червено като домат. Брат му Сиг беше скандално корумпиран и го бе уредил като детектив. Сташ обаче не работеше зле, макар че така и не стигна до отдел „Убийства“, за което си мечтаеше.

Тим се изсмя, когато го видя, но първо влезе в тоалетната; след като се върна в салона, отиде при Сташ и се здрависаха. Милацки бе качил към двайсет и пет килограма от последната им среща, а и тогава не се уличаваше със стройна фигура. Сега беше червендалест старец и седеше върху бурето, служещо за стол, разкрачен, за да не притиска шкембето си.

– Охо, откога не се познаваме? – обади се някой.

Едва сега Тим позна Джайлс Лафонтен от другата страна на масата. С късите си прошарени мустаци Джайлс изглеждаше двайсет години по-млад от Сташ. Тим бе патрулирал с него през първите си години на улицата.

– Значи и ти си същият безполезен дъртак като всички нас; и ти нямаш пари да играеш голф във Флорида – отбеляза Джайлс.

– Е, аз съм късметлия – отговори Тим. – Все още бачкам като частен детектив.

– Наистина ли? – изненада се Сташ.

– Един от клиентите ми е Зет-Пи – похвали се Тим. Всъщност това бяха единствените му клиенти.

– Я кажи какви са тия помии по телевизията – каза Джайлс. – Тия клипове. Онзи ден внукът беше на гости и пуснаха един от тях, онзи с бившето гадже, и внук ми реши, че е някаква шега. Викам му: „Не, тоя луд, Кронон, сериозно си мисли, че Пол Янис е очистил момичето.“ Така ли е наистина?

– Да, така е.

– Ако бях собственик на телевизията, нямаше да позволя да пускат тия неща – заяви Джайлс.

Пол живееше в този квартал от години и местните се гордееха с известността и успеха му. Другите около масата не изглеждаха толкова разпалени, но Джайлс не се отказваше:

– Брат му си излежа присъдата и с това би трябвало да се свърши. Двайсет и пет години минаха от тогава, а сега този откачен твърди, че Пол е замесен. Не е сериозна тая работа, поне според мен.

– Какво прави сега братът? – поинтересува се Тим.

Джайлс сви рамене, като погледна картите си. Един друг до него, с черти на италианец или мексиканец каза:

– Вестниците не писаха ли, че искал да обучава бивши пандизчии? Както е правил, докато беше вътре.

Друг, седнал зад играчите, се обади:

– Брус Каръл, той е съсед на Янисови. Знаеш ли го?

Тим не познаваше човека.

– Брус каза, че двамата със старата си седят по цял ден вкъщи и не са видели оня… Кас, нали така се казваше братът? Сигурно се крие от репортерите, но не са го виждали да влиза или да излиза освен в деня, когато го пуснаха.

– Да не би да е напуснал града?

Мъжът със средиземноморски черти поклати глава:

– Може би. Но лично аз, ако съм прекарал двайсет и пет години в пандиза, ще искам да бъда с близките си. Той е брат близнак на Пол, нали? Много са близки. От години чета как Пол му пишел през ден.

– А пък аз? – обади се друг. – След двайсет и пет години на топло? Ще си взема четири мацки и бутилка уиски и ще им кажа да гледат колко мога да изгълтам.

Мъжете около масата се изсмяха.

Тим не дружеше много с пенсионирани полицаи. Имаше трима бивши детективи от отдел „Убийства“, с които играеше голф всяка събота от най-малко трийсет години, но спря, когато Мария се разболя. Така компанията се разтури. Данахер толкова го болеше гърбът, че не можеше да замахва, а пък Росарио не виждаше къде отива топката. Картър виждаше отлично, но забравяше къде е отишла топката в момента, в който я изгубеше от поглед. Освен партньорите по голф най-добрите приятели на Тим бяха все бивши музиканти. Някои още свиреха и той обожаваше да ги слуша, но сега ръцете му бяха твърде сковани, за да движи цуга на тромбона и бе изгубил усещането си за ритъм. През повечето време с приятелите му слушаха музика, като мъркаха от удоволствие на най-хубавите пасажи и си разказваха истории за стари концерти и легендарни изпълнители. Най-добрият му приятел Тайрониъс Хюстън се беше преместил в Тусон и отдавна го канеше да му отиде на гости. Неколцина други щяха да се върнат в града през април, след като времето се пооправи.

Тим мина през тоалетната, преди да си тръгне, върна се пред къщата на Янис и спря от другата страна на улицата. Към шест часа в гаража най-сетне влезе една кола. Когато вратата се вдигна, той видя вътре друг автомобил – сива „Акура“. Пол сигурно повече го возеха. Когато в пет и половина започна да се смрачава и лампите на първия етаж светнаха, той видя София ясно като на сцена. С бинокъла я гледаше как шета из кухнята по зелена хирургическа престилка. След малко той запали колата и се премести на кръглата алея пред къщата им.

Навремето София Михалис беше едно от онези деца, които не спират да впечатляват от момента, в който са проговорили. Мария беше приятелка с майка ѝ, която, вече с четири по-големи деца, се държеше, сякаш дъщеря ѝ е обладана. София се научи да чете скоро след като проходи, и тръгна на училище една година по-рано. Но за разлика от други деца, известни на Тим, които изпадаха в изолация заради феноменалния си интелект, тя бе съвсем нормално момиче, с огромни черни очи, почти като на анимационен герой. С малката дъщеря на Тим, Деметра, учеха в един клас и София беше от онези момиченца, които винаги ти се иска да поканиш на гости. Играеше на ашици с Деметра, после, ако Тим си беше вкъщи, се отбиваше кухнята и го разпитваше за последния случай, върху който работи. Едва седемгодишна, всеки ден прочиташе вестника от първата до последната страница. Често разпитваше за криминалистичната методология – как пудрата за снемане на отпечатъци залепва по кожните гребенчета? По какъв начин се разбира как е изглеждал човек, от когото е намерен само скелетът. Понякога, за да избяга от отговора, се налагаше Тим да казва: „Откъде да знам, за бога?“ Но после, след като размислеше над отговорите му, тя отново си ставаше обикновено дете.

– Наоколо нали няма много лоши чичковци като този? – попита във връзка е един от най-зловещите случаи на Тим: сериен убиец на име Делбърт Рукър, който бе убил няколко млади жени.

– Нито един – отговори той, макар да осъзнаваше, че дори само на седем, София е твърде умна, за да му повярва.

Една от игрите, които двете с Деметра играеха, беше на лекар и медицинска сестра: София беше лекарка, Деметра – сестрата, а няколко кукли бяха пациентите. И дявол да го вземе, точно така се развиха нещата в живота им. Сега Деметра беше главна медицинска сестра в Хъчинсън, близо до Сиатъл, а София, след като се изстреля като ракета през медицинския факултет и стажантската практика, завеждаше Клиниката по пластична и реконструктивна хирургия в Университетската болница.

София беше едно от двете или трите момичета от квартала, които помагаха на Тим и Мария, когато Кейт се разболя. Идваше да ѝ чете или стоеше при нея с часове, когато Мария ходеше на пазар, а дъщерите им бяха заети. Не искаше да взема пари, въпреки че в семейството имаха нужда. Как да забравиш такова дете?

Тим винаги бе изпитвал бащинска гордост от постиженията на София. Извън окръг Киндъл тя вероятно беше по-известна от съпруга си, след като оглави екип за реконструктивна хирургия в Ирак. Тим я беше виждал няколко пъти по Си Ен Ен да разказва за ужасните поражения, които самоделните взривни устройства нанасяха на американските войници и много иракчани. Ужасно беше как при всичко, което сме постигнали за добруването на човечеството – в медицината, земеделието, техниката – толкова величаем зловещата сила само на един лош фактор. София и колегите ѝ обръщаха нещата по почти невероятен начин – присаждаха кожа, подготвяха осакатени крайници за протези, изработваха от силикон липсващи части от лица.

Тим позвъни на вратата на Янис и чу стъпки по стълбите вътре. Вратата се отвори и София застана като вцепенена на прага. Той бе готов да се представи, но при такава феноменална памет тя вероятно не забравяше никого, а във връзка с професията си сигурно можеше да си представи всяко лице без пораженията на възрастта.

– Господин Броуди?

Той се усмихна. Тя пристъпи към него и го прегърна.

– Страшно се радвам да ви видя. Моля, заповядайте. Влезте.

Той поклати глава:

– Иска ми се да можех, мила, но идвам по работа.

– Нищо, влезте все пак. Как са Деметра и Марина?

Голямата дъщеря на Тим свиреше на валдхорна в Сиатълската филхармония и преподаваше в Музикалната академия. Беше започнала като рокмузикантка и бе сменила доста изпаднали типове, преди да срещне Ричард, който свиреше на фагот. Не се бяха оженили (Ричард беше принципно против брака), но имаха две прекрасни дъщери, едната от които – Стефани, в крайна сметка се върна тук.

Едно нещо, което стана ясно за София още докато беше малка, бе, че никога няма да има данни за Мис Америка. Тя обаче се поддържаше, като носеше грим дори в операционната. Черната ѝ коса стигаше до раменете и издаваше намеса на умела професионална ръка. Ноктите ѝ бяха лакирани в яркочервено. А очите ѝ все още бяха толкова дълбоки, че изглеждаха, сякаш можеш да се потопиш в тях. Носът ѝ бе все така твърде голям за лицето ѝ, но дори той предвид на професионалното ѝ поприще беше като гордо заявление, че се приема такава каквато е.

Тим остана с палто, но влезе и застана под месинговия полилей във вестибюла, където двамата поговориха десетина минути за семействата си. Зад София величественото централно стълбище с красив орехов парапет водеше нагоре към цветен витраж над междинната площадка. Някакво куче, затворено в кухнята, лаеше отчаяно и дращеше по вратата. София знаеше за Мария – дори се опита да му припомни, че и тя е била на поклонението, но през онзи период Тим се чувстваше като удавник, попаднал в подводна яма, борещ се да задържи дъха си достатъчно дълго, докато изплува.

– За работа ли споменахте? – попита София. – Мислех, че сте се пенсионирали.

– Така е. Но от време на време работя като частен детектив. От Зет-Пи ме наеха, за съжаление.

– Олеле! – София се засмя. – Сега разбирам защо не искахте да влезете.

– Съжалявам, че така се получава, но нося призовка за Кас. Засега само трябва да даде отпечатъци. По-късно може да поискаме и проба за ДНК, ако съдията разреши.

– Съжалявам, господин Броуди, но това е работа на адвокатите.

– Ако ми кажеш, че живее тук, мога просто да оставя призовката, и готово.

Старецът извади документа от джоба си.

Тя се усмихна добронамерено, но поклати глава:

– Не мога да ви кажа нищо, господин Броуди, надявам се, че разбирате?

– Разбирам. Добре, ето визитката ми. Ако случайно го видиш, кажи му да ми се обади.

– Ще задържа визитката, но само за да имам връзка с вас.

Преди Тим да си тръгне, София му поиска имейл адреса на Деметра.

В пет и половина на другата сутрин той отново беше пред къщата. Около шест вратата на гаража се вдигна. Сега имаше само една кола и София се качи. Излезе на задна, потегли по улицата, но натисна рязко спирачки точно когато старият ѝ златист лексус минаваше покрай него. Върна малко, докато се изравни с колата му.

– Вкъщи все още има топло кафе, господин Броуди. Искате ли да ви налея?

– Винаги си била много мила. Благодаря, но така ми е добре. Отивай да сглобяваш лицата на хората.

Тя му махна весело като малко момиченце и потегли. На Тим му стана пределно ясно, че Кас не е в къщата.

17.

Решението – 20 февруари 2008 година

– Днес е повратен момент – каза Крули.

Беше девет и петнайсет и сутрешната тълпа – в голямата си част пренесена чрез слушалките на ушите в някаква алтернативна електронна действителност – пъплеше по зимните улици на Сентър Сити.

С Марк се връщаха от официална закуска с водачите на Полицейския синдикат. В крайна сметка, полицаите щяха да подкрепят Пол в кампанията. Нямаше какво друго да направят, но Тонсън Ким, новоизбраният профсъюзен водач, щеше да постави обичайните си искания. Повече полицаи. По-големи бонуси. По-големи пенсии. Облекчен контрол. Но те харесваха Пол. Като бивш прокурор той разбираше положението им и олицетворяваше връзката с тази среда. В резултат ги призоваваше да избягват уличното правосъдие, защото така само усложняваха работата си. Колкото по-малко враждебност имаше в кварталите на чернокожите и латиноамериканците, с толкова по-малко проблеми щяха да се сблъскват хората на реда и толкова повече одобрение и съдействие щяха Да получават. Той обичаше онези решения, при които всеки излиза победител.

– С полицаите ли? – попита сега в отговор на коментара на Крули.

– Не, в делото.

Отиваха към „Храма“. След това го чакаше дълъг Ден на телефонни обаждания, набиране на средства по телефона. Клиповете на Хал чувствително бяха намалили даренията. По някое време трябваше да се измъкне и да се обади на Беата, за да си уговорят среща в апартамента довечера.

В разгара на предизборна кампания, когато се чувства като мишена на стрелбище, човек забравя дребните дразнители – като сърбеж, който не чувстваш, докато не се почешеш. Сега обаче, когато Марк спомена за делото, той си спомни какво го притесняваше. Едно заглавие в тазсутрешния „Трибюн“ гласеше: „Доклад за отпечатъци оправдава Янис“. В статията се описваха откритията на Дикърман, които не би трябвало да излизат в пресата, докато Мо не ги обявеше официално пред съдия Ландс на днешното изслушване. От представянето на фактите всеки, който беше запознат с проблема, можеше да се досети откъде е изтекъл докладът.

– Не ми хареса заглавието в „Трибюн“.

Крули се подсмихна. Помисли, че Пол се преструва. Почти сигурно бе, че Марк е пуснал доклада в медиите, за да осигури още един ден благоприятни заглавия. Беше го направил, без да попита, защото искаше Пол да звучи искрено, когато заяви: „Нямам нищо общо с това.“ Дюбоа нямаше да го приеме добре.

– Сериозно говоря, Марк. Съдията ще се ядоса.

– Той е голямо момче. Знае, че сме в кампания. И че един смахнат милиардер те е набелязал за пушечно месо. Знае, че трябва да градиш образа си в медиите. – Типично мислене за Марк, който се смяташе за голям капацитет във всякакви области, въпреки че в много случаи беше дилетант, увлечен от собствените си заблуждения. – Сега обществеността знае, че отпечатъците ти ги няма на местопрестъплението. Ландс ще каже „не“ за ДНК теста. Така ще затворим устата на Кронон. И точно навреме.

Пол попита какво означава това „точно навреме“. Крули се опита да шикалкави, но в крайна сметка изплю камъчето:

– От „Гринуей“ направиха социологическо проучване за Уили Диксън.

Диксън бе най-силният чернокож кандидат – градски съветник от Норт Енд, умен, но понякога прекалено рязък. Водеше силна кампания почти без допълнителни средства и постигаше неочаквано добри резултати за възможностите си. Имаше още двама кандидати с афроамерикански произход. Едната, Мей Уотърман, беше приятелка на Пол от сената и се бе кандидатирала само защото преди няколко месеца той ѝ каза, че няма нищо против. Бяха наели едни и същи хора да събират подписите и за двамата и както предричаше Крули, никой не обърна внимание.

– Нали знаеш, че при Уили има един тип, който играе за двата лагера.

Във всяка кампания винаги има членове на предизборния щаб, които гледат в градината на съседа. Изборите за кмет щяха да преминат в два кръга – първо, гласуването на трети април, после, ако никой не получи пълно мнозинство, през май, между двамата събрали най-много гласове от априлското гласуване. Ако Уили не стигнеше до балотажа, някои от хората му смятаха да отидат при Пол и сега се опитваха да печелят доверието на Марк.

– Както и да е – продължи Крули, – според моя човек водим само с шест процента.

Шест процента. Янис кимна, като се постара да не издава тревогата си. Крули беше прав. Те бяха неутрализирали атаката на Хал, резултатите от отпечатъците щяха да изчистят името му, а без очакваното ДНК изследване делото нямаше да привлича повече медиен интерес. Днес се очертаваше да е добър ден.

Ландс застана зад катедрата, лицето му беше строго. Пол познаваше достатъчно добре съдията, за да разбере, че е ядосан. Ландс покани Дикърман, който седеше на първия ред в залата, да излезе отпред и криминалистът веднага се качи на подиума.

– Доктор Дикърман, запознат съм с писмения ви доклад. Съгласен ли сте, че заглавната страница на „Трибюн“ тази сутрин дава достатъчно добра представа за резултатите от изследването ви?

В залата избухна смях. Сивите очи на Дюбоа се стрелнаха само за секунда към Рей. Стараеше се да не поглежда Пол, но несъмнено го смяташе за отговорен. Не за първи път Янис получаваше упрек за нещо, за което нямаше вина.

– Доста е точно – отговори криминалистът. – Не успях да идентифицирам нито един от латентните отпечатъци, събрани от спалнята на госпожица Кронон през 1982, като оставени от сенатор Янис. Има няколко, за които не мога да дам становище, докато не видя и отпечатъците на Кас Янис, които предложих и на двете страни да осигурят. Но иначе на местопрестъплението няма намерени идентифицируеми отпечатъци на сенатора.

Сред зрителите и журналистите настъпи леко раздвижване.

– Добре, ще включа доклада ви в материалите по делото, за да може да се запознае с него всеки, който не го е чел предварително – подчерта още веднъж Ландс.

– Господин съдия, искам само да кажа…

– Няма нужда, господин Хорган. Всички знаем как стоят нещата. Може да е изтекло от вашата страна, може от ищеца, може от някой друг, за чиито цели можем само да гадаем. Затова няма да правя предположения. И въпреки че това изследване бе подготвено специално за съда, осъзнавам, че не предупредих изрично страните да не разгласяват материалите предварително. Сега обаче ще бъда ясен. В бъдеще всеки подобен случай ще бъде обстойно разследван. Разбрахте ли?

На подиума Рей кимна няколко пъти, буквално се поклони – цялото му тяло се накланяше напред като на рицар пред кралския трон.

– Господин съдия – обади се Туули, – готови сме да съдействаме за всяко разследване, ако решите да насрочите такова сега.

– Добре – пренебрежително отговори Ландс. Като мнозина други в съда той нямаше високо мнение за Туули. – Сега остава искането на господин Кронон за получаване на кръвните проби и други веществени доказателства, съхранявани от щатската полиция, с цел ответникът да проведе ДНК идентифициране на кръвта и друг генетичен материал от местопрестъплението. Освен това господин Кронон поиска да наредя на сенатор Янис да предостави ДНК проба посредством орална натривка.

Съдията погледна за момент папката, която държеше пред себе си, после скръсти ръце и се обърна към залата:

– Много мислих за това. От доктор Явем знаем, че има голяма вероятност ДНК резултатите да не покажат нищо. И докладът на доктор Дикърман за отпечатъците засилва това очакване. Съгласен съм с господин Хорган, че в известна степен вероятност за успех, която се измерва в части от процента, прави теста тежък и обременителен. Това обаче не е истинският проблем тук. Въпросът, който ме занимаваше, е дали евентуалните нееднозначни резултати могат да бъдат по някакъв начин съществени за делото.

Като мислех за това, се сетих, че това е делото на сенатор Янис. Той съди господин Кронон и в този казус, както във всеки подобен, е задача на ищеца да докаже, че твърденията на ответника – а именно че господин Янис е замесен в убийството на Дита Кронон – са лъжливи и господин Кронон е действал при безотговорно пренебрегване на истината. Математически казано, господин Янис трябва да представи такива доказателства, че при преценката им съдебните заседатели да отсъдят поне петдесет и един процента в негова полза.

Важно е също да поразсъждаваме върху значението на резултатите, които би могъл да получи доктор Явем. Според него вероятността да се получи положителен резултат за един от близнаците, е не повече от едно на сто. В същото време евентуалният нееднозначен резултат не би означавал, че наличното ДНК би могло да бъде от всеки човек на света. Подобен резултат би бил абсолютно непоказателен. В случая обаче, ако доктор Явем получи нееднозначен резултат, това би могло да означава, че ДНК е или на сенатор Янис, или на брат му. Ако говорим само за този резултат, вероятността е петдесет процента за всеки от двамата близнаци.

Седнал на скамейката на ищеца, Янис изведнъж осъзна накъде водят разсъжденията на Дюбоа. Внезапно го обхвана паника като електрически импулс, разтърсил тялото му от главата до пръстите на краката.

– Когато ищецът се опитва да докаже, че петдесет и един процента от представените от господин Кронон доказателства са лъжливи – продължи Дюбоа, – петдесетпроцентната вероятност кръвта да е от сенатора, е съществена за делото. Такъв резултат би бил несъществен за ищеца, защото той няма за цел да докаже, че обвиненията са лъжливи. Но е изключително важен за защитата на господин Кронон. Защото, за да защити правотата си в това дело, за ответника е достатъчно да докаже пред съдебните заседатели, че има петдесет процента вероятност твърденията му да са верни.

И така, като гражданин дължа да кажа, че имам доста ясно становище за събитията, съпътстващи това дело. Моето мнение обаче няма място в тази съдебна зала. Мога само да спазя закона. И като чета внимателно закона, стигам до заключението, че ДНК тестът е важен за това дело. Затова одобрявам иска до щатската полиция и окръжната полиция на Грийнуд да предоставят всички запазени генетични проби, най-вече кръвните, и разрешавам доктор Явем да ги изследва. Освен това постановявам сенатор Янис да даде ДНК проба чрез орална натривка. Господин Хорган, ще използвате ли собствен експерт?

Рей стоеше като вцепенен на подиума. Сакото му се бе опънало на гърдите му от напрежение.

– Извинете ме, ваша чест. Ще ни трябва малко време, докато дадем становище, но без да критикувам решението ви, надявам се разбирате, че не го очаквах.

Дюбоа кимна. Изглеждаше доволен, че е изненадал всички.

– Давам ви три дни да наемете експерт. Дотогава остава заповедта за откриване. Това е решението на съда. Господа, искам до една седмица да имам пълния график за представянето на доказателствата. Това е всичко за днес.

Ландс обяви почивка, за да имат време присъствалите да освободят залата. Когато се изправи, погледна към масата на тъжителя. Докато слушаше, Янис постепенно осъзна, че съдията е прав. Ако беше видял нещата от позицията на Дюбоа, ако не беше гледал през розовите очила на политик, щеше да разбере от самото начало, че ДНК изследването е клопка, която в деветдесет и девет на сто от случаите щеше да послужи на Хал и предопределяше изводите въз основа на веществените доказателства. Той се изправи и когато за момент срещна погледа на съдията, кимна леко в знак на уважение.

С Крули и Хорган се оттеглиха в един помощен кабинет, за да обсъдят какво ще говори пред журналистите. В помещението имаше няколко изтъркани дървени стола и старо дъбово бюро, каквито имаше навремето в училището му.

– Можем ли да оспорваме решението? – попита Крули. – Не ми харесва накъде вървят нещата, но искам просто да знам всички възможности.

Рей поклати глава:

– Загуба на време. Можем да подадем иск до по-висша инстанция, но никой апелативен съд няма да преразглежда решение за откриване на доказателства. Ще отхвърлят искането ни и само ще се изложим повече.

– Предлагам да извлечем максималното от ситуацията. Ще кажем, че няма улики, водещи към Пол. Ще обявим, че това е чисто техническо решение. Ще наблегнем на доклада за отпечатъците. Как ти звучи, шефе.

Той беше по-темпераментният от двамата близнаци. Брат му задържаше емоциите си, но при него понякога гневът се възпламеняваше като лава. Сега с мъка се владееше. Когато избере този начин на живот, човек става като въжеиграч, балансиращ само с куража си и чадърче над дълбока пропаст. Ако единственият възможен изход е лош обаче, няма смисъл да рискуваш.

– Всичко се обърка – каза сега на Крули. – Това дело е пълна катастрофа. Послушах ви и сега заради вас всяка седмица търпя удари под кръста.

– Пол, моля те – измърмори Хорган.

– Не обвинявам никого, въпреки че може би звучи така. И двамата ми дадохте най-добрите си съвети, но решението взех аз. Имам обаче достатъчно опит в съдебната зала и знам, че заведеш ли дело, губиш контрол. Трябва просто да се изсмеем и да обявим Хал за десен фанатик.

Рей вдигна рамене. Погледнато от сегашната им позиция, Янис може би беше прав.

– Какъв ще е следващият им ход? Разпит под клетва, нали? До три дни Хал ще ме призове да свидетелствам.

– Можем да поставим ограничения – отговори Рей. – Може би дори да го отложим до изборите.

– Не можем. Защото логиката е същата като даването на отпечатъци. Или ДНК. Не мога да се скрия. Трябва да предвидим какво следва оттук нататък. Ще поискат и брат ми да даде показания под клетва. Вече са пратили някакъв пенсиониран частен детектив да гони Кас с призовка. Може би ще решат да разпитват и София.

– Няма да закачат София – тихо каза Рей. Това бе фактическо признание, че Янис е прав за брат си.

– Още днес ще прекратим делото – заяви Янис.

Крули се облегна назад и злобните му очички се свиха:

– Не си и помисляй. Нали ти казах какво ще се принудя да направя тогава.

– Честно казано, Марк, може би е време за промяна. Ти създаде страхотна организация. И си отличен стратег. Но се увлече и допусна няколко големи грешки. Пускането на този доклад в медиите не беше умна постъпка. Дюбоа може би така или иначе щеше да вземе днешното решение. Може би. Но не беше разумно да го ядосваме точно сега.

Крули не каза нищо, но на фона на бялата риза лицето му стана значително по-червено. От коридора се чу плач на жена, излязла от друга съдебна зала. Марк имаше голям опит от такива моменти, когато кампанията спре като танк, поразен от мина, и започнат обвиненията. Не смяташе да каже на Янис истината как информацията за пръстовите отпечатъци е изтекла в медиите, защото той цял живот щеше да го обвинява.

– Ще изгубиш – заяви злобно. Това беше най-страшното отмъщение за това, че го уволняваха. – Ако ме отстраниш, ще изгубиш изборите.

– Няма да е по-зле от това, което ми се готви сега. Имаме резултатите от пръстовите отпечатъци. Доказахме, че не съм бил там в онази нощ. Няма да позволя Хал да използва резултатите от кръвното изследване, за да тръби, че има петдесет процента вероятност да съм бил. Това е лъжа. Няма да му позволя да тормози брат ми. Винаги съм казвал, че никога няма да жертвам семейството си заради кариерата. Кас прекара двайсет и пет години в онзи ад и сега има право да гради живота си отново. А вместо това го сочат с пръст по пет пъти седмично по всяка телевизия и целият окръг предъвква история, която отдавна би трябвало да е забравена. Децата ми четат във вестниците, че съм убиец – не обичайният продажен политик, а човек, който е убил жена с голи ръце. Няма смисъл да продължаваме така, Марк. Ако изгубя изборите, ще го преживея.

– И ще позволиш на крайнодесен откачалник като Хал Кронон да те изкара от релси? – възкликна Рей.

Тъжните му сини очи и червендалестото му лице изразяваха цялата сериозност на въпроса. Пол и Рей споделяха едни и същи убеждения и вярваха, че хората с много пари нямат право да си присвояват демокрацията.

– Не съм казал, че ще се откажа от изборите. Казах само, че ще прекратя делото. Ще продължавам да се боря. Няма да се предам. И ще оспорвам тази голяма лъжа. Защото за това става дума. Но това е краят на делото. Няма да има ДНК тестове, свидетелски показания и други глупости.

Той се изправи, за да покаже, че решението му е категорично.

18.

Възражения – 20 февруари 2008 година

Сутринта времето бе почти пролетно. Температурата беше около нулата, но небето бе кристалночисто – съществено подобрение след обичайната ниска сива облачна пелена. В по-топли дни, когато нямаше срещи в офиса, Ивън извървяваше пеша дванайсетте пресечки от Зет-Пи до апартамента си. През зимата, когато не ѝ се налагаше да ходи другаде с колата, си доставяше екстремно преживяване в това, което наричаше „Голямото разбиване“ – тоест градския автобус По Гранд Авеню. В Тройния град автобусните шофьори сами диктуваха правилата за движение – притискаха другите коли, правеха ляв завой от най-дясното платно, без да се съобразяват с никого. Транспортният синдикат ги защитаваше от отговорност при всякакви закононарушения, освен при причинена смърт.

Когато слезе от автобуса на една пресечка от фирмата, Ивън видя Хедър на отсрещния тротоар. Бившето ѝ гадже носеше шал на главата, черни очила и бежовото палто „Бърбъри“, което Ивън ѝ беше подарила, но не изглеждаше да се крие. Ивън я погледна за секунда, после продължи забързано по пътя си. Чу потропване на високи токчета по тротоара от тичащата след нея Хедър. След малко по-младата жена я настигна задъхана и заяви:

– Ти ме обичаш. И аз те обичам. Това, което правиш, е безсмислено. Ще се поправя. Обещавам. Ще те направя щастлива. Ще те направя адски щастлива. Дай ми още един шанс, миличка, моля те. Само един шанс.

Ивън се беше надявала, че тя най-сетне се е примирила. От една седмица не ѝ се беше обаждала. Ивън продължи, без да поглежда, без да забави крачка. Хедър подтичваше край нея, като изблъскваше минувачите от пътя си и не спираше да нарежда. Разбира се, всичко това, за любовта и верността, беше искрено. Тя толкова малко се познаваше, че действително си вярваше.

Ивън мразеше да пренася личните си проблеми в службата и Хедър го знаеше – точно затова беше толкова уверена, че може да я притисне. Нямаше какво да се направи. Ивън влезе в сградата на Зет-Пи. Другата жена не само я последва във въртящата се врата, ами и успя да се набута в същия тесен сектор на кръглото помещение. Опита се да я прегърне и да я целуне, и в кратката схватка, която последва между стъклата, Ивън, която беше доста по-ниска, но много по-силна, успя да я възпре. Но Хедър продължи да хленчи:

– Как може да си толкова безсърдечна? Как можеш да се отнасяш с мен така? Аз не го заслужавам, Ивън. Обичам те. Бях добра към теб. Как можеш да ми причиняваш това?

Ивън най-сетне успя да се измъкне от въртящата се врата, която Хедър се опитваше да блокира, и изскочи в откритото фоайе. Забърза се към асансьора, но бившата ѝ приятелка извика след нея:

– Бременна съм!

Ивън се завъртя. Бяха говорили много за това. В най-щастливите си моменти заедно, когато лежаха прегърнати, се отдаваха на тази фантазия.

– Глупости.

– Вярно е. Направих го заради теб. Ивън, искам това дете. То се нуждае от семейство. Ние можем да бъдем семейство.

Самата мисъл беше ужасяваща – неуравновесена жена като Хедър да стане майка, дори ако има разумна партньорка като Ивън, която да неутрализира част от пораженията. Не това обаче я шокира. Шокира я безскрупулността, с която тази жена използваше всяка нейна слабост, всеки съкровен копнеж. Това беше върхът на жестокостта, даде си сметка Ивън – когато някой толкова много иска да получи нещо, че става безразличен към болката, която причинява.

Джералд от охраната седеше зад плот от същия сивкав гранит, с който бе облицовано цялото просторно фоайе. Неговата работа бе да записва личните данни и Да издава пропуски, за да могат посетителите да минават през автоматичните бариери към асансьорите. Беше Разпределен в отдела на Ивън и я наричаше „шефке“.

Преди да продължи напред, тя посочи с палец зад рамото си и му каза:

– Не я пускай.

Подмина бързо Джералд, който веднага се изправи и хвана Хедър за ръката.

– Ей, госпожице!

Хедър изкрещя след Ивън:

– Ако не ми се обадиш, в петък ще го махна.

Викът ѝ бе пронизителен. Със сигурност всички във фоайето я чуха.

Когато се качи в кабинета си, Ивън затвори вратата и поседя сама. Не заплака, но цялата трепереше. За щастие нямаше време да мисли за проблемите си, защото всеки момент очакваше конферентно обаждане. Дикстра най-сетне се беше съгласил да направи отстъпка от двайсет и пет милиона долара за рекултивирането сметохранилище в Индианаполис (обвини подчинените си, че не са го уведомили за тази подробност) и сделката бе обявена официално вчера в „Уолстрийт Джърнал“. Окончателното подписване беше насрочено за идната седмица. Днес Ивън и колегите ѝ в „Йор Хаус“ трябваше да обсъдят процедурата по сливането. В съвещанието се включиха общо дванайсет души и разговорът продължи до единайсет и половина. След като се освободи, секретарката ѝ каза, че Тим Броуди иска да я види. Било спешно.

– Обаждах ти се – каза той, след като влезе, – но говореше по телефона, затова реших да дойда лично да ти кажа новината. Пол Янис току-що обяви, че оттегля делото.

Разказа ѝ за решението на съдия Ландс и за пресконференцията в ротондата на „Храма“, след която фотографи и репортери хукнали да преследват Пол на излизане от съда.

Въпреки все още непреодоления шок от разговора с Хедър тя се изненада:

– Хал знае ли?

Шефът ѝ бе излязъл с Туули веднага след края на съдебното заседание, за да се срещнат с един финансов репортер във връзка с купуването на „Йор Хаус“. Около петнайсет минути по-късно, веднага след като Хал се върна, Ивън и Тим влязоха в луксозно облицованото му свърталище. Туули също бе с него и никой от двамата не беше чул новината.

Хал побесня:

– Как може да направи това?

Адвокатът обясни закона. До официалното завеждане на делото всеки тъжител можел да се откаже от иска си.

– Просто ей така? – възмути се Хал. – Не трябва ли поне да се извини?

– Ще поискаме обезщетение.

– Какво обезщетение?

– Двеста-триста долара. Съдебни такси. Разходи за свидетели и призовки.

– Не искам двеста долара! Искам неговото ДНК. Този мръсник крие нещо.

– Това е сигурно. Можеш да го разтръбиш. Сигурен съм, че Сия от рекламната агенция може да направи страхотни клипове.

– Няма да позволя да му се размине.

– Кое да му се размине.

– Това, което крие.

– Хал, какво може да крие, ако тестът дава деветдесет и девет процента вероятност за неуспех? Не се подлъгвай от собствените си манипулации.

Изцъклените очи на Хал зашариха наляво-надясно зад очилата, докато обмисляше съвета на приятеля си.

– Искам това ДНК!

Мел сведе поглед към ръцете си и опита друг подход:

– Хал, ти победи. Не разбираш ли? Ти спечели този казус. Успя да докажеш убедително, че този човек знае повече, отколкото казва. И Пол призна поражението си. Приеми победата, Хал. Зарадвай се за секунда.

– Това не е победа! Искам да знам какъв пръст има Пол Янис в убийството на сестра ми. Искам ДНК от него. Направи нещо. Аз съм ти клиент. Нареждам ти. Направи нещо.

– Ще се опитам да го измисля, след като финализираме сделката е „Йор Хаус“.

– Не, искам сега. Това е по-важно от „Йор Хаус“. Фирмените юристи ще се погрижат.

Туули и Тим излязоха заедно от кабинета. Ивън остана, за да информира Хал какво остава да се свърши по сделката е „Йор Хаус“.

– Боже мили – измърмори Мел още щом затвориха вратата. – С Хал сме приятели от шестгодишна възраст, но той никога не е имал мярка. Вярвай ми, когато бяхме в гимназията, можеше да кани пет-шест пъти едно и също момиче на среща и всеки път се изненадваше, когато то му откажеше.

– Единственото, което не проумявам – измърмори Тим, – е това, че отказът от делото вероятно ще нанесе по-голяма вреда на Пол, отколкото ДНК тестът. Странно решение.

– Може би Пол разсъждава като мен – предположи адвокатът. – И Хал го е подлудил.

Отново поклати глава и продължи към асансьора.

Дюбоа Ландс вдигна сивите си очи от документа, който четеше. Никоя друга част от тялото му не помръдна. Той прочете на глас:

– „Възражение на ответника Кронон срещу искането на тъжителя за доброволен отказ от иск.“

Беше на сутринта след решението на Ландс за ДНК изследването, двайсет и първи февруари.

– Да – отговори Туули от подиума.

Рей Хорган стоеше до него. Гледани отзад, двамата мъже приличаха на солидни, невъзмутими биволи. Задните редове в залата бяха пълни, макар и не със същите зрители, както при внасянето на делото. Всички днес бяха със сиви или сини костюми. Най-вероятно адвокати.

– Обяснете – обърна се съдията към Туули.

– Ваша чест, господин Кронон възразява срещу усилията на сенатор Янис да избегне провеждането на този изключително важен ДНК тест. Мислим, че съдът трябва да задържи искането за прекратяване, докато той не даде проба и изследването не бъде представено съгласно съдебното постановление. Той се опитва да бламира вашето решение.

Хорган понечи да протестира, но съдията го успокои, като вдигна ръка.

– Господин Туули, сенатор Янис действа в съгласие със закона, нали?

– Той крие нещо – заяви Туули. Тим видя как Хал победоносно размаха юмрук под масата.

– Това е вашето тълкувание. Има и друго. Мен тълкуванията не ме интересуват. Аз съм само рефер. Само отсъждам аутовете и дузпите. Законът си е закон, господин Туули. Ако имате оплаквания срещу искането на сенатора да оттегли делото, сърдете се на законодателя. Възражението ви не се приема.

– Господин съдия, преди да вземете решение, може ли да обсъдим една друга алтернатива?

– Каква?

– Бихме искали да се изпълнят призовките, които влязоха в сила след вашето решение за ДНК теста. След като обявихте решението си, те остават валидни и ние искаме да получим веществените доказателства.

Този път Хорган успя да се включи:

– Господин съдия, това е абсурдно. Ако няма дело, няма валидни призовки.

Съдията се замисли само за секунда, след което отговори:

– Не е така. Разбирам аргументите на господин Туули. Става дума за последователността на съдебните решения. Призовките са влезли в сила преди вашето искане за оттегляне. За кои веществени доказателства говорим?

Туули имаше готов списък. Първо, Пол трябваше да даде ДНК проба; второ, Кас да даде отпечатъци; трето, щатската полиция да предостави всички веществени доказателства, с които разполага, повечето – от местопрестъплението, включително кръвта от петната по вратата на балкона и стандартните проби, взети от различни хора. Имаше подобна призовка за окръг Грийнуд, в случай че нещо е било пропуснато във вече предоставените материали.

Рей се намеси:

– Господин съдия, те просто се опитват да извършат изследването сами.

Дюбоа се усмихна едва забележимо на хитрия замисъл.

– Пак напомням, господин Хорган. Аз само отсъждам аутовете и дузпите. Какво изисква законът? Това е единственият въпрос, който си задавам. Затова вземам тия големи пари.

В свят, където адвокатите, явяващи се пред Темида, вземаха хонорари в шестцифрени числа, съдиите често правеха жлъчни забележки относно заплатите си, които изглеждаха нищожни пред техните.

Дюбоа се замисли за няколко секунди, преди да продължи:

– Така, ето какво ще направим. Ще приключим това дело. Но няма да е днес. Ако вие, господа, погледнете зад вас, ще видите цяла зала, пълни с юристи, дошли за изслушванията. И много от тези адвокати имат клиенти, които им плащат, докато те седят тук. Затова нека да не пилеем повече чуждото време и пари. Ще отложим заседанието за след седмица. Искам всички адресати на тези призовки или техни представители в съда, с доказателствата, които търси господин Кронон. И искам тъжителят и ответникът едновременно да бъдат осведомени дали въпросните призовки могат да влязат в сила съгласно закона. Идния четвъртък ще изясним всичко. Ако някоя от призовките е валидна, веществените доказателства трябва да бъдат представени пред мен. И тогава, господин Туули и господин Хорган, колкото и да ми беше приятна вашата компания, ще закрием делото и ще чакам да се виждаме по други поводи.

Ландс удари с чукчето си и нареди на съдебния секретар да обяви следващото изслушване.

19.

Нейният пръстен – 22 февруари 2008 година

– Шърли Уилхайт – каза гласът в телефона на Тим. – Бас държа, че вече си мислехте, че съм ви забравила.

Беше около единайсет часът и той четеше гръцки митове в остъклението под звуците от тромбона на Кай Уиндинг, идващи от грамофона. Отначало си помили, че Шърли е поредната „вдовица“ – звъняха му под всякакъв претекст: от това, че уж били сготвили гозба, прекалено вкусна, за да не я споделят с някого, до твърдения, че се обаждат, защото той ги бил търсил.

– Цяла вечност им трябваше, докато извадят данните от архива – добави тя. – Всеки си мисли, че го товарят с прекалено много работа. Това е основният проблем на администрацията, ако питате мен.

Тим поговори още малко с нея, като се опитваше, както често се случваше, да върне лентата назад и да си спомни коя е. Изведнъж се сети – тя беше от бижутерийната компания в Юта.

– Имате късмет, че по онова време още сме използвали хартия – продължи Шърли Уилхайт. – Пет години по-късно започнахме да държим информацията на дискети. Помните ли ги? Намерете ми сега някого, който умее да работи с тях. И така, колежът „Ийстън“, нали? Как се казваше племенникът ви?

– Янис. – Тим каза името по букви. В Юта никой не беше чувал за Пол. – Не ми е точно племенник, но наистина съм му като чичо. Просто така го наричам.

– Разбирам. И аз съм „леля Шърли“ за половината хлапета в квартала.

– Същият случай.

– Така… – Жената замълча за момент. – Има двама Янис.

– Братя близнаци са. Интересува ме Пол.

– Да. Добре. Той е купил два пръстена.

– Два ли?

– Момент да погледна тук… Да. Един мъжки и един дамски. Същия модел – J46 с емблема. Да взема сега каталога… – От слушалката се чу тропане. – Не, вече не ги правят. Мисля, че К106 е най-близко като модел. Ще ви пратя снимки. Ползвате ли компютър?

– Горе-долу.

– Сегашният ни каталог е в интернет. Но ще ви пратя копия от стария, за да видите какъв си е поръчал. Имате ли факс?

– Бихте ли ми пратили снимки и на дамския пръстен? Може да поиска да подмени и двата. И ако не ви затруднявам, да ми пратите и копие от формуляра за поръчка? Може да реши да си поиска застраховката.

– Няма проблем. Ще се радвам да помогна.

Два пръстена? Тим се замисли. Следобед излезе и тръгна към централата на Зет-Пи, чийто факсов номер беше дал. Мина покрай къщата на Джорджия Лазопулос и импулсивно реши да спре и да позвъни.

Тя го погледна през остъклената врата. Тъмните ѝ, хлътнали очи и лицето ѝ изразяваха строг упрек.

– Нали каза, че няма да ме тормозиш повече.

Гласът ѝ бе заглушен от стъклото, но ясен. Беше облечена като миналия път, с розово клинче и развлечена блуза.

– Имам само един въпрос за абсолвентския пръстен, който Пол е носил.

– Пол никога не е носил абсолвентски пръстен – каза тя и затвори вратата.

Тим си я спомняше от едно време като любезна млада жена. Странно беше какво прави времето с хората. Той заслиза по стълбите, но му хрумна още нещо, върна се и пак позвъни. Нямаше какво да губи.

– Твърдиш, че не е носил абсолвентски пръстен? – Рече ѝ веднага щом тя отвори вратата.

– Точно така, не носеше. Честно казано, вече съжалявам, че се съгласих да говоря с вас. Направихте ме на глупачка, ти и жената, която беше с теб. В квартала няма човек, който да не ме смята за луда, загдето ви позволих да направите онзи запис. Смятат ме за злобни дърта вещица.

– Не е справедливо да говорят така. Нито за нас, нито за теб.

– Всички ме мразят. Мислят, че се опитвам да си отмъстя на Пол. Дори Кас мина, за да ми се кара.

– Кас ли? – Тим за първи път чуваше някой да е виждал Кас след освобождаването му от затвора. – Кога е идвал?

– О, не знам. Няколко дни след пускането на клипа по телевизията. Караше ме да говоря с техните адвокати, но аз отговорих, че няма да допусна втори път тази грешка. Стоеше тук и каза: „Единственото, което иска да ти каже, Джорджия, е, че съжалява, че все още си огорчена.“ Почувствах се толкова жалка. – Тя вдигна ръка към лицето си.

– Но не е казал, че клипът лъже, нали?

Жената не отговори, но се намръщи. Ръката ѝ беше на дръжката и сега тя понечи отново да затвори вратата.

– Чакай – спря я Тим. – Не разбирам тази работа с пръстена. – Страхуваше се, че срещата с Кас я е разколебала и сега ще отрече всичко, което им беше казала. – Знам, че Пол е купил пръстен.

– Нали това ме пита: дали Пол е купил пръстен като Кас. Казах ти, че е купил.

– Изглежда, че всъщност е купил два. Помислих, че може да е дал втория на теб, защото е бил дамски.

– Не, той беше за Лидия. Тя винаги е твърдяла, че синовете ѝ ще бъдат образовани, въпреки че никой от нейното семейство и от семейството на Майки не е учил в колеж. Не криеше колко съжалява, че самата тя не е учила. Затова близнаците решиха, че би било трогателен жест, ако ѝ подарят абсолвентски пръстен. Те познаваха майка си. После Лидия десет години се хвали е проклетия пръстен.

Джорджия, разбира се, също не беше ходила в колеж. Тим не можеше да определи коя е основната причина за огорчението ѝ: Лидия, която винаги е имала силен характер, или пръстенът.

– Но Пол е носил другия пръстен, нали?

Тя го погледна през стъклото с презрение, сетне се обърна, без да продума, оставяйки Тим сам на студения бетон. Това очевидно бе знак, че е крайно време да си тръгва, но жената бе оставила външната врата отворена, затова той остана на студа с надеждата, че ще се върне – и наистина, тя пак дойде. Отвори рязко остъклената врата, протегна ръка и пусна нещо в дланта му. Пръстена. Имаше голям червен камък по средата, с релефно гравирани 19 и 79 от двете му страни.

– Ето. Задръж го, ако искаш. Пол ми го подари, след като се дипломира. Носех го на верижка на врата си. Помниш ли, че имаше такава мода навремето? Аз не исках пръстена, но това беше стъпка в правилната посока. Така си мислех. Каква глупачка съм била!

– Значи Пол не е носил пръстена в деня на убийството на Дита?

– За бога, Тим! Глух ли си? Пръстенът беше у мен. Аз го носех. Носех го почти навсякъде и със сигурност го бях сложила за църковния пикник, когато толкова много момичета обикаляха около Пол. Доколкото знам, той никога не е слагал пръстена на ръката си. Не обичаше бижута. Казваше, че не отива на мъж да ги носи. Дори часовник едва търпеше на ръката си.

Тим погледна пръстена, после – Джорджия, чието лице отново бе придобило мрачно изражение. Тя въздъхна дълбоко и пак отвори остъклената врата, колкото да си вземе пръстена. След това се завъртя и затръшна главната врата пред носа му.

– Нямал пръстен – измърмори Ивън. Седяха в кабинета ѝ. Тя бе подпряла крак върху кошчето. – Джорджия не ни ли каза, че Пол е имал пръстен?

Тим ѝ разказа последния си разговор и тя кимна:

– Права е. Каза ни, че Пол е купил пръстен като този на Кас. Но защо не ни каза какво е станало с пръстена?

Той я погледна въпросително. Никоя жена, която познаваше, не би признала, че е била водена за носа от мъж в продължение на три години, след като са скъсали, и то не с диамант, а с обикновен абсолвентски пръстен. Ивън разбра мисълта му.

– Освен това – добави Тим – може би не е разбирала важността на пръстена. При тази хаотичност на разследването във вестниците едва ли са обърнали внимание на синината върху лицето на Дита и какво би могла да означава.

– Значи Пол не е носил пръстена си, а Кас е носил своя – обобщи тя.

– Да. Така изглежда.

– И на местопрестъплението няма отпечатъци на Пол, а има на Кас.

– Точно така.

– Мисля, че шефът трябва добре да си помисли, преди да оспорва искането на Пол за прекратяване на делото.

– Може би. Има и още нещо.

Тим много беше мислил за разкритието на Дикърман, че отпечатъците на Кас, взети при регистрирането му в „Хилкрест“, не съвпадат с тези от местопрестъплението. Беше обещал да не казва на никого, но досега Мо би трябвало да е изяснил това разминаване, а не му се беше обадил. Въпреки това от самото начало Тим предупреди Ивън да не забравя, че Дикърман понякога има особен поглед върху нещата.

– За Мо се разказва една история. Не знам дали е вярна, но има хора, които са готови да се закълнат, че се е случило. Нали знаеш градската железница: билетите по посока центъра са лилави, а към периферията – бели. И така, един ден той отивал на летището, купил си бял билет и като се качил, го поставил в малкия държател на облегалката пред него. Забелязал обаче, че всички други са сложили лилави билети. Тогава се обърнал към жената до него и казал: „Гледайте, всички тези глупаци са сбъркали влака.“

Ивън се разсмя от все сърце:

– Не е възможно.

– Но нали разбираш какво имам предвид?

След това ѝ разказа за изводите на Дикърман, след като видял фотокопието от регистрационния картон на Кас от затвора.

– Това също не е възможно – каза тя. – Как ще стане? В съда Мо твърдеше, че никой от отпечатъците на местопрестъплението не съвпада с тези на Пол. И какво иска да ни каже сега? Че никой от двамата не е бил там?

Тим сви рамене. Нямаше представа.

– Ние така и не получихме отпечатъците на Кас, нали?

– Никакъв шанс. Това е още нещо, което е странно. Съседите твърдят, че не са го виждали. Но Джорджия Ми каза, че ходил при нея да ѝ се скара за клиповете.

– Значи не е отишъл на почивка?

– Явно не.

Накрая Тим я попита как върви личният ѝ живот и я отговори, като се усмихна мрачно:

– Цяла нощ съм мислила как да извадя ограничителна заповед.

Тим изпуфтя.

– Доста време ще трябва да мине, преди да се реша отново на такова нещо, Тим. Разочарованието е твърде тежко. – Усмихна се тъжно. – Какво казва Шекспир по този въпрос?

Той започна да рови в джобовете на якето си. След малко откри листчето, което търсеше, сгънато на четири в портфейла.

– Стига бе! – възкликна Ивън.

– Прочети го. Това е от „Комедия от грешки“.

Цитатът бе написал с печатни букви – за капката в океана, която търси друга капка.

– Какво означава това? – попита тя. Върна му листчето и той също го прочете.

– Не съм съвсем сигурен. Може би че всеки има такива объркани моменти от време на време. И разочарования. Но океанът е навсякъде около нас. Не трябва да спираш. Особено на твоите години. Ако Мария беше починала, когато бях на петдесет, щях да си кажа: „Прекалено съм млад, за да живея сам.“

– Ами сега? Знаеш ли какво казват хората, Тим? Мъж на твоите години, който все още може да шофира, може да си хване за гадже Мис Вселена.

Той се засмя, въпреки че това беше болната му тема. Вече не виждаше добре нощем и избягваше да шофира вечер. Скоро зрението му нямаше да бъде адекватно дори за дневно шофиране. Това означаваше, че ще се наложи да отиде в Сиатъл. Поне веднъж седмично едната или другата му дъщеря го молеше да се премести при тях. Той не беше готов за това. Все още не. Не беше готов да напусне дома си, вещите си, миналото си, особено Мария.

– Вече не – отговори. – Нямам желание. Обичам моите деца. Дъщерите и внуците, и онези, които все още не мога да забравя, Мария и Кейт. Всички те са безценни за мен. На тях дължа това, което съм. На тази възраст човек се държи за това, което има, радва се на него. Но на петдесет? Тогава бих могъл да кажа: „Мога да започна от начало, да науча повече, да променя повече, да обичам повече.“ И щях да го направя.

Ивън вдигна поглед от бюрото си, не изглеждаше убедена. Тим стана и си тръгна. На вратата спря.

– Не казвай на никого за изводите на Дикърман.

– Добре, Тим. И без това звучи прекалено шантаво, за да го споделям с някого. Говорил ли си с Дикърман, след като анализира отпечатъците на Пол?

– Опитах се, но той е зает.

Мо беше на Западното крайбрежие, където водеше лекции в няколко полицейски училища, а след това, колкото и невероятно да звучеше, щеше да ходи в Холивуд като консултант за едно телевизионно предаване. Криминалистиката беше много модерна тема в медиите и при сменяне на каналите с дистанционното човек често можеше да попадне на Дикърман, с дебелите му черни очила, в едно или друго полицейско шоу.

– Мини пак, когато имаш възможност – каза Ивън. – Трябва да изясним този въпрос.

Тим ѝ пожела приятен уикенд, макар и на шега – тя щеше да работи и двата дни по сделката за „Йор Хаус“, която трябваше да бъде финализирана до понеделник.

20.

Победа или поражение – 28 февруари 2008 година

Заключителното заседание по делото „Янис срещу Кронон“ бе привлякло доста зрители и съдебната зала беше пълна. Хорган водеше двама свои колеги, а голямата адвокатска кантора на Хал бе изпратила трима да помагат на Мел. Имаше също представител на прокуратурата, жена с индийски произход, завеждаща апелативния отдел, с двама щатски полицаи, единият от които носеше метална кутия, съдържаща вероятно част от кръвните проби. Бяха дошли също двама прокурори от Грийнуд, а също и Санди Стърн, като представител на Кас. Единственият, който бе логично да дойде, а отсъстваше, беше Пол Янис – както и на заседанието миналата седмица, той не се яви, с което подчертаваше позицията си, че за него казусът е приключен. Отсъствието му го спасяваше и от задължението да даде кръв за изследване, ако съдията нареди да бъде извършено на място.

На пейките за посетители почти нямаше места. Ивън и Тим седяха на предния ред заедно с репортерите и художниците. Когато бе обявено началото на изслушването, всички адвокати се скупчиха на подиума като малък хор, готвещ се за изпълнение. Представиха се по име, а Санди Стърн обяви, че прави „специално участие“.

– Вашето участие винаги е специално, господин Стърн – отбеляза съдия Ландс, който изглеждаше ободрен от мисълта, че най-после ще се отърве от този заплетен случай. – Имате ли възражение срещу участието на господин Стърн, господин Туули? Каза ми, че се явява от името на господин Кас Янис, но няма да приеме призовка, ако отсъдя във ваша полза.

Мел вяло се опита да протестира, че Стърн иска да извлече двойна полза, но съдията изтъкна, че законът го позволява, и отхвърли възражението.

– Така, да видим сега за какво е спорът – продължи Ландс. – Госпожице Десай, кажете, ако обичате, с какви веществени доказателства разполага щатската полиция.

Имаха главно кръвни проби – от пръските по прозореца, от членовете на семейство Кронон и от Кас Янис, взета за задължителния тест за наркотици преди постъпването му в полицейското училище. Щатската полиция пазеше гипсови отливки на следите от обувки в цветната леха и от гуми малко по-надолу от къщата, а също парчета от счупеното стъкло, събрани, за да могат да се сравнят със стъкълцата, които биха могли да бъдат открити по дрехите и вещите на евентуален заподозрян. Накрая представиха няколко херметични пликчета с проби от тялото на Дита: изрезки от нокти и шест различни вида косми, а също някои влакна, за които бе доказано, че са от нейните дрехи. Дори през 1982 година, когато криминалистиката е била на твърде примитивно ниво в сравнение със съвременните методи, е било възможно да се установи, че под ноктите на жертвата не е имало чужди епителни клетки – доказателство, че не се е съпротивлявала и е познавала убиеца си. Колкото до космите, по времето, когато Кас се е признал за виновен, било установено, че два от тях са сходни с неговите; но през последните двайсет и пет години ДНК тестовете доказваха, че тогавашното „научно“ сравняване на косми не е по-достоверно от оценяването на характера по издутините на черепа, което се е приемало като доказателство в съда през деветнайсети век.

След това дадоха думата на прокурорите от Грийнуд. Те заявиха, че вече са предоставили всичко освен картончето е пръстовите отпечатъци на Кас, което били изпратили на доктор Дикърман в петък съгласно предишните разпореждания на съдия Ландс. Необходимостта да обясняват защо не са намерили картончето по-рано пред присъстващите репортери несъмнено ги бе стимулирала да търсят по-старателно от колегите си в архива и шерифството.

– Добре – продължи съдията, – да пристъпим към изслушване на адвокатите. Кой ще се изкаже първи по настоящото искане?

Представителите на двете прокуратури казаха, че нямат позиция. Туули, вносителят на искането, първи получи думата. Говори кратко. Според него основното било последователността. Призовките били издадени по правилата. Сега трябвало да бъдат изпълнени и по отношение на ДНК теста. След като това искане било удовлетворено, призовката за предоставяне на веществени доказателства автоматично влизала в сила. Независимо дали делото се прекратявало или не, Хал имал право да получи изисканите материали.

– Това е нелепо – заяви Хорган, когато на свой ред получи думата. – Делото се прекратява с внасянето на искането за оттегляне на иска, което съдът трябва да уважи. Призовките губят силата си с прекратяването на делото.

Спомена няколко казуса, при които са били взети такива решения, после заговори за Пол, който се бил оплаквал, че Хал го тормозел. Стърн се изказа в същия дух и заяви, че след двайсет и пет години в затвора Кас имал право да го оставят на мира. Както обикновено, съдия Ландс гледаше съсредоточено всеки адвокат, който правеше изявление, макар че несъмнено предварително знаеше какво ще кажат, дори да играеха пантомима.

– Добре – каза, след като Туули свърши краткото си възражение, – беше ми доста интересно и (макар че жена ми вероятно би ме обявила за побъркан) дори приятно в неделя да поразмишлявам върху философската същност на призовката.

Всички в залата се засмяха. Съдия Ландс рядко се изказваше толкова пространно.

– Първо, ще цитирам определението, което всички знаем: „призовка“ е съдебно нареждане за явяване на лице или представяне на доказателства за целите на делото. В този смисъл, господин Туули, събраните доказателства не принадлежат на страната, която ги е поискала. Законното право на собственост принадлежи на онзи, който на първо място ги е представил пред съда, тоест в случая – на правоохранителните органи. Съдът – или полицията – взема тези материали назаем за целите на делото. След като то приключи или се изчерпи, спорещите страни нямат въпросното право на собственост, освен ако то не е било тяхно поначало.

И така, вече дадох да се разбере, че днес ще удовлетворя правото на сенатор Янис да оттегли иска си. Но преди това трябва да изясним няколко въпроса по отношение на тези призовки. Първо, дали доказателствата трябва да се представят за целите на друго съдебно дело. Ще задам този въпрос към представителите на грийнудската и щатската прокуратура.

Двете жени се изправиха.

– Има ли текущи разследвания във връзка с въпросното убийство?

С други думи, Ландс питаше дали някоя от прокуратурите е възобновила разследването за убийството на Дита с оглед евентуално замесване на Пол.

– Не – отговори заместник щатският прокурор.

Главният прокурор на щата Мюриел Уин беше стара приятелка на Пол и силна негова политическа поддръжничка. На въпрос на журналисти относно иска срещу Хал тя недвусмислено го бе определила като „абсурд“.

– За момента, не – каза прокурорката от Грийнуд.

Нейният отговор бе малко по-дипломатичен – в Грийнуд управляваха републиканците, но на никого не му се искаше да признае, че преди двайсет и пет години са пропуснали нещо. Прокурорите обичаха да си мислят, че са си свършили добре работата от самото начало.

Зад квадратната катедра, която напомняше на Ивън за четвъртитите седани от петдесетте, съдия Ландс си водеше записки. Вниманието на всички в залата бе насочено към него; всички пазеха тишина, защото никой не знаеше какви точно мисли минават през главата му.

– Следващият въпрос. Жив ли е все още някой от родителите на господин Кронон?

Туули зяпна от изненада, после отговори, че не.

– Кой е законният наследник на личната им собственост след удовлетворяване на всички специални наследствени права? – попита Ландс.

При това отклонение във водите на наследственото право Мел, чиято специалност беше криминално право и граждански искове, погледна сащисано, сякаш го питаха за химичния състав на някоя далечна галактика. Когато се окопити, се обърна към Хал, който стана от мястото си зад масата на ответника, като се опита да закопчае сакото си, както бе виждал да правят адвокатите. Оказа се твърде тясно, затова той го задържа събрано с ръка.

– Аз – обяви.

– Няма ли други живи наследници?

– Не, господин съдия.

– Ами за сестра ви, господин Кронон, знаете ли кой е официалният ѝ наследник? Пак ли вие, или вашите родители?

– Баща ми беше учредил тръстове, обичайният начин за управление на недвижимости. Всичко, което беше на Дита, стана мое.

Ландс отново си записа нещо.

– Добре тогава, готов съм с решението. Всички призовки на господин Кронон трябва да бъдат изпълнени, но само по отношение на веществени доказателства, които поначало са били събрани на територията на дома и имота на Зевс Кронон. Това включва доказателства, взети от тялото на покойната Дита Кронон. Взех това решение, защото законът ясно постановява, че дори днес господин Кронон има право да се позове на първоначалното криминално дело срещу Кас Янис в окръг Грийнуд и да изиска всичко, което е негова собственост, да му бъде върнато. В съгласие с правомощията си още сега постановявам тази собственост да му бъде върната. Това обаче, господин Туули, е максималното, което можете да получите. Призовките, адресирани към двамата братя Янис, отпадат. Няма да се събират повече проби за ДНК или пръстови отпечатъци.

– Ами картончето с пръстовите отпечатъци, изпратено от Грийнуд на доктор Дикърман? – попита Мел. – Може ли да го задържим?

– Не. Тъкмо щях да стигна до това. Отпечатъците, снети от къщата, са обхванати от предишното ми решение и господин Дикърман трябва да ги върне на господин Кронон. Отпечатъците, които сенатор Янис даде за целта на делото, му принадлежат и трябва да му бъдат върнати. Картонът с отпечатъците на Кас Янис принадлежи на полицията на Грийнуд и трябва да им се върне, защото законът дава на местните власти право да поддържат база данни от пръстови отпечатъци за евентуални бъдещи криминални разследвания. Кръвните проби на Кас Янис ще му бъдат предадени, след като бъде надлежно уведомена прокуратурата на окръг Киндъл, която е единствената прокурорска служба в радиус от сто километра без представител тук в момента.

Всички се засмяха на тази малка шега. Ивън още преди години бе забелязала, че по незнайна причина всеки опит за шега от страна на съдията винаги се посреща с голям ентусиазъм в съдебната зала.

– С това, господин Хорган, приемам иска на сенатор Янис за доброволно оттегляне на делото и прекратявам заседанието.

Съдията излезе.

Туули даде знак на Тим да отиде отпред, за да вземе веществените доказателства, които съдията току-що присъди на Хал. Частният детектив се подписа на разписките и маркира пликовете и кутиите с инициалите си, датата и часа. Санди Стърн се приближи да го поздрави.

– Това е най-добрият детектив, когото някой от нас е познавал – каза на Ивън, която бе дошла с Тим, за да му помогне. Тя все още не беше убедена, че Стърн знае коя е.

– Да, така чух.

– Ето защо старците не обичат да се разделят с работата – пошегува се Тим. – За да слушат тези комплименти, които по принцип не заслужават.

Тримата се засмяха. В този момент се приближи Мел Туули и хвана Стърн за лакътя.

– Какво, по дяволите, беше това?

Той се усмихна по обичайния си лъчезарен начин:

– На теория съдията би трябвало да е най-мъдрият човек в залата. Много е хубаво, когато наистина се окаже така, нали?

Туули не изглеждаше убеден.

За първи път Мел нямаше проблеми да убеди Хал да не говори пред медиите, защото и той изглеждаше, също като Ивън, крайно объркан. И четиримата – Хал, Тим, Мел и Ивън – се качиха в бентлито и потеглиха обратно към Зет-Пи. Тим държеше веществените доказателства в скута си. Не знаеше дали трябва да ги занесе на Явем или не.

– Не разбирам сега победихме ли, или изгубихме? – попита Хал, след като Делман, шофьорът, дръпна вратата и тя се затвори безшумно като капак на скъпа кутия за бижута.

– Току-що видяхме как разрязаха бебето, за да го разделят на двамата родители – измърмори Мел. Явно не споделяше възхищението на Стърн от изпълнението на Ландс.

– Мисля, че можем да се справим – каза Ивън, която от няколко минути обмисляше ситуацията.

– Така ли? – попита обнадеждено шефът ѝ.

– Идеята беше да направим ДНК теста, нали? Имаме кръвните проби от къщата, от вратата към балкона. Нали? Това несъмнено е кръвта на убиеца.

– Обаче нямаме ДНК от никого от двамата братя – изтъкна Мел.

– Имаме снети отпечатъци от къщата. И сред тях има много, за които е доказано, че са на Кас. Можем да извлечем ДНК от стари пръстови отпечатъци.

– Можем ли?

– Е, не е сто процента сигурно, но можем да опитаме. Тоест Явим може. Знам, че се прави. Достатъчно е само едно петънце. При толкова много отпечатъци би трябвало да извади нещо.

– Ами Пол? – попита Туули. – Дикърман трябва да му върне неговите отпечатъци.

– Със съвременните методи можеш да извлечеш ДНК от пилешки кокал, който някой е глозгал. Или от фас. Ако Тим повърви след Пол няколко дни, все ще намери нещо.

– Само това ми липсваше – измърмори възрастният детектив, който мълчеше до момента. – Пол ме познава. Пътищата ни постоянно се засичат, откакто двамата с Кас бяха съученици на Деметра. Освен това ме е виждал в съда. Ще ме изритат, щом се появя.

– Не е съвсем сигурно – възрази Ивън. – Нали ми каза, че никой не забелязва старците. Пък ако все пак те изритат, можеш да възложиш задачата на някой колега частен детектив, на когото имаш доверие. Сигурно познаваш стотина стари кучета, които са добри в занаята.

Тим не се усмихна на шегата, но Хал се въодушеви:

– Супер!

Дори Туули се поразведри. Предложението явно намали огорчението му, че е бил надхитрен от съдията.

Тим занесе доказателствата в лабораторията на Явем, после се върна в тясната работна кабинка, която му бяха дали в Зет-Пи, включи компютъра и разгледа календара с предизборните прояви на Пол. Дневният му ред изглеждаше непосилен за обикновен човек, като се има предвид, че все още имаше сериозни парламентарни задължения и управляваше кантората си. Сутрин и следобед през пиковите часове стоеше по спирките и станциите на градската железница, за да поздравява лично гласоподавателите. Ходеше по срещи за набиране на средства на закуска, обяд и вечерни коктейли, а няколко пъти седмично участваше в пресконференции, на които обявяваше политически инициативи. Днес имаше среща в една станция на пожарната, където щеше да говори за предложенията си за развитие на службата – деликатна тема, защото през последните трийсет години по-доброто качество на строителството бе направило около една трета от пожарникарите излишни. Вечер и през уикендите ходеше на срещи в местни обществени центрове и храмове. От любопитство Том сравни графика му с тези на тримата му основни противници и никой от тях не изглеждаше да полага толкова усилия. Логично беше човек да се запита каква е ползата. Ако Пол влезеше в кметството, нямаше да му стане по-леко. Това не беше обикновена длъжност с работно време от осем до шест.

Същата вечер Тим отиде на предизборната среща на Пол в Еврейския център на Сентър Сити. Зрителите бяха сравнително малко, около седемдесет и пет души, но когато се отправи към сцената, Янис изглеждаше много ентусиазиран. Носеше сако от камилска вълна, без вратовръзка, и говори без предварително представяне в продължение на петнайсетина минути. Изглеждаше обаятелен и спокоен, докато разказваше за трите стълба на политиката си – образование, безопасност и финансова стабилност – и за детството си в този град. Как до влизането си в колежа работел в бакалницата на Майки. Разказваше забавни случки как още от петгодишни с Кас лепели етикети с цени по консервите.

– За моето семейство – заяви той – изобретяването на баркода беше по-важно от кацането на Луната.

Когато даде думата за въпроси, няколко души попитаха за оттеглянето на иска срещу Хал. От време на време, докато обмисляше отговорите си, той сваляше очилата си и потъркваше основата на носа си.

– Честно казано – отговори по въпроса за делото, – допуснахме грешка. Бях ядосан, че говорят такива неща срещу мен, и исках да заема позиция. Но в един момент, когато видиш, че някой се е вманиачил, трябва да си дадеш сметка, че не разсъждава разумно. Той ще вярва в това, в което иска да вярва, независимо какво ще направиш.

Обяснението изглежда се прие добре от мнозинството в залата. Един възрастен мъж се изправи и изнесе дълга тирада за грубияните като Кронон, които размахват милиардите си като бухалки. Ако богаташите можели да харчат без ограничения, за да решават изборите, обществото се било върнало там, откъдето сме започнали – във времето, когато само имотните бели мъже са имали право да гласуват. Присъстващите заръкопляскаха. Накрая въпросите се прехвърлиха към финансирането на училищата и качеството на ученическата храна.

По едно време Пол отвори бутилката вода, оставена на подиума, и отпи голяма глътка. След това Тим не я изпусна от очи.

След като Пол слезе от сцената, старецът се нареди на опашката от петима-шестима души, които искаха да говорят лично с кандидата. Застанал на последното стъпало, Пол изпи водата от бутилката, докато слушаше някаква възрастна жена, която говореше за почти фалиралата общинска болница. Изглеждаше уморен, с тъмни сенки под очите, които като че ли се бяха появили след последното му явяване в съда.

В кариерата си на частен детектив Тим бе събрал цяла колекция от неща за дегизиране, които използваше при продължително следене: смешни перуки, работни гащеризони, дори две-три рокли, които носеше в отчаяни моменти. Изненадващо беше колко лековерни са хората. За това събитие се бе подготвил просто: бе сменил обичайното си старо палто с анорак, носеше очилата си за нощно шофиране и плетена шапка. Точно когато Пол затвори бутилката, Тим се приближи и се пресегна:

– Аз ще се погрижа за това, сенаторе.

Янис му подаде бутилката, като не забрави да благодари, преди да се обърне към следващия човек на опашката. Когато се отдалечаваше, на Тим му се стори, че Пол погледна след него. Затова се престори, че я пуска в едно кошче за боклук, и я скри в ръкава си. Запечата я в найлоново пликче веднага щом се качи в колата си, и още на другата сутрин я занесе на Явем. Една млада сътрудничка на учения му каза да очаква ДНК резултатите до три седмици.

21.

Имен ден – 29 февруари 2008 година

Двайсет и девети февруари бе именният ден на Кас – не заместващото тържество, което обикновено правеха, когато бяха малки, а истинският ден, в който се отбелязваше паметта на Свети Касиан, веднъж на четири години. През последния месец между двамата братя имаше много повече напрежение, отколкото Пол бе очаквал, и сега с надеждата, че така ще облекчи положението, той планираше голямо събиране. Това беше първият имен ден от двайсет и пет години, който Кас щеше да отпразнува, открит за роднини и съседи, за да могат отново да се запознаят. После Тим Броуди започна да се мъкне с проклетата призовка – като котка, дебнеща птичка – и се наложи да отменят празненството. София се обади на всички гости, като обясни отлагането със спешни задължения около предизборната кампания. Дори сега, след прекратяването на делото, изглеждаше по-разумно Кас да не се набива много на очи. Не се знаеше какво още ще измисли Кронон, но каквото и да беше, със сигурност щеше да замеси и Кас.

В крайна сметка, празненството бе значително по-скромно. През деня братята минаха през старческия дом „Сейнт Бейзъл“, за да видят майка си, после се разделиха, за да отидат на различни предизборни събития. Върнаха се около девет, поръчаха храна от ресторант „Атина“ и посрещнаха малкото избрани гости. Синовете на Пол и София, Майкъл и Стефанос – когото всички наричаха Стив – бяха дошли от „Ийстън“, за да поздравят чичо си, но останаха съвсем малко. Двете момчета все още изглеждаха объркани, когато виждаха двамата братя заедно. Беата Вишневски дойде за вечеря, но си тръгна веднага след това – в шест сутринта летеше за Тусон, за да посети майка си.

Беата беше влязла в живота им през 1981 година като приятелка на Кас, неговата любов преди Дита. Красива блондинка, висока близо метър и осемдесет, на осемнайсет години тя беше кадет в полицейското училище и точно под нейно влияние той също реши да кандидатства. Но още преди да го приемат, скъсаха. Беата се влюби в един от инструкторите си, Оли Фъргюсън, и много скоро се ожениха. Кас, повече разочарован, отколкото огорчен, тръгна с Дита няколко месеца по-късно. Оказа се, че и двамата са сбъркали в избора на новите си любовни партньори. Сега Беата търгуваше с недвижима собственост, главно търговски площи, но успя да им намери този апартамент само за един ден, веднага след като разбраха, че Тим Броуди издирва Кас. Дори го беше регистрирала на свое име. Тя също бе смутена от новото развитие на нещата и когато си тръгна, изглеждаше облекчена.

Сега Кас седеше до София срещу Пол на кръглата маса, която бе част от обзавеждането на наетия апартамент. София бе будувала цяла нощ да пече баклава, локми и тригуни и лакираният махагонов фурнир беше осеян с парченца от кори за баница и счукани орехи след изяждането на десертите. В единия край на масата имаше купчина отворени картонени кутии – е подаръците на Кас.

Апартаментът внушаваше ведро настроение. Прозорците на дневната гледаха към реката и сутрин проникваше много светлина. Между кухнята, столовата и дневната нямаше стени. От западната страна имаше две малки спални. София бе донесла много семейни снимки, за да внесе малко уют, но въпреки това апартаментът си оставаше едно скривалище. Кас влизаше и излизаше дегизиран, а Пол внимаваше да координира посещенията си така, че никой да не ги вижда заедно.

След като Беата си тръгна, Кас свали синия кашмирен пуловер, който тя му бе подарила, за да бъдат двамата близнаци отново еднакво облечени. Като го гледаше насреща, Пол се почувства, сякаш отново са две шестгодишни хлапета е еднакви моряшки костюмчета. Сега носеха бели поплинени ризи и панталоните от двата сини жарсени костюма, шити от личния шивач на Пол. От предния джоб на всяко от двете сака, наметнати на облегалките на столовете им, се подаваше рипсена вратовръзка с емблемата на „Ийстън“. Единствената разлика беше, че за тази вечер Кас бе свалил черните очила. След като вечерята приключи, той потърка носа си, после бръкна в джобчето на сакото, извади новата протеза за носа, която София бе направила в края на януари, и я хвърли на масата. Малката силиконова издутина приличаше на кокалче на пръст; двете прозрачни крилца отстрани идеално се сливаха с кожата на лицето му. С този цвят протезата приличаше на живо същество. Можеше да мине незабелязано дори без грим, а под обилното количество пудра, което и двамата носеха всеки ден пред камерите, беше на практика неразличима.

– Това чудо ме скапва – измърмори той.

Беше свалил очилата, за да облекчи носа си от болката. Звучеше обезкуражен, което според Пол бе на път да стане обичайният му тон. София взе протезата, отиде на умивалника и пусна горещата вода върху нея.

– Не изчистваш достатъчно добре новото лепило – каза на Кас. – Всеки ден трябва да махаш всички остатъци от протезата и от кожата си. Колко пъти ще ти казвам?

Беше го посъветвала да маже носа си с антибактериален крем всяка вечер до края на седмицата. Имаше други хирургични лепила, които не дразнеха толкова кожата, но бяха избрали това, съвсем наскоро пуснато на пазара, защото смятаха, че ще е по-стабилно под постоянното облъчване от телевизионните прожектори.

По средата на масата имаше празна бутилка от бяло вино рецина и още една, току-що отворена. Пол извади графика за утрешните предизборни мероприятия от куфарчето си и го хвърли до бутилките. Няколко минути двамата обсъждаха кой къде да ходи, как да организират разговорите и имейлите на адвокатската кантора и ангажиментите в щатския сенат. София най-добре планираше времето за тези неща. Братята не можеха да се появяват едновременно на едно и също място; Пол трябваше да пристига за следващата проява достатъчно дълго след последната поява на Кас, сякаш е пътувал между двете места. Последната работа на София всяка нощ бе да се свърже в интернет и да остави десетки напомняния в общия календар на близнаците. Сега Пол си мислеше същото, което му минаваше през главата всяка вечер: че няма да се справят.

Понечи да стане, за да си върви, но Кас го спря:

– Отново мислих за това и смятам, че трябва да обжалваме вчерашното решение на Дюбоа.

Пол не можеше да повярва, че отново започват този спор. Той бе чакал двайсет и пет години деня, в който двамата е Кас отново ще живеят заедно на свобода, но както при повечето мечти, след края на януари реалността се оказваше по-трудна, отколкото бе очаквал, и много по-безумна от всичко, което беше преживявал дотогава. Хората, които нямат близнак, никога не могат да разберат какво е да гледаш някого, който на практика е твое точно копие, и да чувстваш цялата любов и омраза, съпътстващи тази среща. Когато осъдиха Кас, той седмици наред страдаше физически при мисълта за предстоящата раздяла. Двамата обаче свикнаха да живеят отделно. Хората се нагаждат към загубата. А сега ежедневното общуване е Кас и сблъскването с поразително еднаквия начин, по който функционираха мозъците им, със същите пропуски и обрати, често го стъписваше. Беше забравил това чувство – сякаш бяха баскетболисти, блъскащи се на игрището, като всеки се опитва да измести другия, за да вкара кош.

– Кас, нищо не се е променило. Не можем да обжалваме. Освен всичко друго Дюбоа беше прав.

– Мисля, че Дюбоа го направи, за да ни прецака. От колко години чака тази възможност. Туули не се беше досетил, че доказателствата са собственост на Хал.

– Знаеш ли какво мисля? Мисля, че е отличен съдия, по-добър, отколкото съм си представял, че може да стане.

Проблемът при оценяването на заложбите на някого да стане добър съдия бе в това, че тази професия изисква качества, които са несъществени за обикновен адвокат. Умът е важен и за двете поприща. Но търпението, приличието и чувството за мярка и баланс не са толкова задължителни за практикуващия адвокат.

Кас остави пластмасовата вилица върху една от черните кутии от храната за вкъщи. Пол бе забелязал, че след чаша вино брат му става малко кисел. Имаше всъщност куп неща, които не знаеше за него след четвъртвековната им раздяла. Сега брат му беше много по-самостоятелен и упорит, отколкото на младини. Пол съзнаваше, че вече не може да отстъпва, както би направил едно време, знаейки, че следващия път Кас ще се съгласи с него. Защото сега той беше по-неотстъпчив от всякога.

– Призовки, които влизат в сила след делото. Това е достатъчно спорно. Можем да обжалваме.

– Кас, вече има сума ти хора, които мислят, че сме оттеглили иска, защото крием нещо. Ако се върнем и започнем да спорим с Хал за решение, което с пълно право е взето в негова полза, само ще затвърдим това убеждение.

– А защо просто не кажем: „Минаха двайсет и пет години, Кас излежа наказанието си и с това трябва да се свършва, а сега един крайнодесен екстремист ни тормози“?

– Наистина ли вярваш, че средностатистическият гражданин ще ни подкрепи, ако се опитаме да попречим на Хал да прибере последните следи от убийството на сестра си? Това не отговаря на моите представи за семейни реликви, но хората ще разберат, ако предпочита да ги съхрани, вместо полицията да ги изхвърли.

София, която през последните два месеца се стремеше да не се меси в споровете на братята, особено когато се изостреха прекалено, споделяше мнението на Кас, а не на Пол и адвокатите. Тя също не приемаше решението им да не обжалват.

– Така само го улесняваме да направи ДНК теста – изтъкна тя. – Това е проблемът.

– Права си, София, но той няма добра проба от никого от нас.

– Нали питахме за това – намеси се Кас. – Могат да извлекат ДНК от пръстовите отпечатъци, които са регистрирани като мои.

– Ще се опитат, но няма гаранция, че ще успеят, Касиан. Пък и освен това няма да имат проба от мен.

– Ще намерят начин. Много добре го знаеш. Ще откраднат някоя кърпичка, след като си издухаш носа. Или молив, чийто край си гризал. Или ще вземат проба от бузата на жена, която си целунал по време на среща с избиратели. Рано или късно ще направят теста. Затова трябва да ги спрем.

Пол се чувстваше в омагьосан кръг. От месеци беше така – разкъсван между опитите да осуети теста и да си осигури победа в изборите.

– Ако успеем да ги спрем, макар че не можем – изтъкна той, – всеки съд би решил в тяхна полза и понеже остава един месец до изборите, ще действат бързо. Ще се заредят лоши решения, компромати и всички ще си кажат: „Янис крие нещо.“ Затова по-добре да си траем. Ако Хал получи резултати и се опита да ги публикува, тогава ще мислим как да отговорим в зависимост от това, което ще каже. В този случай поне избягваме най-лошото. Никой прокурор няма да пипне този случай, защото Хал е нарушил правилата за съхранение на уликите. Той е прекалено фанатизиран, за да повярват, че не се е опитал да изфабрикува доказателства.

– И все пак това не е най-доброто решение.

– Прав си. Най-доброто решение за мен е да се откажа. – Пол чувстваше погледите на брат си и жена си. – По десетина пъти всеки ден ми идва да го обявя публично.

За минута Кас изглеждаше така, сякаш ще се нахвърли върху него.

– Това не е само твое решение – каза след малко.

Думите на брат му, изречени толкова злъчно, вбесиха Пол:

– Мое е, Кас. Това е положението.

Кас удари с длани по масата толкова силно, че плотът подскочи и удари Пол в ребрата. Той скочи на краката и Кас го последва, двамата застанаха със стиснати юмруци. Последното им сбиване беше като седемнайсетгодишни, но Пол все още се чувстваше по-силният, когато макар и само за секунди му се искаше да заличи най-важния и често най-вбесяващ факт в живот си – брат си. Ако е вярно, както казваха някои екстрасенси, че между тях има телепатична връзка, по-силна от всичко, което би могло да свързва други двама души, същото със сигурност важеше и за гнева им. За двайсет и четири години той нито веднъж не беше повишил тон на София при инцидентните им спорове.

Сега тя също се изправи, застана пред Кас и го хвана за раменете.

– Не се дръжте като пубери – смъмри ги.

Те останаха още за секунда втренчени един в друг, като разгневени животни, задъхани и е разширени ноздри. После София натисна Кас и го накара да седне.

– Поли, не можем да отстъпим пред Хал Кронон – обърна се към мъжа си. – Ти обеща на Рей и всички, които работят за теб.

Пол се почувства изтощен. Кампанията му даваше енергия, когато печелеше, но в моменти на спад той се чувстваше, сякаш извършва ритуално самоубийство.

– Така или иначе ще изгубим.

– Глупости! – възкликна Кас.

– Казах ти. В неделя „Трибюн“ ще публикува социологическо изследване, според което вече сме трети.

– Аз пък ти казах, че резултатите са трийсет на двайсет и девет на двайсет и осем. Ако се сметне статистическата грешка, пак може да сме първи. Ще напишат, че имаме паритет.

– Преди два месеца водехме с двайсет пункта. Всеки, който се занимава с избори, умее да чете тенденциите. Хората ни и без това са неспокойни, след като ти уволни Крули – изтъкна Пол.

Кас го погледна възмутено:

– Ти самият се съгласи, че Марк е трън в петата.

– Не те обвинявам. Не се изразих точно. Мисля, че беше правилен ход.

От самото начало се бяха разбрали, че спешните решения ще се вземат, без да се съветват помежду си. Освен това десетки пъти бяха обсъждали действията си, ако Дюбоа позволи на Хал да извърши ДНК теста. Бяха Решили, че ще е най-добре да оттеглят иска, което правеше отстраняването на Крули неизбежно. Така бе по-добре и за Марк. След седмица-две той и без това щеше да напусне потъващия кораб, обвинявайки Пол за пробойната в трюма. Марк не беше човек, който ще стои и ще се вайка. Хилари Клинтън вече го бе привлякла за кампанията си в Пенсилвания, родния му щат.

– Не те обвинявам – повтори Пол. – Само казвам, че признаците са ясни. Хал ще продължи да ни притиска. Може да не успее да извади друг коз освен Джорджия, но тя ще остане лицето на кампанията му от онзи клип.

Всеки път, когато виждаше Джорджия Лазопулос по телевизията, Пол се разтърсваше от емоции, главно ужас и чувство за вина. Измъчваше го мисълта, че тя можеше да бъде друга, ако той бе направил друг избор. София бе внесла в живота му толкова, колкото той беше взел от Джорджия. Но любовта не беше математическо уравнение.

– Кас, положението е лошо. Само това искам да кажа. Тогава какъв е смисълът да упорстваме и да се притесняваме за теста?

– Дори да се откажем, това няма да спре Хал. Даже ще го мотивира повече. Той ще направи ДНК теста, дори утре да обявиш, че напускаш САЩ и ставаш гражданин на Беларус. Освен това сега, след като Каманър пое кампанията, победата ни е сигурна, стига да се съсредоточим върху истинските проблеми.

– Не ни достигат средства, Кас. Все по-малко хора идват на предизборните ни мероприятия, особено при набирането на спонсорство. Сам си свидетел. А от самото начало се разбрахме, че няма да се финансираме със заеми.

– Не мисля, че е сега времето да вземаме такова решение. Да дадем шанс на Каманър. Кампанията е като родео. И двамата го знаем.

Пол кимна. Вече много му се спеше. Той се изправи и прегърна брат си.

– Хроня пола – каза на гръцки. – За много години.

Това беше едно от най-прекрасните усещания – да прегърне Кас, да почувства присъствието му.

Със София слязоха в гаража, където беше лексусът им.

– Пиян си – каза тя и взе ключа от ръката му.

– Не съм.

– Пиян си – повтори София.

Когато колата излезе от гаража, навън прехвърчаше мокър сняг и асфалтът отразяваше светлината, създавайки коледно настроение.

– Нали знаеш основния проблем – каза Пол. – Той харесва повече да играе мен, отколкото да бъде себе си.

– За бога, Пол. Какви ги приказваш?

– Не трябваше да се съгласявам с този план. Това, че може да се представя за мен, не му дава право да си прави каквото иска. Трябваше да очертая границата. Това беше безумие.

– Нима забравяш последните двайсет и пет години?

– Ни най-малко. Точно затова се съгласих. Преживяхме ужасни, трудни години и взаимно се подкрепяхме, без обвинения и упреци, и дори през ум не ми е минавало, че ще завършим този период с война. Честно да ти кажа, бях потресен, когато той не пожела да се върне към собствения си живот.

– Наивно е, нали? Ти си един от най-важните мъже в този окръг. В щата. Кас Янис е бивш затворник. Осъден убиец.

– Но знаеш ли, когато пораснахме и светът ни се срина, той бе твърдо решен да бъде себе си. Гордееше се с всички разлики между нас. Той беше по-забавен и по-спонтанен от мен, и не толкова дисциплиниран. Затова и се забърка с Дита. Въпреки че беше глупост, той държеше да вземе решение, каквото аз никога не бих взел. Никога не съм се съмнявал, че след 31 януари 2008 година той ще се впусне презглава в живота, ще има деца и така нататък.

– Ти хареса идеята, Пол. Още първия път, когато го обсъждахме.

– Защото мислех, че така ще имам повече време да си почивам. Вместо това Кас добави нови мероприятия и сега и двамата се изтощаваме от работа.

– На моменти беше много удобно. Не можеш да отречеш. Той обича срещите за набиране на средства, да изкарва долари с всяко ръкостискане. А ти вече не ги понасяш.

– Вече не понасям нищо в тази кампания. Не мога повече. Ако изгубим, това ще е краят.

– Искаш ли да се обзаложим? – усмихна се София.

– Досега не съм ти казвал, но Хал преобърна мисленето ми. Отношението ми към политиката, вече няма да е същото. Аз не съм първият. Това е просто по-груба версия на номера, който спретнаха на Джон Кери в президентските избори. Сега богатите откачалки ме наричат убиец. А това, в което съм вярвал, изграждането на коалиции и организации, отиде на боклука. Излиза, че най-важното е да продадеш задника си на някой милиардер, за да можеш да се противопоставиш на съперника, който е направил същото. Майната им на всички. Честно, когато мисля за бъдещето, по-лесно си се представям да работя с Кас в учебния му център за бивши затворници – проста и ясна работа, при която да съм сигурен, че съм помогнал, за да стане светът по-добър.

– Поли, сега само трябва да преживеем тези избори. Нали така се разбрахме от началото. След като всичко това мине, няма да си толкова уморен и двамата ще измислите какво ще правите занапред.

– Какво има да измисляме? Това трябва да спре, мила. Ние сме двама души, а живеем един живот. Обичам Кас, но не мога да продължавам така. Мама винаги се е тревожила да не повторим някоя от историите за братя в Библията, Яков и Исав или Каин и Авел. Каин е вечният злодей, но аз започвам да му съчувствам – как брат му го обсебва.

– Как така брат ти те обсебва? – попита София. Погледна за момент мъжа си и очите ѝ блеснаха от светлината на уличните лампи.

– Знаеш какво имам предвид – тихо отговори той.

Толкова неща бе пропуснал, докато живееше ден за ден, чакайки Кас да излезе на свобода. Никога не беше противопоставял отношенията с брат си на брака си. Сега геометрията на тези отношения беше объркваща и за тримата. През месеца преди да наемат апартамента, Пол често се прибираше късно от вечерни мероприятия и заварваше брат си и жена си заедно, да се разхождат из къщата по чорапи, да довършват вечерята или седнали един до друг, да гледат телевизия или филм. Близостта им, особено физическият ѝ аспект, който Пол по някаква причина си представяше, го безпокоеше. Бързината, с която София успокои Кас тази вечер, и начинът, по който той го прие, за пореден път го разтревожи. Защо не се досети сам как да усмири брат си?

Пол беше твърде уморен за всичко това. В главата му се оформяха мрачни мисли. Минаваше полунощ, а трябваше да става в пет и половина.

– Скапан съм – измърмори той.

22.

Резултатите – 6 март 2008 година

Младата сътрудничка на доктор Явем, на която Тим предаде доказателствата, получени от щатската полиция, му беше изпратила съобщение на мобилния, за да го уведоми, че тестовете са готови и шефът ѝ иска да говори с него и Ивън в два следобед. Тим и Ивън се срещнаха в Зет-Пи и взеха такси до болницата. Стигнаха за десет минути и тръгнаха през лабиринта от коридори към лабораторията на Явем. Болницата, известна с онкологичния си център, се беше разраснала като тумор във всички посоки. Понякога се налагаше да ходиш стотина метра, докато намериш асансьор. В крайна сметка стигането до лабораторията им отне повече, отколкото да дойдат с колата до болницата.

Явем излезе да ги посрещне и ги покани в малкия си бял кабинет с дълги прозорци, които гледаха към лабораторията. Тим се почувства, сякаш гледа в бъдещето, защото не проумяваше нищо от работата, извършваща се по експерименталните плотове. Когато той се пенсионира от полицията през 1982, идентифицирането на ДНК все още не беше изобретено. Беше научил за тези методи благодарение на Уотсън и Крик и една книга, която беше чел. Спомни си за момент дядо си – мрачен, мълчалив мъж, роден в една ферма край Абърдийн, който не беше виждал влак, докато не бе тръгнал към Америка. Старецът доживя изобретяването на телевизията, но отказваше да гледа, защото беше убеден, че апаратът е обсебен от дявола.

Докато пътуваха в таксито, Ивън бе описала Явем като весел дребосък, но на Тим ученият му изглеждаше доста сериозен с рехавите си мустаци. От другата страна на бюрото едва имаше място за двамата гости, което по някаква причина спечели симпатиите на Тим. Това подсказваше, че Явем е отпуснал повече пространство за лабораторията си вместо за егото си.

– Имам доста новини – започна ученият, – но може би ще стане по-ясно, ако ви представя резултатите по реда на тестовете.

Ако си спомняте, госпожице Милър, предишния път ви описах един много прост експериментален метод. Първата стъпка, за да бъде тестът коректен, беше да потвърдим, че кръвта в дома на Кронон е на някого от братята Янис. После, при положителен резултат, трябваше да докажем, че двамата са еднояйчни близнаци. Ако и това се окажеше така, следваше да проведем два отделни експеримента, за да потърсим така наречените вариации в броя на копията в геномите им. При успешно идентифициране на ВБК следващата стъпка би била да анализираме кръвта от местопрестъплението и да потърсим същата вариация в същия участък на генома.

Първата стъпка бе проведена по стандартния метод. Като се имаше предвид от кога са пробите и вероятността от замърсяване, както казахме, трябваше най-напред да проведем игрек-КТП тест.

Докато говореше, Явем се обръщаше от време на време към Тим, който накрая посочи Ивън и каза:

– Разказвайте на нея, докторе. Тя ще ми обясни по-късно. Много, много бавно.

Ученият се засмя, после отново стана сериозен и продължи:

– Имахме ДНК проби от няколко източника. Първо, кръв от Хал и Зевс Кронон. Взех много добра проба от бутилката, от която ми казахте, че е пил Пол Янис. И имах отпечатъци, за които е доказано, че са от Кас Янис. Започнах с анализ на кръвта от баща и син Кронон.

– Защо на Зевс и Хал? – попита Ивън. – Те не са ли изключени от подозрения след определяне на кръвната група?

– Да, но в този случай има голям риск от замърсяване на пробите. Това е една от многото причини да изследвам най-напред Y-хромозомата. Защото няма риск от замърсяване с ДНК от жените, присъствали на местопрестъплението. Знаем обаче, че Хал и Зевс Кронон са прекарали доста време в спалнята на Дита, преди да дойде полицията. Затова реших, че ще е полезно да секвенираме и техните Y-хромозоми. При ДНК анализа човек никога не знае какви клетки анализира. Може нещо да изглежда като капка кръв, но дори една-единствена кожна клетка от друг човек да повлияе на резултата. Затова, ако имаме достатъчно голяма проба, за да тестваме няколко участъка, би било много полезно да си изясним какви замърсявания можем да очакваме. При баща и син може да се очаква еднаква Y-хромозомна последователност, но изследвахме и двете проби, за да имаме по-добра контрола. Резултатът беше непредвиден – оказва се, че Зевс и Хал не са генетично свързани.

Ивън преживя един от онези особени моменти. Вените на слепоочията ѝ запулсираха и зрението ѝ се замъгли. Веднага разбра защо Явем е толкова сериозен.

– Хал не е син на Зевс?

– Генетично, не.

Сега Тим също разбра и стисна ръката ѝ.

– Ще решим кой да му каже – измърмори Ивън.

– А, не! Аз няма да му кажа. Няма толкова пари на света, които да ме накарат.

– Ох! – въздъхна тя. Пое си дъх и добави: – Добре – тоест, че Явем може да продължава.

– После изследвах близнаците Янис. Получих много добра проба за Пол от бутилката. После се опитах да извлека ДНК от пръстовите отпечатъци на Кас, и успях. Нямаме пълен резултат, но все пак получихме хубави последователности от различни участъци.

– Ами вариациите в броя на копията? – попита Ивън.

– На този етап все още не търсехме такива. Това е цяла поредица от тестове. С този анализ просто доказахме, че двамата са монозиготни близнаци – тоест произхождащи от една и съща яйцеклетка.

– Тук няма нищо неочаквано.

– Е, да… – Явем се усмихна леко, но бързо сведе очи, за да я скрие. – Извинете. И така, след като вече имахме последователността на Y-хромозомата на Пол, излезе още един неочакван резултат. Всъщност отначало не ми направи впечатление, докато Тереза не ми обърна внимание.

Той посочи през стъклото към жена с бяла престилка – онази, която Тим вече познаваше.

– Дано изненадата да е по-добра от първата – измърмори Ивън.

– От същия характер е. Излиза, че Зевс Кронон е баща на близнаците Янис.

Ивън зяпна от смайване.

– Мамка му! – изруга; нещо, което правеше не повече от веднъж годишно.

Тим се изсмя. Зевзеците от енорията на „Свети Димитър“ се майтапеха как било възможно Майки Янис Да има толкова много деца, след като едва се вдигал от леглото. Спомни си, че веднъж отец Ник сериозно насоли един тип в Мъжкия клуб, задето разпространява такива гнусни сплетни.

Ивън го изгледа подозрително:

– Знаеше ли?

– Разбира се, че не.

Междувременно тя бе успяла да направи една малка сметка.

– Значи Зевс и братята Янис имат еднакви Y-хромозоми, така ли?

– Точно така.

– И кръвта на местопрестъплението може да е била от Зевс?

– Съдейки само по Y-хромозомата, да. Но знаем, че между Зевс и близнаците има други генетични различия. Защото той е от друга кръвна група. Те са Б. А той – нулева. Майка им трябва да е с група Б. Но ако кръвната проба от местопрестъплението съдържа тяхната Y-хромозома, това би означавало, че кръвта е на един от двамата. Само че се оказва, че случаят не е такъв. Кръвта не би могла да бъде нито от Зевс, нито от някого от братята Янис.

Сърцето на Ивън се сви от тревога.

– Моля ви, кажете ми, че не е от Хал.

– Със сигурност не е от Хал. Нито от Зевс. Нито от двамата Янис. В тази връзка не е и от майката на Хал, Хермиона.

– Майката?

– Да. Нито една кръвна проба от местопрестъплението не съдържа Y-хромозома.

Ивън занемя за секунда. После попита как е възможно.

– Изследвахме десетина проби от кървавите петна – увери я Явем. – И всеки път резултатът беше същият. Кръвта от стените и прозореца е била от жена.

Трета част

23.

Лидия – 5 септември 1982 година

Лидия Янис внимателно слиза по наклонената морава в имението на Зевс. Тя не е идвала на този пикник от двайсет и пет години; беше се заклела, че никога няма да стъпи тук. В живота ѝ почти няма клетва, която не е спазила. Тя вярва във волята. В духа. Волята не може да превърне снега в дъжд или да възпре морските вълни, но може да ти помогне да не бъдеш съвсем прегазен от съдбата.

От време на време използва Тери за опора, защото е обула еспадрили с масивна подметка. Токовете са малко по-високи, отколкото е свикнала да носи, защото Майки, с пет сантиметра по-нисък от нея, не обича да се чувства като дете, изведено на разходка от майка си. Когато се готвеше за това събитие обаче, реши да бъде елегантна – напразно усилие в летния задух, от който лицето ѝ пламна, а цялото ѝ тяло плувна в пот. Когато се гласеше сутринта, тя мрачно изучаваше чертите си в огледалото. Все още не може да каже, че е стара, но не изглежда толкова добре, колкото ѝ се иска. Стегнатото, пищно тяло на младостта ѝ се е отпуснало след три бременности, особено последната, с близнаците, и за да скрие пълното си тяло, тя навлече дълга рокля. Черните ѝ къдрици, събрани назад с тънка диадема във формата на лъвска грива, са пронизани от бели нишки, които тя възприема като плевели. Това, което изглежда непроменено, е пронизващият поглед в черните ѝ очи, умни и решителни, в който тя вижда израз на себе си.

Сега, стъпвайки внимателно, Лидия държи главата си гордо вдигната, въпреки че цялото ѝ тяло е отмаляло от безпокойство. Замайването ѝ напомня малко за сутрините през първите ѝ две бременности, с Хелън и Клио. Когато носеше момчетата, се чувстваше здрава – като се изключи това, че всеки божи ден през деветте месеца ѝ се искаше да се самоубие.

– Брат ми се справя добре – отбелязва Тери, – но като го гледам понякога как се разхожда изпъчен като лебед, си мисля, че гордостта ще го убие.

Тери обожава Зевс, колкото и да се подиграва на недостатъците му понякога. Той е със същия бял костюм, който облича всяка година, и се надува, докато поздравява гостите. Понякога на Лидия ѝ се струва, че двете с Тери обсъждат Зевс, откакто се помнят: юношеските целувки между него и Лидия, брака му, децата му, скарването с Майки, титаничния му успех. Ако ги попиташ, всяка от двете ще каже, че другата първа е повдигнала темата.

Има приятелства, които се оказват невероятно трайни само защото са се изградили рано в живота. Ако можеше да избира сега, Лидия не би търпяла компанията на толкова проста и смахната жена. Тери обаче играе основна роля в живота ѝ, като яко дърво, което си гледал как израства от фиданка – физически маркер за тайнствата на времето. Напоследък двете жени рядко се виждат. Преди няколко години семейство Янис се премести в Ниъринг, където Майки отвори втори магазин, а Тери не желае да им ходи на гости, за да не слуша неизбежните му гневни тиради по адрес на Зевс. Затова всяка сутрин двете говорят по телефона, често по цял час. Броени минути след това вече не си спомнят какво са обсъждали, освен в редките случаи, когато едната или другата е треснала слушалката заради някое грубо изказване на приятелката си. По негласно правило виновницата първа се обажда на засегнатата, обикновено на другия ден, без да споменават повода за скарването. При толкова старо приятелство упреците са безполезни. Още преди години Лидия се отказа да моли приятелката си да промени речника си; просто обясни на децата си, че на никой друг не е позволено да говори като нуна Тери. И десетилетия са минали от последния път, когато Лидия убеждаваше приятелката си да приеме някого от множеството мъже, които я ухажваха. Тери предпочита да си мисли, че няма представител на другия пол, достоен за нея.

– Не ми трябва мъж – обича да казва. – Студени крака в леглото, когато нямаш нужда от тях, и увиснал член, когато трябва да свърши работа.

Изведнъж настъпва суматоха. Хората се скупчват на едно място и споменават името на Пол, избухва смях. Лидия оставя Тери и забързва, после вижда сина си да се изправя и да се смее заедно с някакво момиче, което прилича на София Михалис. Младата жена хваща Пол за ръката и му подава празна картонена чиния. Пол я гледа съсредоточено – както се казва в песента, „С очи само за нея“. Това, което Лидия вижда, и вдъхва надежда. Джорджия Лазопулос е глупачка, абсолютно несъвместима с големите надежди, които тя има за синовете си. Ако беше получил дори малка подкрепа от майка си, Пол отдавна да е предложил брак на Джорджия. Дори отец Ник, ограничен като дъщеря си, вече подозира, че Лидия е основният проблем, и се държи все по-хладно към нея. Това обаче не я смущава. Тя отдавна вярва, че тези момчета, заченати и отгледани с много мъки, като някаква компенсация от Бог трябва да са орисани за велики дела.

Когато се връща при Тери, стомахът ѝ изведнъж се свива. Зевс се приближава към тях.

– Лидия, мила моя – възкликва той на гръцки и разперва триумфално ръце.

Бурното им общо минало намира израз само в лек проблясък на очите му. Лидия изтърпява само кратка целувка по бузата си, но той я притиска за секунда (все още е здрав и силен), после се обръща и махва на Хермиона, която вече бърза да се вклини между Лидия и съпруга си.

– Гледай кой е дошъл! – добавя Зевс на английски.

Хермиона не си дава труда да поздрави гостенката; само подава ръка с инкрустиран с диаманти ролекс, който струва повече от къщата на Лидия.

– Радваме се, че Касиан е сред нас – измърморва домакинята. – Ине кало педи (той е добро момче) – сякаш Кас е дете, което просто е дошло да си поиграе.

Хермиона е красива, но глупавичка. Има стройна фигура (защо богатите кучки винаги са толкова кльощави?) и коса с наситен цвят на слаб чай, сресана назад в прическа тип „кошер“. Усмихва се любезно, но и двете знаят, че мрази Лидия, която е много по-интелигентна от нея и навремето бе обезпокоително близка с мъжа ѝ.

– Много дълго страниш от нас – казва Зевс. – Не мога да разбера защо.

Това вече е прекалено. Лидия се усмихва насила, после се завърта и се отдалечава, следвана от Тери. След няколко метра сестрата на Зевс я хваща за ръката.

– Още ли за оня наем на бакалията? Лидия, стига вече. Минаха двайсет години.

– Престанах да идвам още преди това – отговаря тя, но спира дотук.

Понякога, когато е сама вкъщи и показват Зевс по телевизията, тя влиза в стаята и се наслаждава да го гледа. Толкова се е обиграл сега – някогашният младеж, който винаги ясно казваше какво иска. Сега амбициите му са скрити като кама в украсена със скъпоценни камъни кания. Но пък не може да отрече, че тогава харесваше Зевс. Той беше брат на най-добрата ѝ приятелка, висок, красив и притежаващ нещо неустоимо за нея – Зевс вярваше, че го чака велика съдба. Затова бе единственият мъж, който ѝ се струваше достойна партия за нея и за вярата ѝ, че ще остави своя отпечатък в света. Тя винаги се е надявала, най-често тайно, че синовете ѝ ще наследят поне малко от това качество.

Когато Лидия беше на шестнайсет, влечението ѝ към Зевс – както и неговото към нея – ги събра една вечер, която дори сега тя смята за една от най-съдбовните в живота си. По онова време момчетата и момичетата често се криеха в стаичката на хора в „Свети Димитър“, за да се целуват. Всяка седмица двамата се застояваха по-дълго там. Хората започваха да ги одумват. Една вечер той постави ръката ѝ в скута си и попита:

– Знаеш ли какво е това?

Извади члена си от панталона. Тя се втренчи в него ужасена, но и изтръпнала от удоволствие.

– Погали го, моля те – настоя той.

Тя го пипна и той също я погали долу, с което отприщи вълна от наслада, която сякаш щеше да спре сърцето ѝ. Но не му позволи да стигне докрай.

– Не мога, ако не съм омъжена.

– Тогава искам да се оженя за теб.

Стори ѝ се забавно, дори се засмя. Но той настоя пламенно:

– Сериозно говоря. Наистина го искам. Хайде веднага да отидем и да говорим с баща ти.

Хвана я за ръката и я дръпна към вратата; едва я изчака да се дооблече. Баща ѝ беше в дневната на апартамента им. Пиеше бира и слушаше по радиото баскетболен мач – игра, към която бе развил интерес, необясним за емигрант. Лидия и Зевс застанаха пред него хванати за ръце (тя все още чувстваше между краката си влагата, причинена от докосването му).

– Искам да се оженя за Лидия – заяви Зевс.

Баща ѝ го изгледа хладно. Изсумтя и отново се обърна към радиото.

– Няма да дам дъщеря си на един прошляк.

Лидия била от почтено семейство на гръцки земеделци, които се прехранвали с честен труд, като продавали продукцията си. В родината Кронон били овчари и ковачи, което беше друга дума за крадци. В ония дни Никос, бащата на Зевс, превеждаше за мафията, когато ходеха да рекетират собствениците на гръцки ресторанти, предавайки достатъчно красноречиво заплахите на италианците (които те най-често изпълняваха) да чупят прозорци или да прекъсват водопровода.

Следващата нощ със Зевс се срещнаха под уличната лампа пред дома ѝ.

– Ожени се за мен въпреки всичко – настоя той.

Беше планирал как ще избягат. Но тя не можеше да се опълчи срещу баща си. Беше плакала целия ден, но знаеше на кой мъж трябва да се подчини.

Прибра се вкъщи и години наред почти не си говореха. За да не го унижи, не каза на никого за предложението му, дори на Тери, която щеше да побеснее, ако научеше, че бащата на Лидия е говорил така за рода Кронон пред брат ѝ. Случилото се бе забравено, сякаш никога не е било. Зевс постъпи в армията седмица след нападението над Пърл Харбър и за малко не умря в болница, но се върна и се ожени за Хермиона, която вече имаше дете – Хал. Лидия вече бе омъжена за Майки, сина на най-добрата приятелка на майка ѝ, когато през 1942 и той отиде на фронта. Той беше симпатичен и трудолюбив младеж и искаше да бъде добър съпруг, каквото тя още на шестнайсет съзнаваше, че не може да очаква от Зевс. Майки имаше доста по-ограничен мироглед, но за нея нямаше значение, защото знаеше, че след последната си целувка със Зевс под онази улична лампа вече няма да изпитва същите чувства към никого.

Майки бе простоват човек, но оправдаваше всичко, което се очакваше от него. Ненадейно обаче се разболя. Като дете бе прекарал ревматична треска и митралната клапа на сърцето му не се затваряше добре. Лидия си представяше как кръвта блика през дефектната структура като вода през пробит бент. Не можеше да се оперира. Майки вземаше лекарства, но състоянието му се влошаваше. През 1955 година вече не можеше да излиза и си стоеше постоянно вкъщи. Не след дълго бе прикован на легло. Лидия всячески се опитваше да се залъгва, че той няма да умре.

Тери ѝ уреди работа в офиса на брат си. Зевс я познаваше, знаеше колко е умна. Бизнесът му се разрастваше като изригващ вулкан, търговските му центрове заливаха Тройния град като лава, а семейството на Лидия имаше нужда от пари. Случилото се между тях изглеждаше минало преди векове. Тя не си представяше, че може отново да изпита влечение към него. Беше доста наедряла, а той се бе превърнал, по думите на Тери, в „Рицаря с кожения меч“ – всяка нощ обикаляше баровете по „Улицата на мечтите“ и често си тръгваше с някоя красавица на половината на годините му, с която преспиваше в някой долнопробен хотел наблизо.

Зевс обаче започна да флиртува с Лидия още от първия ден.

– Баща ти провали не само твоя живот, а и моя – заяви първия път, когато останаха сами.

Понякога се приближаваше зад стола ѝ, когато наоколо няма никой, и запяваше шепнешком гръцката песен „Сагапо“ („Обичам те“). Ако нямаше време да изкара цялата, изпяваше само припева:

Прозореца затворен твой,

прозореца залостен твой,

отвори го, отвори, ангел мой.

Тя го отблъскваше със стотици аргументи: „Това е минало. Всеки си има свой живот. Аз съм омъжена, Зевс.“ Отбягваше кабинета му, когато можеше, а ако нямаше как да не отиде, молеше някой колега да ѝ се обади след пет минути. Всеки път той се опитваше да я прегърне и тя го отблъскваше.

Преди двайсет и шест години заедно с няколко колеги Лидия отиде на парти, първият от пикниците в Деня на труда. Зевс бе купил имението само преди година и половина и предложи да ѝ покаже къщата. Заедно с тях влезе още една двойка, но когато очите ѝ се нагодиха към по-слабата светлина вътре, тях вече ги нямаше, може би по указание на Зевс. Беше пил, тя – също. След като останаха сами, той я заведе в една от спалните за прислугата до кухнята. Беше малка стаичка с тесни прозорци, като затворническа килия, само с една груба покривка върху двойното легло. Не закрещя, защото последствията от това за нейния и неговия живот, за работата ѝ, бяха лесно предвидими. Но се съпротивлява ожесточено, блъсна го.

– Не, Зевс. Това е лудост. Зевс, казах „не“!

Той не се отказваше:

– Моля те. Моля те.

Сякаш онова, което бяха започнали в стаичката на хора, се беше случило само преди няколко минути. Тя не беше забравила докосването му и тялото ѝ го желаеше въпреки нейната съпротива. Тя обаче престана да повтаря „не“ и да се съпротивлява едва след като той проникна в нея. Тогава заплака от отчаяние и срам. После се облече и излезе безмълвно.

Навън, на моравата, той отново я намери.

– Извинявай – прошепна. – Ще се оженя за теб – сякаш две десетилетия и два брака не бяха никаква пречка.

В този момент научи за Зевс всичко, което ѝ трябваше да знае. Не това, че е лъжец – въпреки че нито за секунда не си въобразяваше, че той ще напусне това имение, жена си и сина си. Но си даде сметка, че той си вярва. Като герой от научната фантастика Зевс искаше да живее шест-седем различни живота едновременно. Осъзна, че той вероятно нямаше да се ожени за нея и когато бяха на шестнайсет. Неговото величие, ако можеше да се нарече така, бе в това, че не приемаше човешките граници.

Лидия му обърна гръб; все още не знаеше какво да прави. Нямаше на кого да каже, нито на мъжа си, който сигурно щеше да почине на мига, нито дори на Теризия, която бе достатъчно старомодна и привързана към брат си, за да застане на негова страна. Какво друго би си помислил един мъж след толкова ухажване, когато жената сама се съгласи да влезе с него в празната къща? Трябваше да се държи, сякаш не се е случило, реши Лидия. Само така би могла да живее нормално.

Повече от три месеца трябваше да минат, преди да се примири с мисълта, че е бременна. Отначало се надяваше да пометне. Искаше ѝ се да стане така, но като майка дори и през ум не ѝ минаваше да се отърве от плода. След време, когато си даде сметка, че скоро ще ѝ проличи, легна при Майки и го прегърна.

– Ще си имаме бебе – каза му. – Скоро ще се наложи да напусна работа.

Така и не разбра дали той ѝ повярва. Във всеки брак има теми табу. Дори тогава въпреки болестта си веднъж на няколко месеца той успяваше да се вдигне като кит, изплувал на повърхността, за да се чифтосва, и всеки път заявяваше, че това би бил добър начин да си отиде от този свят. Но Лидия имаше чувството, че Майки просто е толкова зле, че не му пука. Той знаеше, че умира, че жена му, майката на дъщерите му, предано се грижи за него и ще бъде до него на смъртното му легло. И накрая, огромната радост от раждането на синовете, които щяха да запазят името му, беше окончателната противоотрова срещу въпросите.

През 1958, годината след раждането на момчетата, беше изобретен кардиопулмонарният байпас. Университетската болница купи един от първите и доктор Силвърстийн каза на Майки, че може да спаси живота му. Това бе истинско чудо, разбира се. Беше като да гледаш как някой възкръсва от гроба.

Скоро след това отвориха бакалията. След седем години трябваше да подновят договора за наем. От самото начало знаеха, че условията са прекалено изгодни за тях, но винаги си бяха мислили, че старият Кариатис просто иска да работи с хора, които няма да се налага да гони за наема. Юристите на Майки обаче откриха, че Кариатис е само фигурант; отдавна бе продал магазина на Зет-Пи. Наемът на Янис беше наполовина на това, което Зевс вземаше от съседните имоти. Тази щедрост вбеси Майки. Лидия не смееше да попита защо, макар че се досещаше какво си мисли съпругът ѝ.

До ден-днешен обаче тя не мислеше, че Зевс подозира за бащинството си на близнаците. Слуховете за периодичните пристъпи на потентност при Майки бяха добре известни в енорията. Може би Зевс просто искаше да компенсира Лидия за поведението си.

Колкото до Майки, гневът, който го обхващаше при всяко споменаване на името „Зевс“, беше единственото, което го изкарваше от равновесие. Всичко друго, което се беше случило, бе част от захвърленото минало, част от боледуването му, което те вече възприемаха като далечно море, изолирано и безобидно, когато го гледаш от високия бряг на крепкото здраве.

По-късно Лидия научи, че Кас ходи с Дита. Изчака страстта му да охладнее, но той изглеждаше хлътнал до уши. Бижутерът Ангеликос ѝ каза, че през последните две седмици синът ѝ е гледал пръстени. От отчаяние Лидия не можа да спи няколко нощи. Как беше възможно една моментна слабост да се пренесе във времето и да застраши следващото поколение?

Тя по-скоро би си откъснала езика, отколкото да признае истината пред някого от синовете си. Не можеше да говори и със Зевс. Нямаше как да предвиди какво е способен да направи под влияние на мегаломанията си, но с действията си той със сигурност не показваше никакво уважение към Майки. Тери беше една възможност, но след толкова години тя можеше да се усъмни в думите на Лидия, особено като знаеше неприязънта ѝ към Дита. Нещо по-лошо, Тери можеше да се почувства задължена да каже на брат си. Най-добре беше да говори направо с Дита. Ако тя не обещаеше да скъса с Кас, Лидия щеше да говори с Тери.

Около шест, точно когато е предвидено да свърши пикникът, небето се продънва. Гостите се разбягват във всички посоки, но мнозина, с надеждата пороят скоро да спре, влизат в къщата на Зевс през задната врата, която е отворена, за да могат гостите да ползват тоалетната. Лидия вече е планирала да се вмъкне оттам. По-рано каза на Пол, че Тери ще я закара вкъщи, а на Тери – точно обратното. Сега обаче, когато десетки души се скупчват в задния вестибюл на Зевс, тя се възползва от суматохата и се промъква зад велуреното въже, опънато между две колони като преграда на пътя към горните етажи. Стаята на Дита е втората, чиято врата Лидия отваря на втория етаж, с цяла колекция хартиени кукли, залепени по стените – странна декорация за двайсет и четири годишна жена. Лидия намира едно списание и сяда на шкафчето в банята, после се изправя за момент пред огледалото и се постарава да си придаде решителен вид. Тя вярва във волята.

24.

Родословното дърво – 10 март 2008 година

Зевс бе оставил на сестра си солидно наследство и Тери прояви таланта си в търговията, като често инвестираше в недвижима собственост заедно с брат си. Апартаментът ѝ, като самата Тери, заемаше твърде много място за сам човек, особено ако е трудноподвижен. При все това тя бе на практика закрепостена сред съкровищата си, които беше събирала от целия свят и с които, както казваше Хал, никога нямаше да се раздели. Той я сравняваше с фараоните, които били погребвани заедно с всичките си вещи.

Апартаментът се намираше в една от пищните сгради в стил ар деко, строени през 20-те години на XX век покрай реката недалеч от Сентър Сити. Имаше атрактивни варовикови арки и външни орнаменти и червен керемиден покрив с медни улуци, покрити с красива зеленикава патина. Апартаментът на Тери създаваше атмосфера, сякаш си попаднал в яйце на фаберже – всеки квадратен сантиметър бе богато декориран и позлатен. Всеки предмет блестеше в златисто – рамките на снимките, краката на масите. Дори множеството витрини, съдържащи различни колекции, бяха инкрустирани със златни листенца. Шкафовете съдържаха пъстра смесица от предмети – африкански накити, копчета от китова кост, старомодни детски играчки и, разбира се, еротика. Имаше цяла витрина, около един квадратен метър, посветена на фалосите – древна гръцка традиция, изтъкваше тя, но въпреки това, когато ги видеше, племенникът ѝ почти изпадаше в истерия. Щом влезеше, Хал закриваше колекцията с шал.

Тери прие молбата на Ивън да поговорят, без да пита за причината. Тим също предложи да дойде, но Ивън му каза, че двете искат да си поговорят по женски.

– Е, какво има?

Тери държеше чаша с коктейл, който икономът, старият Джърман, ѝ наля без нужда от допълнително подканване, и се настани на голям диван на цветчета, като държеше бастуна си почти като скиптър. Даже в къщи тя носеше силен грим и бижута. Дори от три метра Ивън подушваше парфюма ѝ. На дървената масичка със златни инкрустации във формата на листа имаше всичко, което би могло да потрябва на старицата, подредено в прецизна последователност – дистанционните за телевизора и аудиоуредбата, безжичен телефон, чашата и златно звънче, вероятно за да може да повика Джърман.

– Получихме неочаквани резултати от ДНК тестовете – отговори посетителката.

Старицата присви яркочервените си като автомобилни стопове устни и не скри разочарованието си:

– Мамка му! Точно от това се опасявах.

– Затова ли искахте Хал да прекрати разследването?

Тери само поклати главата си. Приличаше на метла с правата, изрусена коса.

– Каква каша – измърмори след малко. – Добре. Кажи ми.

Ивън се опита да ѝ обясни метода за анализ на ДНК и как неволно се е превърнал в тест за бащинство, но тя я прекъсна:

– Зарежи общите приказки, скъпа.

– Добре. Хал не е син на Зевс. Поне не биологичен.

– Мамка му – повтори Тери. – Нали няма да му кажеш?

– Затова съм тук. Двамата с Тим мислим, че не е добре да го правим.

– Със сигурност. Това ще го съсипе. В никакъв случай не трябва да научава.

– Ако се стигне до най-лошото, бихме искали да можем да кажем, че сме се съветвали с вас и вие сте казали, че не е в интерес на Хал да споделяме тази информация с него.

– Изкупителна жертва, а? Това ли търсите?

– Не бих се изразила точно така.

– Както щеш се изразявай. Не трябва да му казвате. Точка. – Старицата се размърда на дивана, развълнувана от мисълта и безразлична към дилемата на Ивън. – Сигурно се питаш кой е биологичният му баща.

– Не съм сигурна, че това ме засяга.

– Няма значение, ще ти кажа. За да разбереш как се случи. И защо Хал не бива да узнае. Чувала ли си глупостите как брат ми бил голям герой и почти умрял в болница през Втората световна война.

– Хал постоянно говори за това.

– Да, донякъде е. Но Зевс не е ходил на фронта. Постъпи в новобрански център. И там се разболя от заушки.

– Като децата?

– Протича доста тежко при възрастните. Особено при мъжете. Едва оцеля. Един от офицерите беше грък; обади се на баща ми и всички взехме влака за Форт Баркли в Тексас. Зевс беше много болен, вярвай ми. Имаше висока температура – четирийсет и един градуса. Лицето му бе като пъпеш; топките му също бяха подути – приличаха на две сини сливи. Погледнах, когато нашите не гледаха. Леле, каква гледка! Както и да е, оцеля. Но лекарите ни казаха още тогава, че едва ли ще има деца. Затова, когато излезе от болницата и доведе Хермиона и Хераклес, заподозрях, че има нещо гнило.

– Гръцката мафия?

– Да. Баща ми – тоя глупак – беше голям фен на мафията. Имаше съмнителни познати в Атина и Зевс отиде при тях. Хал бил бебе, само на месец. Залъгали Зевс, че бащата бил партизанин, жертвал се за родината, но по-вероятно Хермиона да е вдигнала крака пред някой германски полковник, който е духнал от града, след като нашите започнаха да ги бият на общо основание. Брат ми видял своя шанс. Пък и в ония дни Хермиона, признавам, беше голяма мацка. И така, той отново цъфна тук с жена, наследник и торба пари. В известен смисъл нещата се подредиха добре.

Брат ми винаги е треперел над Хал, защото знаеше, че той е единственото дете, което може да има. Направи си изследвания, но военните доктори се оказаха прави – сперматозоидите му никакви ги нямаше. Преструваше се, че не му пука, обаче за грък, особено такъв като Зисис… Мисля, че всичко, което постигна в живота, се дължи на факта, че топките му не ставаха за нищо друго, освен да ги прехвърля в крачолите.

– Искал е да се докаже, така ли? – попита Ивън.

– Именно. Строежът на всички тези търговски центрове, трансформирането на пейзажа. И, разбира се, чукаше всяка жена, която му се вържеше или дори само си помислеше, че може да легне с него.

Ивън все още се удивляваше на историите за Зевс като приятел на мафията и донжуан. Първоначалната ѝ представа за него бе изградена от мита, който Хал беше създал за него, несъмнено под влиянието на баща си. Този Зевс не беше мъжът, който Хал искаше да бъде, но и пред когото винаги щеше да се чувства второстепенен. По ирония, замисли се сега тя, при всичките си недостатъци Хал вероятно бе по-свестен от баща си. Ако парите не бяха засилили най-лошите му черти, някои хора дори биха го определили като добър човек.

– Ами Дита?

– О, тя беше на Зевс. Не знам точно как успяха. Сигурно докторите са му точили спермата под вакуум и като са събрали достатъчно, са обърнали Хермиона с главата надолу и са я напомпали с пожарникарски маркуч.

– Сериозно?

– Шегувам се! – Макар и с нарушено зрение, Тери се огледа и избухна в смях. – Подложи се на някакво лечение за възстановяване на потентността. В началото на петдесетте откриха рак на татко в белия дроб. Дори в онези дни лекарите – онези, които разбираха – сочеха като основна причина цигарите. Тогава всички пушехме като комини: Зевс, татко, мама и аз. Зевс реши, че ако спре, може и татко да ги откаже. Баща ни обаче беше прекален инат, за да направи нещо такова дори за сина си, и накрая хвърли топа. Обаче, изглежда, че цигарите скапват и топките. Ама кой да знае? През петдесет и шеста някаква фльорца, която Зевс изчукал, дошла да му иска пари за аборт. Той бил сигурен, че мацката лъже, но вместо да я отреже веднага, отишъл пак да се изследва и се оказва, че в спермата му вече плували доста от малките пакостници. Така в крайна сметка се пръкна Дита.

– Аха. Е, тя не е единственото дете на Зевс.

Тери се взря в Ивън през дебелите си тюркоазнозелени очила и маранята от цигарен дим.

– Да, очаквах и това да излезе наяве.

– Как се случи?

– Явно е пъхнал моркова в неподходящата дупка. – Тери се изкиска. – Знаеш, като погледне назад, човек винаги се изненадва какво се е случвало около него, без да забележи. Винаги съм знаела, че Зевс и Лидия доста се харесват. Не че можеше да излезе нещо от това. Между семействата ни винаги е имало онзи вид дребнава селска вражда. Родителите на Лидия нямаха пари да си купят гащи, но се отнасяха с презрение към нас. Бях вече на шестнайсет, когато за първи път влязох у тях. С Лидия обикновено се виждахме в библиотеката.

Детската група в църквата се водеше от отец Демос. Беше добър човек, но нямаше подход към градските деца. Докато си мънкаше нещо под носа, една или друга двойка се вмъкваше в стаичката на хора. Всички го правехме. Беше нещо като да си играеш на бутилка. Аз също ходех вътре. Тогава започнах да осъзнавам, че съм нещо сбъркана. Момчетата не ме вълнуваха.

Старицата се засмя при спомена, горда с непокорството си. Ивън знаеше, че за да го каже, дори за жена на годините на Тери е нужен голям кураж.

– Както и да е. Знаех, че Зевс и Лидия се усамотяват в стаичката по-често от другите. Очаквах обаче, че след две хиляди години ще са пораснали и са го преодолели. А пък Лидия имаше нужда от работа. Една резервна гума е по-полезна, отколкото беше Майки с прецаканото му сърце. В крайна сметка Лидия ми разказа всичко. Представи го така, сякаш Зевс я е насилил. Обаче така и не ми отговори колко пъти тя се е оставила да я оправи.

Тери се изкикоти. Много се забавляваше от начина, по който нагонът прави всички ни на глупаци. Тя бе на страната на брат си по особен, старомоден начин. Лидия обаче е била единствената опора на семейството си, нямала е избор. Зевс се беше проявил, меко казано, като абсолютен задник.

– Та така, оставила се е да я оправи и не каза нищо на Зевс. Дори и на мен. Сигурно не е искала да ме настройва срещу брат ми.

– Ами Майки, съпругът ѝ? Той знаеше ли?

– При неговата болест беше голяма изненада за всички, когато Лидия забременя, но той винаги много се е радвал на момчетата. Разбира се, след като научих цялата истина, започнах да се чудя как може да е бил такъв наивник. Докато беше бременна, Лидия постоянно разправяше на приятелките си как от време на време успявал да го вдигне, но дори тогава се съмнявах. Явно все пак го е убедила. Никога не знаеш в какво са готови да повярват хората.

Скоро след операцията на Майки, трябва да е било на втория рожден ден на близнаците, той се напи и закрещя, че не били негови деца. Лидия, която обикновено вдигаше пара, когато се ядосаше, се разхленчи: „Не говори така, Майки. Защо говориш така? Те са твои, знаеш го. Не можеш да говориш такива неща.“ След малко и той се разрева, и започна да я моли да му прости. Дори след години, когато сипеше огън и жупел срещу Зевс, не казваше, че брат ми може да е спал с жена му. В никакъв случай не трябва да казвате това на Хал – че близнаците са синове на Зевс. Представяш ли си какво ще стане? Те са негови деца, а той – не. Ще трябва да му сложите усмирителна риза.

Интуицията на Ивън ѝ подсказваше същото. Това не само щеше да сломи Хал, а и да го тласне към някой от типичните му пристъпи на паника заради възможните законови последствия, даващи право на близнаците върху наследството на Зевс. Ивън и Тим бяха единодушни, че най-доброто решение е да му кажат само част от истината – тестовете са показали, че на местопрестъплението не е имало кръв от когото и да било от братята Янис. Това би било достатъчно шокиращо и той едва ли щеше да любопитства повече. Освен това в последно време бе доста зает – банкерите и адвокатите поставяха много въпроси за сделката с „Йор Хаус“, на които трябваше да намери отговор преди финализирането ѝ.

– Ако му кажем, че кръвта е от жена, той няма да остави нещата така – изтъкна Ивън. – Ще иска да разбере кой е убил сестра му – и какво общо има с това Лидия.

Тери се размърда между възглавниците и отново се опита да я погледне.

– Защо мислиш така?

– Кръвта от местопрестъплението вероятно е била на Лидия. Единият от родителите на близнаците е с кръвна група Б и това не е брат ви. Лидия е носила абсолвентски пръстен от „Ийстън“ на дясната си ръка и вероятно точно той е оставил кръглата синина на бузата на Дита. А вече знаем защо толкова отчаяно е искала да попречи на връзката на сина си с Дита. С Тим вече започваме да се питаме дали Кас не се е признал за виновен, за да спаси майка си от затвора.

Старицата стисна яркочервените си устни и категорично поклати глава:

– Лидия не е убила племенничката ми.

– Тогава Кас ли го е направил?

– Мило момиче, и аз знам колкото теб. Не съм била там. Но познавам Лидия Янис, откакто се помня, и знам всичките ѝ тайни. Тя не е убила племенничката ми. Ако се стигне до най-лошото, ще го кажа и на Хал. Тя също щеше да ти го каже, ако можеше. Горкичката. Все още ходя да я виждам, когато мога да го понеса. Болногледачките я обличат и я разкарват насам-натам като кукла. Мозъкът ѝ съвсем се е спихнал. Сърцето ми се къса. Все още говори по малко, ако човек е готов да слуша едно и също по пет пъти на минута. Но съм сигурна, че не е убила Дита.

Ивън се замисли за момент. Тери очевидно не споделяше всичко, което знаеше, а на нея не ѝ влизаше в работата да пита.

– Знаеш ли – добави старицата, – не очаквах, че си дошла за това. Хал ми каза, че приятелката ти те огорчила и после е започнала да те тормози. Реших, че си дошла за съвет от една дърта лесбийка.

Ивън се засмя на прямотата ѝ, но се смути, че проблемите ѝ с Хедър са станали тема за клюки в службата. Не беше споменавала на шефа си нищо за личните си проблеми.

– Снощи дойде в апартамента ми и подадох молба за ограничителна заповед в полицията.

– Олеле, не звучи приятно!

– Не е. Може би до края на живота си няма да поискам друга връзка. Гледам, че вие сте оцелели и така.

– Не знам – измърмори Тери, – винаги съм имала съмнения към твърдението на Аристотел, че любовта е една душа, обитаваща две тела. Но ако си мислиш, че седя тук с коктейл и цигара, защото не съм искала да имам до себе си някоя стара досадница, която постоянно да ми натяква да ги зарежа, грешиш.

Старицата добави нещо на гръцки.

– Какво означава това?

– Казал го е Сократ. „Вземи си добра жена и ще бъдеш щастлив; ако случиш на лоша, ще станеш философ.“

Ивън се разсмя. В този момент влезе Джърман. Напомни, че по предписание на лекарите Тери трябва да си почива следобед. Тя замърмори, но все пак се приготви да изпрати гостенката. Ивън обиколи масичката и прегърна старицата; парфюмът на Тери остави силния си аромат върху бузата ѝ.

– О, ти си толкова добро момиче…

На другия ден, когато Тим и Ивън влязоха в кабинета му, Хал крещеше на някого по телефона. Съдейки но отделни думи, вероятно на някого от банкерите си. Старият детектив отиде до прозореца, за да се наслади за минута на гледката от четирийсет и четвъртия етаж. Бе прекарал почти целия си живот близо до земята, не по-високо от втория етаж, максимум четвъртия, ако се смята работата му в „Макграт Хол“. Изпита вълнение като селско момче, получило рядката възможност да се полюбува на Тройния град от птичи поглед. Река Киндъл се виждаше като копринена ивица, разделяща основните квартали. В прегръдката на притоците ѝ се разполагаха жилищните карета на града, идеални правоъгълници, които от мястото му приличаха на части от детски конструктор, но в действителност кипяха от живот. Тим отново изпита нещо, за което с възрастта все повече си даваше сметка – приятно бе все пак да имаш хора около себе си.

Ивън се приближи и застана до него. Подсмихна се и посочи едно бръмбарче, което някак бе успяло да се промъкне между двете стъкла. Беше паднало по гръб и не можеше да се обърне, затова отчаяно размахваше шестте си крачета.

– На това му викам грешка в устройството – измърмори Тим.

– Да. Направо да ти стане тъжно.

Той я притисна до себе си за секунда.

Хал тресна слушалката.

– Сигурен съм, че има растителни видове с повече мозък от някои банкери – изсумтя и им посочи дивана.

Двамата седнаха послушно.

– Знам, че ти се пържи яйце на задника заради сделката с „Йор Хаус“ – каза тя, – затова ще бъдем кратки. Получихме резултатите от ДНК теста. Кръвта не е на Пол.

Хал изпъшка, присви очи и изпусна химикалката, която държеше.

– Мамка му – изруга и го повтори още няколко пъти. – Значи все пак е на Кас?

– Не. – Ивън се наведе напред и опря лакти на коленете си. Това бе решителен момент за нея, даде си сметка Тим. – Не е от двамата.

Лицето на шефа ѝ застина като маска; само очите му шареха наляво-надясно, докато се опитваше да осмисли факта, който нито той, нито някой друг бе очаквал.

– Не е от тях?

Ивън кимна.

– Искаш да кажеш, че Пол оттегли иска си, за да ни попречи да направим теста, доказващ, че двамата с брат му са невинни?

– Никой не казва, че и двамата са невинни. Това е една възможност. Но все още разполагаме с пръстовите отпечатъци, следите от обувки и гуми и проби от спермата на Кас. Не може да твърди, че не е бил там.

– Тогава чия е кръвта? – настоя Хал.

– Не се знае. Имаме проби от семейството ти, Пол и Кас. Със сигурност не е от никого от тези хора.

– Само това ли? Явем не каза ли от кого може да е? Няма ли друг белег, по който да се установи?

Ивън погледна Тим за секунда, после пак се обърна към шефа си:

– Каза, че е от жена.

– Жена ли? – Хал се дръпна назад. Зяпна от изненада. – Жена? Имаме ли някаква представа коя?

– Най-логичното предположение е Лидия Янис.

Ивън изложи доводите си: пръстена, кръвта.

– Леля Лидия е убила сестра ми?

– Възможно е – отговори тя.

– Не, не е – тросна се Хал. – Слушай какво ще ти кажа. Леля Лидия беше силна и решителна жена. Имаше достатъчно старомодни разбирания, за да шамароса сестра ми заради нахалното ѝ поведение. Но да удря главата ѝ в таблата на леглото? Абсурд! И дори да повярвам в това, няма начин да допусне синът ѝ да влезе в затвора вместо нея. Тя беше самоотвержена гръцка майка. Бе готова да прободе сърцето си с нож заради децата си.

– Това е положението – настоя Ивън. – Може би с Кас заедно са го извършили и после той се е признал за виновен, за да намали щетите.

– Защо леля Лидия ще иска да убива сестра ми? Добре, не искаше Кас да ходи с Дита. Защо не греене сина си по главата? Това е нелепо. И няма нищо срещу Пол, така ли?

– Не знаем, Хал. Единственият, срещу когото няма никакви веществени доказателства, е той.

– Освен лъжите, които е говорил пред полицията, за да прикрие брат си.

– Ако Лидия е убила сестра ти сама, ще се окаже, че дори тези показания са били верни.

Хал отново се облегна назад в голямото кресло и се обърна с гръб към подчинените си. Бръкна в чекмеджето, извади някаква химикалка и я запрати в другия край на стаята. След малко отново се завъртя към тях, осенен от нова идея.

– Обаче няма и доказателства срещу леля Лидия, нали? Тоест нищо конкретно. Не знаем със сигурност, че кръвта е нейна. Тя не е единственият човек на света с кръвна група Б. Можем ли да ѝ вземем отпечатъци?

Ивън погледна Тим, който само сви рамене. Не можеше да каже „не“, докато не обмислеше нещата.

– Добре – измърмори Хал, като им махна, че са свободни.

След около час Ивън пак надникна в кабинета му. Вратата беше отворена. Той седеше в креслото с ръце зад главата и гледаше разсеяно напред. Тя почука тихо. Големите му очи с морави сенки се обърнаха към нея; после, след като се усмихна леко, той отново се вторачи в една точка.

– Мислех си за времето, когато всички бяхме деца. Тери ме водеше у Лидия. Често ме оставяха да гледам Пол и Кас. В интерес на истината, винаги съм им завиждал.

Това признание, обичайно за Хал, когато изпаднеше в размишления, обезпокои за момент Ивън, но тя си спомни, че основанията му да завижда биха били много повече, ако знаеше цялата истина.

– Бяха с петнайсет години по-малки и ходеха след мен като патета след майка си. Но понякога ги гледах колко са близки и им завиждах. „Те никога няма да бъдат сами – мислех си. – Никога.“ Струваше ми се прекрасно. На тяхната възраст аз бях онзи смахнат дебелак, с когото никой не искаше да разговаря в училище. – Хал се усмихна унило на спомените от детството; огорчението от миналото вероятно все още не беше преодоляно. – Искаше ми се да съм като тях. Да имам брат близнак. Човек, който никога няма да те мрази или презира, защото е същият като теб; човек, който никога няма да те изостави. За мен това все още е като благословия. Глупаво ли звучи?

Ивън се замисли. Преди две вечери се прибираше вкъщи с автобуса по време на внезапна буря. Капките, едри колкото гроздови зърна, тропаха ожесточено. Хедър я чакаше във входа, свита под конзолата до остъклената врата, но това не я спасяваше от силния вятър. Косата ѝ бе мокра и сплъстена; шапката и палтото ѝ – потъмнели от влага. Затова на Ивън бяха нужни няколко секунди да осъзнае какво е направила бившата ѝ приятелка. Хедър бе боядисала косата си по-тъмна като на Ивън и изглеждаше, че е навлякла един върху друг няколко пуловера, за да създава впечатление, че е наедряла. Ако можеше да се скъси с петнайсет сантиметра, щеше да прилича на нейно по-младо копие. Дори носеше мека широкопола шапка, каквато имаше Ивън, и палтото „Бърбъри“, което Ивън ѝ беше купила, за да имат еднакви. Отдалече Ивън внезапно изпита несъзнателен страх, че Хедър е жертвала външността си в козметична операция, за да заприлича на нея. Когато тя тръгна към нея, Ивън забеляза, че бившата ѝ приятелка специално е изучавала стойката ѝ и мъжката ѝ, леко разкрачена походка. Това я втрещи, но също и вбеси. Нима си мислеше, че това е любов? Явно да. Или това бе жалко признание за зависимост? Може би Хедър си мислеше, че тя очаква от нея тази стъпка – да се обезличи напълно. Това ли беше любовта – да превърнеш две в едно?

Ивън заяви, че отива в полицията, за да поиска ограничителна заповед, и тръгна веднага, преди да се е разколебала.

– Не знам – каза сега в отговор на въпроса на Хал. – Може би понякога взаимно се изкарват от нерви.

– Сигурно – призна той. – Но през повечето време са задружни. Винаги са били. Сигурно е хубаво. Но аз… аз вече дори нямам сестра.

Поклати глава. После и двамата се върнаха към работата си.

25.

„Сейнт Бейзъл“ – 12 март 2008 година

Старческият дом „Сейнт Бейзъл“ се управляваше от гръцката православна епархия и имаше репутация на първокласно заведение от този тип. Приличаше на старо училище – широка триетажна червена тухлена постройка, обградена от добре поддържан парк. По някаква ирония последното земно жилище на Лидия Янис се издържаше главно от щедростта на Кронон и няколко други богати гръцки семейства. Тим имаше няколко възрастни познати, които се бяха преместили тук, и досега никой от тях нямаше оплаквания, освен очевидното – че най-вероятно когато излязат от дома, ще е с краката напред.

Ивън едва го убеди да я придружи. Каквито и да бяха мотивите им, изтъкна тя, братята Янис бяха скрили истината както от Кронон, така и от Тим и другите разследващи. Нямало нищо недостойно или срамно, ако потърсят отговорите на въпроси, които отдавна би трябвало да бъдат изяснени. Това бе добра агитационна кампания, но идеята да се възползват от една безпомощна старица, все още не му харесваше.

– Идвам при Лидия Янис – каза той на регистратурата.

Младата жена на гишето, студентка доброволка, ако се съди по външния ѝ вид, имаше тюркоазнозелен кичур от едната страна на късата си коса. Без да прекъсва разговора, който водеше по телефона, попита:

– Име?

– Тим Броуди. Стар приятел от енорията.

Каза му номера на стаята и посочи накъде да върви. Тим закуцука по коридора, като се питаше кога ще дойде и неговият ред да попадне на такова място, където миризмата на дезинфектанти и ароматизатори не скриваше напълно обезпокоителната воня на изпражнения и смърт. Все пак домът беше уютен: в колониален стил, с дървени столове с изрязани сърца на облегалката и меки канапета във фоайето, мебели с малки, стилни дърворезби. Тим мина покрай параклиса, който бе доста голям, с бели дървени пейки и красив тъмен орехов олтар. По три икони с издължени лица на златист фон бяха подредени от всяка страна на олтарната маса, разпятието и прозореца с цветни стъкла.

По-нататък по коридора Тим чу музика и подмамен от звука, надникна в дневната. Възрастните лица, повечето женски, изглеждаха ободрени от трелите на виолончелото като от живителен ветрец. Младата азиатка, седнала с музикалния инструмент между коленете, бе много талантлива. Музиката ѝ, едно произведение на Брамс, беше дар, напомняне за вечната сила на красотата – мисълта за това го трогна дълбоко. Той дори се просълзи, докато се отдалечаваше по коридора.

След като стигна до вратата на Лидия, помоли за съдействие една от жените от персонала, които сновяха напред-назад с цветни работни униформи. Тя извика болногледачката на Лидия – пълна негърка с къса, изправена коса и широка усмивка. Имаше проблеми с тазобедрената става и вървеше, като въртеше ханша си. Тим се представи и тя стисна с две ръце неговата, изглеждаше лъчезарен човек.

– Аз съм Елойз – представи се. – Грижа се за Лидия през повечето време.

– Подготвена ли е за посещения?

– О, да, разкрасяваме я всеки ден и това много и харесва. – Жената му даде знак да я последва, но спря, преди да завърти сребристата топка на бравата. – започне да буйства, не се притеснявайте. Страдащите от деменция са така. – Бутна вратата със здравия си хълбок.

Индивидуалната стая на Лидия бе като в доста сносен хотел. Стените бяха в пастелни цветове, имаше плюшени килими, дантелени перденца под дръпнатите встрани плътни завеси и двойно легло с покривка на цветчета. Лидия седеше на бежов фотьойл с поставка за краката. През големия прозорец зад нея проникваше приятна дневна светлина, но погледът ѝ бе прикован към сивото сияние на телевизора, от който Тим долови гласовете от „Закон и ред“. Краката ѝ бяха завити с одеяло. Лидия изглеждаше – по липса на по-подходящо сравнение – като празна обвивка. Беше много по-слаба от жената, която той познаваше, и под грима бузите ѝ бяха като празни бункери. Черните ѝ очи изглеждаха най-зле – мътни и неспокойни. Главата ѝ изглеждаше съсухрена. Сърцето на Тим се сви от болка, но такъв беше животът, същото се случваше и с него. Възход и упадък. Цикълът се повтаряше. Ето вчера например се беше обадила внучка му Стефани, да се похвали, че е бременна. Настроението му все още бе приповдигнато.

– Здравей, Лидия – каза Елойз. – Господин Тим е дошъл да те види. Леле, колко си красива днес. Не е ли красива, господин Тим?

Тим само кимна. Все още се стесняваше да прави комплименти на чужди жени.

– Я виж – продължи болногледачката, – сложила си гривната, която синовете ти подариха за Свети Валентин. Тя много обича бижутата си.

Лидия сведе размътените си очи към китката си, сякаш се изненадваше, че има такава част на тялото. Когато отново погледна Тим, изражението ѝ беше сурово.

– Той ли е мъжът ми? – обърна се към Елойз.

– О, не, мила. Просто приятел. – Тя поизправи старицата във фотьойла. – Хайде, поговорете си. Аз съм пред вратата, ако имате нужда.

Тим седна на един стол до Лидия.

– Познавам ли ви? – попита тя.

– Аз съм Тим Броуди. Срещали сме се преди милиони години в „Свети Димитър“.

– Не ви познавам. Преживях инсулт и спомените ми се губят.

– Е, и моята памет вече не е много добра.

За трийсет години в полицията и двайсет и пет като частен детектив той бе провел безброй разпити при отчайващи обстоятелства на деца и душевно болни и естествено, на безутешно скърбящи. Но това сега беше нова страница в кариерата му и той не знаеше как да започне.

На нощното шкафче на Лидия имаше снимки на двете ѝ дъщери, на близнаците и на куп дечурлига.

– Кои са всички тези хора? – попита Тим.

– Не знам. Момичето просто ги сложи там. Но всички са симпатични.

Той взе една снимка, групов портрет на внуците – двете момчета на Пол и момичетата на дъщерите ѝ.

– Това са внуците ти, много са красиви – отбеляза и беше искрен. Янис бяха хубави хора.

Лидия се намръщи:

– Това ли са те?

– Красавци са. Всичките.

– Дъщеря ми е филмова звезда.

– Знам.

Лидия имаше предвид Хелън, която все още бе може би най-красивата жена, която той беше виждал на живо. Говореше се, че имала труден характер и затова ѝ даваха само епизодични роли в сапунени сериали. Според слуховете имаше четвърти или пети съпруг, което по строгите закони на гръцката общност я правеше развратница.

– Да, мисля, че всичките са красиви. Имам син, знаеш ли?

– Даже двама – отговори Тим. Посочи снимката на близнаците: Пол със счупения нос и Кас, почти незабележимо по-висок.

– Близнаци са – каза тя. – Никой не може да ги различи.

Той се съгласи.

– Синовете ми идват често. Единият е много известен. И той ли е актьор? Хората много го обичат. Всички така казват. Всички тук го познават.

Тим каза, че и той познава Пол. После попита за Кас, като се надяваше да получи поне някаква информация. Вторият близнак обаче беше почти като призрак в спомените ѝ, ту се материализираше, ту изчезваше.

– О, да. Те са толкова добри момчета, и двамата.

– Мислех си за другия, Кас. Той нямаше ли някакви проблеми?

Лидия се замисли за момент, после поклати глава:

– Имах инсулт, спомените ми се губят. – Отново вдигна ръка и погледна гривната, която по незнайна логика върна вниманието ѝ към Тим. – Кой сте вие? Познаваме ли се?

– Тим Броуди, мила. Мислех си дали да не си поиграем на една игра. Виж тук.

Той бръкна в джоба на палтото си и извади тампон за безмастилно сваляне на отпечатъци и няколко листа принтерна хартия. Показа ѝ как функционира: как трябва да постави цялата си ръка върху устройството и отпечатъците ѝ ще се появят като с магия. Лидия се радваше като дете и така продължиха няколко минути. Без да възрази, тя го остави да отбележи отпечатъците ѝ върху хартията.

Общуването с Лидия му припомни последните дни на Мария, когато тя едва вегетираше и почти не можеше да говори. Жена му беше най-милият човек, когото той познаваше – рядко се мръщеше и изпълваше цялата къща с любов. Преди да почине обаче, стана свадлива и злъчна, често повишаваше глас и не харесваше нищо, което той правеше. На моменти бе непоносима – не изглеждаше справедливо да умре така и да остави такъв спомен за себе си.

Нищо не изглеждаше справедливо. Хората измисляха правила кое е справедливо, но като се замислиш, тези закони не отговаряха по никакъв начин на действителността. Ето сега, Тим, само четири-пет години по-млад от Лидия, си играеше с нея като с дете. Той все още беше горе-долу с всичкия си, а тя беше само подобие на гордата, достолепна жена, която помнеше. В онези дни нямаше как да не забележиш Лидия. Тя излъчваше жизненост като неонова реклама в нощта.

– Ти ли си мъжът ми? – попита Лидия, докато той прибираше листовете в джоба си.

– Не, Лидия. Само приятел.

– Мъжът ми не идва често. Мисля, че още ми се сърди.

Майки бе покойник от двайсет години. Според слуховете отначало много се страхувал да се подложи на открита сърдечна операция, която през 1959 все още била новост, но всичко минало отлично. След трийсетина години перикардиалната клапа трябвало да се смени – рутинна процедура, но той получил инфаркт на операционната маса.

– За какво може да ти се сърди Майки?

– Не ми е казал, но винаги се е ядосвал за Зевс. Особено след като се оправи.

– Какво точно за Зевс?

Въпросът я накара да настръхне.

– Някаква глупост – отговори след малко. – Не си спомням добре. Моля да ме извиниш. Имах инсулт и спомените ми се губят.

Тим едва не се изсмя с глас. Може съвсем да се беше смахнала, но продължаваше да хитрува.

– За какво толкова Майки ще се ядосва на Зевс?

– Кой Майки?

Тим се замисли как да постъпи.

– Лидия, Зевс ли е бащата на Пол и Кас?

– О, не.

Тя притисна ръце до гърдите си. Някакви мисли явно блуждаеха в главата ѝ, после пак се разсеяха. Тя отново погледна китката си. Тим осъзна, че все гледа дясната си ръка.

– Много хубава гривна. Може ли да я разгледам?

Той хвана ръката ѝ. Докато ѝ вземаше отпечатъци, бе забелязал колежанския пръстен от „Ийстън“, който ѝ бяха подарили момчетата. Горната част на бижуто, с герба, камъка и релефните инициали, висеше безобидно. Но навремето, когато е била с двайсетина килограма по-тежка, Лидия би могла да замахне с достатъчно сила, за да остави синина върху бузата на Дита.

Имаше нещо, което не беше забелязал първия път. Един белег. Под гривната, започваща от горната страна на китката и продължаваща нагоре по ръката, се открояваше около петнайсетсантиметрова ивица по-бледа, лъскава кожа. Белегът беше като очертания на река върху картата на тропическа джунгла, леко накъдрени по краищата. Тим изведнъж си даде сметка, че не гривната, а белегът тревожи Лидия.

– Откъде е този белег, мила?

Тя бавно вдигна ръката си и я огледа.

– О, това ли? Порязах се.

– Как? Спомняш ли си?

Старицата се замисли, после повтори мантрата си за инсулта. Но остана с вдигната ръка.

– Кой ти заши раната?

От еднаквата широчина на белега и леко накъдрените му ръбове изглеждаше, че върху него е работил хирург. Когато Зевс привлече Тим в разследването, различните конкуриращи се помежду си полицейски служби все още не бяха проверили спешните отделения за пациенти е порязване в нощта на убийството. Тим изпрати хора във всички болници в радиус от петдесет километра и, разбира се, откриха няколко такива случая от неделната нощ и следващата сутрин, но никой от тях не представляваше интерес.

Тим леко докосна белега.

– Да, изглежда, че е шито от лекар.

– Мисля, че го направи онова момиче – рече Лидия все така разсеяно.

Тим остави ръката ѝ, преди да я е заболяло.

– Кое момиче, мила?

– Знаеш я. – Тя се усмихна, сякаш беше игра. – Много умно, много симпатично момиче. Стана лекарка.

Тим се опита да си спомни кога София Михалис се беше върнала в града, след като завърши медицина. После си спомни негодуванието на Джорджия за вниманието, което Пол е обръщал на София по време на пикника.

– Да, тя се уреди добре – отбеляза Тим. – Тя ли ти заши раната? София?

Лидия се опита да си спомни, но поклати глава:

– Не помня човек с такова име.

Отново се оправда с инсулта.

– София е жената на Пол.

– О, да. Пол е важен човек. Всички го обичат.

– Лидия, възможно ли е да си се порязала в къщата на Зевс?

Тя отново погледна ръката си и този път докосна бледата ивица върху кожата си.

– Как ли е станало? – Това явно събуди някакви мисли в главата ѝ. По лекото свиване на зениците ѝ личеше, че се опитва да си спомни. – Нямам много спомени.

– Това преди или след като удари Дита се случи?

Този въпрос явно предизвика някаква мозъчна активност – достатъчно, за да задейства нещо, може би някакъв предупредителен звънец. Лидия се дръпна назад и заклати тревожно глава.

– Ти ли удари Дита? – настоя Тим.

– Коя е тази?

– Дъщерята на Зевс. Момичето, с което ходеше Кас. Ти ли я удари, Лидия?

Тя продължи да клати глава няколко секунди, повече като знак за съжаление, отколкото за несъгласие.

– Не мога да говоря за това – каза след малко.

– Защо не можеш?

– О, това беше много отдавна. Познавам ли този човек? – добави, като посочи Сам Уотърстън на телевизора.

– Ти ли удари Дита, Лидия?

– Не знам за това. Попитай синовете ми. Те знаят по-добре от мен.

Това противоречеше на здравата логика – как можеха синовете ѝ да знаят по-добре кого е ударила – но в начина, по който клатеше глава, вече имаше повече съсредоточеност и решителност, сякаш се опитваше да пропъди лоша мисъл. Тим си беше обещал, че ще се държи достойно с Лидия и няма да я разстройва. Сега доближаваше границата на търпимостта и за двамата.

– Лидия, ти ли уби Дита Кронон?

Тя го погледна втренчено:

– Познавам ли ви?

Тим отново се представи и тя обясни за инсулта.

– Кой уби Дита Кронон, Лидия?

– О, това беше много тъжно – отвърна тя. За момент похабеното ѝ от годините лице стана тревожно. – Тя беше лошо момиче.

– Дъщерята ли? Дита?

– Имаше много остър език.

– Ти ли я уби?

– О, не – отговори тя, сякаш идеята беше абсурдна, сякаш Тим я питаше дали е ходила на Юпитер. Замълча и погледна китката си, опитвайки се да подреди хаотичните мисли в главата си.

– Сигурна ли си, че не си я убила ти, Лидия?

Този път въпросът предизвика рязка промяна в настроението ѝ. Тя се намръщи, погледът ѝ се избистри, дори стана заплашителен, сякаш жалките следи от някогашния ѝ решителен характер се мобилизираха.

– Те просто не ми вярват. Не ми вярват!

– Кой не ти вярва, мила?

– Върви си. Уморих се. Не те познавам и не знам защо ми задаваш всички тези въпроси, за да ме разстройваш. Махай се. Кой си ти всъщност? – Лидия погледна към вратата. – Как се казваше онова момиче?

– Елойз ли?

Тя изкрещя името, но болногледачката не се появи. Неочаквано Лидия грабна дистанционното на телевизора и го хвърли по Тим. Той вдигна ръка, но то одра главата му. Лидия се наведе напред и замахна с юмрук към него. Не го достигна. Смаян, Тим се изправи и отстъпи назад. Когато Елойз най-сетне се показа на вратата, старицата закрещя:

– Не харесвам този човек! Не го познавам!

Той избяга от стаята и изчака в коридора, докато Елойз извика друга болногледачка – дребна филипинка, която сигурно и с протегнати ръце не стигаше метър и осемдесет. Тя явно умееше да успокоява Лидия. Елойз остави двете сами и отиде при детектива.

– Понякога я прихващат – обясни, – но през повечето време е много мила възрастна дама. Странна работа. Явно е имала такива склонности преди. Лекарите не могат да го обяснят. Според някои лошите черти се задълбочават; според други алцхаймерът напълно ги променя.

– Няма проблем. Направи ми впечатление, че постоянно гледа китката си.

– Прави го по сто пъти на ден. Момчетата постоянно ѝ подаряват бижута, за да си ги гледа.

Тим кимна. Близнаците ѝ даваха накити, за да си мислят хората, че това привлича вниманието ѝ, а не белегът.

– Споменавала ли е от какво е този белег на китката ѝ?

– Веднъж каза, че счупила някакво стъкло. Нали знаете, един ден казват едно, друг – друго.

– Тя си служи с дясната ръка, нали?

– О, да. Някои пациенти с деменция забравят дори с коя ръка се държи лъжицата. При нея обаче не е така. Използва дясната ръка за всичко.

– От колко време се грижите за нея?

– За Лидия ли? Поне от три-четири години. Когато постъпи в дома, не беше толкова зле. Само дето не можеше да различава момчетата. Понякога ми казваше, че Пол е дошъл да я види, друг път го наричаше Кас. В последно време обаче едва ги разпознава. Много често, след като си тръгнат, ги нарича със съвсем друго име.

– С кое?

– Кое име ли? – Елойз се замисли. – Постоянно го повтаря. – Докосна дървения парапет покрай стената, сякаш така можеше да си спомни по-лесно. – Всеки път ми напомня за нещо. – Вдигна рязко ръка. – Да, сетих се. Един герой от анимациите, които внуците ми гледат. Оня тип, дето хвърля мълнии.

– Зевс?

– Зевс! – Тя се засмя. В устата ѝ блеснаха няколко златни зъба. – Твърди, че той идвал да я види. Много често. Сигурно ѝ напомнят за него.

След като се прибра вкъщи, Тим разрови папките и извади няколко изрезки от статии за убийството на Дита. В почти всяка от тях имаше снимка на Зевс. После отвори предизборния сайт на Пол. Невероятно каква огромна прилика имаше между двамата, а никой не беше забелязал. Леко се различаваха по формата на лицето, но носът, косата, устата и очите бяха същите. Дали Майки бе забелязал приликата? Вероятно не. Хората виждат каквото искат да видят. Нима това не е най-трудното нещо в живота – да го възприемаш дръзко и непредубедено. Или може би така би настъпил нетърпим хаос?

На другата сутрин Тим отиде в „Макграт Хол“, за да даде отпечатъците на Лидия. „Макграт“ беше главното управление на полицията от 1921. С величествените си арки, масивните дървени врати и бойниците на покрива червената каменна сграда приличаше на средновековна крепост. Докато работеше в полицията, Тим ненавиждаше това място, защото единствените случаи, когато го викаха тук, бяха, за да му четат конско за неща, които не зависеха от него. През последната му година и половина в службата го направиха началник на отдел „Убийства“ – длъжност, която никога не беше искал – и му дадоха кабинет в сградата. Клюките и интригите, които се вихреха в „Макграт“, бяха като водовъртеж, който заплашваше да го завлече, затова често му се искаше да идва и да си тръгва от работа дегизиран. Атмосферата тук беше една от причините за решението му да се пенсионира.

Кабинетът на Дикърман се намираше в подземието. Ако зависеше от началството, щяха да тикнат Мо някъде по-близо към Китай. Мразеха го, защото използваше авторитета си, за да им извива ръцете, като често заплашваше да вдигне шум в медиите, ако не му купят някой нов апарат или софтуер. Шефовете смятаха, понякога с основание, че парите могат да се използват по-ефикасно за други полицейски дейности. Но в служба, раздирана, както много държавни институции, от противоречия, дори скандали, Мо и световната му репутация бяха придобивка, от която нямаше как да се лишат.

– Как беше в Холивуд? – попита Тим, когато влезе.

Лабораторията на Мо беше голяма и модерно обзаведена, но в тесния му кабинет едва се побираха бюрото и няколко метални шкафа. През ниските прозорчета под тавана едва проникваше светлина.

– Ох, онези хора! – измърмори той.

Дикърман бе запазил отпечатъците, снети от местопрестъплението в стаята на Дита, защото по време на отсъствието му Тим нямаше как да ги вземе. Сега частният детектив му даде и тези на Лидия. Криминалистът настоя да сключат нов договор с Туули, в който изрично да се посочва, че за това изследване няма да се използват отпечатъците, които съдия Ландс бе присъдил на трети страни. Той винаги стриктно спазваше правилата, защото знаеше, че противниците му само дебнат да направи дори най-малко нарушение, особено в частната си практика, за да поискат уволнението му. Обеща да започне сравняването на отпечатъците още същата вечер. Мо беше един от онези вдовци, които се стремят да сведат до минимум свободното си време.

– Знаеш ли – продължи Тим, – така и не те попитах какво стана с отпечатъците на Кас от „Хилкрест“. При последния ни разговор каза, че искаш да видиш картончето на Пол, защото отпечатъците на Кас от регистрацията му в затвора не съвпадат с взетите от местопрестъплението.

Мо го погледна. След няколко секунди стана и затвори дъбовата врата – имаше старомодно армирано стъкло по средата, на което с главни букви бе отпечатано името на Дикърман.

– Спомняш ли си онова заседание миналия месец, когато Ландс ме извика на свидетелското място да представя резултатите си във връзка с отпечатъците на Пол?

– Да.

– За малко не се подмокрих. Стигаше само да зададе неподходящия въпрос и щях да изглеждам като Ралф Крамдън. Нали се сещаш: „Ума-гума!“

Тим се засмя. Мо доста добре имитираше Джаки Глийсън.

– Доколкото си спомням, каза, че на местопрестъплението не е имало отпечатъци от Пол.

– Така е. След като видях отпечатъците от регистрирането на Кас, вече мога да изключа и частичните.

– Ами Кас?

– Спомняш ли си как няколко дни след като в Грийнуд най-сетне намериха отпечатъците на Кас и ни ги изпратиха, Ландс каза да им ги върна. Още същия следобед Стърн изпрати свой човек да вземе картончето и да го върне в грийнудската полиция. Какво ти говори това?

– Може би има нещо, за което не са искали да се досетиш. Може би отпечатъците на Кас също не съвпадат с намерените на местопрестъплението.

– Съвпадат. Макар че при цялото безумие на този случай дори това не би ме изненадало. Но когато получих картончето, проверих всичко. Отпечатъците на Кас бяха навсякъде из стаята на Дита, точно както е установил Логан през 1983. Има ги дори върху дръжката на балконската врата.

– Какъв тогава е проблемът?

Мо изду бузата си с език. След малко каза:

– Уверявам те, отдавна не ми се беше случвало да стоя буден цяла нощ и да мисля по някое разследване. Когато Ландс прекрати делото, бях готов да наема духов оркестър.

На тази възраст Тим от време на време се объркваше и губеше нишката на разсъжденията дори при елементарен разговор. Изглеждаше, че сега е един от тези моменти.

– Не мога да следя мисълта ти, Мо. Отпечатъците на Кас са навсякъде из стаята на Дита, а тези на Пол ги няма. Кое е толкова странно?

Дикърман избърса устни с цялата си длан.

– Онова картонче е отпечатъците от „Хилкрест“.

– Какво за него?

– Ами, веднага след като получих оригиналните отпечатъци на Кас от Грийнуд, ги сравних с тези от „Хилкрест“. Знам, че това е лазерно копие и няма доказателствена стойност, но това не бяха отпечатъците на Кас Янис. Говоря за отпечатъците от затвора. Много си приличат, но има микроскопични разлики.

– Да не би да казваш, че са на Пол?

Мо замълча за момент, после отговори:

– Да. По всичко, което виждам, изглежда, че са негови.

Тим имаше чувството, че умът му буксува като автомобилна гума в снега.

– Какви ги приказваш? – възкликна, след като се опомни.

– Знам, че звучи налудничаво. Аз лично го направих. Гледах Пол Янис в очите, когато вземах отпечатъците му. Ти ме видя. Но отпечатъците, които взех в съда, съвпадат с онези от „Хилкрест“.

– Боже!

– Уговорката остава – изтъкна Мо. – Не споменавай нищо на никого. Ако стигне до Хорган и Стърн, ще ме разкатаят. Ще се разсмърдят, че съм изследвал неща, които е трябвало да върна, и ще кажат, че съм действал некомпетентно. Не ми трябва това сега.

Тим му обеща. Беше сигурен, че Мо е направил грешен извод за отпечатъците на Пол, просто още не можеше да си го обясни. Криминалистът явно също бе на това мнение.

26.

Сделката – 20 март 2008 година

Когато отиде зад сцената на културния център в Уест Таун, Пол завари Марлинда Глин – интелигентна млада жена, която бе прекъснала следването си в Университета на Айова, за да помага в кампанията – да държи мобилния му телефон. Тази сутрин се опитаха да направят среща с избирателите, но в залата имаше не повече от двайсет и пет души, повечето – старци, дошли да се разсеят. Надяваше се обаждането да е от Питър Нюкрис. Той беше негов стар приятел и най-успешният адвокат по граждански искове в тази част на света. Пол щеше да го помоли за още сто хиляди долара. Питър вече му беше дал близо двеста и пет хиляди в чекове на името на почти всеки член на семейството и кантората му. Ако сега му откажеше, както Пол очакваше, щеше да е окончателно.

– Хал Кронон – каза Марлинда.

– Това някаква шега ли е?

– Не мисля. Звучи като неговия глас. – Тя бе присъствала на тирадата на Хал пред комисията за предсрочно освобождаване. – Освен това първо говорих със секретарката му.

Пол взе телефона и тръгна към колата.

– Хал се обажда – каза Кронон е безгрижен тон, сякаш десетилетията омраза бяха само параван, зад който са прикривали дълбоко приятелство.

– Казаха ми. Може ли да попитам откъде взе номера ми?

– Имам хора, които могат да открият такава информация за пет минути. Освен това има и интернет.

Пол се усмихна въпреки гнева си.

– Искам да поговорим – заяви Хал. – На четири очи.

– Искаш да обсъдим колко ще дариш за кампанията ми?

Другият мъж се изсмя, което беше малко неочаквано за Пол.

– Не точно. Хайде да се срещнем, Пол. Няма да ти губя времето.

Разбраха се за два и половина. Никой от двамата не искаше да бъде видян с другия, затова Хал предложи офиссградата на мола „Уест Банк“, първия търговски център на Зевс и все още един от най-успешните в страната. Заемаше площ от над един квадратен километър и се състоеше от няколко сгради, свързани с топли връзки. За да се конкурира със закритите молове, Хал слагаше газови нагреватели през зимата и оросители в най-горещите летни дни, дори плащаше на хлапета да изпращат клиентите с чадъри, когато валеше. Затова тук винаги имаше много хора. Човек можеше да се смята за късметлия, ако намереше къде да паркира в радиус от две пресечки от магазина, който искаше да посети.

Пол все още не можеше да си обясни как пазаруването се беше превърнало в най-забавното занимание за американците – сякаш да се прибереш вкъщи с няколко пълни торби, бе станало равносилно на завръщане от успешен лов. Винаги когато попаднеше на такова място, се питаше какво сме сбъркали като нация, та трупането на вещи да носи толкова голямо удовлетворение на толкова много хора. В тази дейност имаше един вид примирение, което най-много го тревожеше. Той не беше против забавленията в свободното време. Даже се гордееше с тази придобивка, даваща на хората възможност да си почиват от работа. Но защо трябваше да пазаруват, вместо да поддържат градина или да карат колело?

Беше готов да зададе тези въпроси на минувачите, ако очакваше, че ще му отговорят. Носеше черни очила, но мнозина го разпознаваха. Повечето просто го зяпаха, но две двойки го спряха: първата – за да го окуражат; втората – за да се снимат с него, сякаш беше актьор, разхождащ се с костюм на патока Доналд.

Намери офиссградата – ниска и отделена от останалите. Млада жена го заведе в заседателна зала с евтина маса и няколко стола. Хал седеше на един от тях. Стана и подаде ръка на госта – за първи път от двайсет и пет години. Пол я стисна след известно колебание, после двамата седнаха.

Янис постави малък цифров диктофон на масата и го включи.

Хал погледна нервно устройството.

– Нали казах да си остане между нас.

– Да, но предпочитам да не те опипвам за микрофони или да претърсвам стаята за бръмбари. Така ще имам запис, ако случайно не спазиш думата си.

Лицето на Хал помръкна. Пол не беше сигурен, че Кронон е човек с достатъчно самочувствие, за да приеме такова открито недоверие, но все пак той бе поискал срещата.

– Ще говоря по същество – каза Хал. – Исках да знаеш, че ще спра всички клипове срещу теб. Казах на агенцията да ги изтегли, дори онези, за които вече съм платил ефирно време.

Пол кимна, като се опита да не издава друга реакция. Разбира се, очакваше да има едно „но“.

– Предполагам, че Джорджия ще е доволна – отбеляза. – Видях я миналата седмица и ми каза, че косата ѝ изглежда, сякаш я е фризирал серийният убиец от „Няма място за старите кучета“.

– Не сме я лъгали.

– Сигурен съм.

– Тя казва истината, нали?

Пол махна небрежно, сякаш нямаше смисъл да отговаря.

– Какво искаш от мен, Хал?

Кронон изглеждаше потиснат, в недобро здраве. Наближаваше седемдесетте. Косата му оредяваше и годините му личаха. На неговата възраст Зевс изглеждаше като филмова звезда. Явно синът не носеше гените на бащата.

– Обмислям и публично изявление – добави Хал.

– Ти вече направи достатъчно.

– Този път ще кажа, че съм убеден, че не си замесен в убийството на сестра ми.

Сърцето на Пол се разтуптя, колкото и да се опитваше да остане хладнокръвен. Ако Хал изпълнеше това обещание, имаха шанс. Но пак не би заложил на победа – твърде много избиратели щяха да останат с лош вкус в устата от скандала, а някои се притесняваха от мисълта, че брат му е убиец, дори самият той да не беше. И все пак. Все още имаха шанс да изпълзят до второто място в рейтингите преди първия тур на изборите след две седмици.

– Много радикална промяна – отбеляза той.

– Е, научихме някои неща.

– Като например?

– Това, че кръвта в стаята на сестра ми е била от майка ви. Не твоя или на Кас. Отпечатъците на Лидия също са там. В джоба си нося доклада на Дикърман, ако се интересуваш.

Пол вдиша дълбоко няколко пъти, за да укроти страха и гнева.

– Как, по дяволите, взехте отпечатъците на майка ми?

Хал сви рамене:

– Казах ти вече. От интернет. Там има всичко.

Пол замълча за момент. В никакъв случай нямаше да търпи Хал Кронон да му остроумничи.

– Какво искаш, Хал? Знам, че очакваш нещо в замяна.

– Нещо много просто. Искам да знам какво се е случило. Двайсет и пет години живях с мисълта, че двамата с брат ти криете истината. Затова искам да я чуя. И ако ми я разкажеш и това е истината, ще направя изявлението.

– Кой ще реши дали това е истината?

– Аз.

Пол се усмихна:

– Не знам какво се е случило, Хал. Не съм бил там.

– Обаче знаеш това, което са ти разказали.

Пол се замисли за секунда. Тази история, която той пазеше в тайна вече четвърт век, беше като черупка на охлюв, завиваше се като спирала около себе си и за нищо на света не би я споделил с никого. Навремето майка му често повтаряше една гръцка поговорка: „Който издаде тайната си, става роб.“ Хал Кронон беше последният човек, на когото бе готов да направи себе си и семейството си роби, още по-малко след всичко, което бяха жертвали през последните двайсет и пет години.

– Няма да ти кажа нищо, Хал. Пък дори да ти кажа, ти няма да ми повярваш. Само едно ще ти споделя като услуга. Дори сега не съм сигурен кой уби сестра ти. Никога не съм бил. Знам само едно – не я убих аз и нямам нищо общо със смъртта ѝ.

– Не е достатъчно.

– Само това мога да ти кажа, Хал.

– Ще изгубиш изборите.

– Благодарение на теб.

Той вече спокойно приемаше евентуалната си загуба. Скоро след балотажа щеше да навърши петдесет. Това беше добра възраст да се оттегли, да се замисли за живота си и какво наистина иска, вместо да се оставя на инерцията като дете, спускащо се по склона с шейна. Беше му омръзнало от такива срещи с хора, които го молеха, заплашваха или търгуваха услуги. Искаше властта по няколко основателни причини, но и защото майка им винаги бе очаквала това от тях, и защото, след като Кас се призна за виновен, се чувстваше задължен да осигури живота им. Но се беше убедил, че властта е капан. Можеше да контролираш по-малко, отколкото си мислиш, налагаше се да търпиш удари като боксова круша и нямаше къде да се скриеш от любопитни очи освен у дома. Щеше да преживее загубата. Колкото и непоносима да беше тя за Кас. За момент се запита дали брат му би приел сделката с Хал. Вероятно не. Но Кас така или иначе не беше тук.

Той сключи ръце, преди да заговори, надявайки се да овладее гнева си.

– Слушай, Хал. Ще бъда честен. Това е върхът на наглостта. Изтегляш тези нелепи клипове от ефир. Чудесно. Мислиш ли, че не се досещам, че адвокатите ти са те посъветвали да ги свалиш, защото сега, с новата информация, мога да те съдя за клевета? Тези клипове бяха злобни лъжи и ти ги въртя цял месец. И това е истинският проблем. Всеки светен човек, след като научи това, което сега знаеш, би казал само едно: „Извинявай. Сега ще изляза пред обществото и ще призная, че сгреших и съжалявам.“ Вместо това ти ме изнудваш да предам семейството си срещу нещо, което елементарното уважение към истината те задължава да направиш.

Хал се наведе заплашително над масата. Пол почувства топлината на дъха му, подуши потта му въпреки одеколона.

– Ти ли ще ми говориш за уважение към истината? Семейството ти я крие от десетилетия. Родителите ми скърбяха за Дита всеки божи ден до смъртта си. И през цялото време аз съзнавах, че никой от нас не знае какво точно се е случило. Мислиш, че ти дължа нещо в името на честта? Ще ме извиняваш, но някой от твоето семейство уби сестра ми.

– Някой от моето семейство лежа в затвора двайсет и пет години. И както вече ти казах, не знам какво се е случило. Може би никой от моето семейство не е убивал сестра ти.

– Защо тогава Кас се призна за виновен?

– Този разговор приключи. – Пол стана и взе диктофона. – Мисля, че политическите ти възгледи са идиотски, Хал. Винаги са били. И мисля, че тактиката ти е подла. Но винаги съм вярвал, че имаш някаква мярка, че по свой изкривен начин ти си достоен човек.

Винаги обидчив, Хал за момент изглеждаше, сякаш ще се разплаче. Но една успокоителна истина му помогна да се овладее.

– Свършено е с теб – изсъска. – Никога няма да бъдеш кмет.

– Какво от това? – попита Пол, преди да излезе.

Четвърта част

27.

Дита – 5 септември 1982 година

Дита Кронон съблича мокрите дрехи и ги хвърля на купчина на пода. Сутринта Тула, прислужницата, ще ги отнесе. След като взема къс халат от гардероба, младата жена се просва на леглото и грабва дистанционното на телевизора. Каза на Грета, че може да мине да пийнат по едно в десет и половина, но сега ѝ се спи заради успокоителните, а Кас ще дойде към полунощ.

Денят беше изтощителен. Тя почти затанцува, когато дъждът разгони всички ония лоени топки по дупките им. Родителите ѝ постоянно повтарят, че трябвало да уважава наследството си, но тя от дванайсетгодишна им обяснява, че е американка. Точка. Нарича се Дита, защото това бе всичко от Афродита, което можеше да изрече като двегодишна, но продължи да го използва, вместо да се представя с толкова чуждо и странно име.

Хал, разбира се, обожава всичко гръцко, но той е роден в Гърция и знае езика. Харесва всички църковни кретении: иконите, тамяна, песнопенията и когато попът набутва така наречения „дар божи“ в устите на всички с една и съща проклета лъжица – целия този зле организиран маскарад. Иначе е кръгъл идиот и понякога дразни родителите ѝ дори само като диша. Въпреки това Дита го обича. Когато реши да се омъжи някой ден, може би ще потърси мъж като Хал, поне да е толкова предан и внимателен.

Засега обаче няма намерение да се омъжва за никого и вече няколко седмици се опитва да обясни това на Кас. С него си взе белята. Запознаха се в Деня на героите в клуба, където той работеше като спасител, за да изкара малко джобни, докато започнат занятията в полицейското училище.

– Гледай сега какво става – каза тя на Грета, след като разбра кой е.

Целта ѝ бе просто да види изражението му, когато му каже името си. Беше излизала с много момчета, дори бе спала с няколко – ей така за авантюрата или за клюките. Носеше банския, който родителите ѝ бяха забранили да облича, когато ходи в клуба, и се настани така, че Кас да я види; изпъна се в един шезлонг, усмихна се и присви очи под слънцето. Веднага щом слезе от наблюдателната кабинка, той дойде при нея. Беше красавец, трябва да му се признае; много мъжествен и с прекрасна буйна черна коса. Това бе едно от нещата, които Дита харесваше при гърците. Косата. И храната. Да, това също.

Кас е добро момче, няма спор – по-мил, по-умен, по-забавен, отколкото Дита очакваше. И винаги има голяма тръпка, когато някой хлътне толкова по нея, въпреки че всеки път по неизвестна причина тя малко се притеснява от това. Кас наистина ѝ влиза в положението. Разбира с какво я привлича работата, защо е толкова силно свързана с клиентите си – тези отчаяни хлапета, от които всички очакват да се държат нормално, след като в проклетия им живот не се е случило дори едно-единствено нормално нещо. Но Кас възприема своята роля в живота ѝ като някаква мисия сякаш самото му присъствие трябва да я накара да се чувства по-щастлива. Затова въпреки добрите си намерения той се превърна в напаст.

Дита размишлява над всичко това, когато като призрак госпожа Янис излиза от банята. Сърцето ѝ спира за секунда, докато се убеждава, че не халюцинира. Младата жена се загръща плътно с халата и се надига на лакът.

– Какво правиш тук?

– Влязох заради дъжда и тоалетните на долния етаж бяха заети.

– Това беше преди четири часа.

– Когато се озовах тук, осъзнах, че трябва да говоря с теб, Дита.

Дита е единственият обитател на къщата, който заключва вратата си. Навремето, когато беше на тринайсет, майка ѝ изкопа отнякъде един от онези старомодни месингови ключове и ѝ го даде, като ѝ каза да го завърта всяка вечер. Тогава семейството беше в много, много лош период, за който сега никой не говори и Дита предпочита изобщо да не си спомня. От време на време, особено когато се събуди от кошмар, спомените се връщат – сенки в тъмното, притискането и задушливия аромат от одеколона на баща й; после строгия поглед на малоумната ѝ майка, когато ѝ връчваше ключа, сякаш всичко беше по вина на момичето. Но в резултат стаята ѝ се превърна в нейно убежище. Завърти ли ключа в бравата, родителите ѝ могат само да чукат смирено на вратата. Точно затова Дита обожава да прави секс с Кас – а и с неколцина преди него – тук. И точно затова присъствието на Лидия е толкова смущаващо.

– Шест часа бях навън, по дяволите!

– Трябва да поговорим на четири очи. Като възрастни. И се опасявах, Дита, че ако те помоля предварително, няма да се съгласиш.

Това със сигурност е така. Дита по-скоро би си присадила трета гърда, отколкото да говори с Лидия Янис.

– И затова влезе без разрешение в стаята ми, така ли? Мисля, че трябва да си вървиш.

– Трябва да поговорим за Касиан.

Госпожа Янис се приближава до леглото. Дългите ѝ пръсти са сключени пред гърдите като за молитва.

– Съжалявам, Лидия. Това не ти влиза в работата.

Янис са семейство със старомодни разбирания и Дита знае, че като се обръща към по-възрастната жена на малко име, това ще се разтълкува като неуважение.

– Ще те помоля, да престанеш да се виждаш с него, Дита.

– Казах ти вече. Гледай си работата.

– Дита…

– Виж какво, Лидия, засега само се чукам със сина ти, затова не се тревожи.

Госпожа Янис ѝ зашлевява плесница. Дита изпитва силна болка, сякаш Лидия е одрала цялата ѝ буза. Жената замахна толкова бързо, че Дита нямаше време да реагира, и като се опита да се отдръпне, или може би от плесницата, главата ѝ се удари отзад в махагоновата табла на леглото. В същото време Лидия отстъпва няколко крачки назад, очевидно потресена от себе си, и заплаква – което изглежда толкова невероятно, колкото да видиш каменна статуя да рони сълзи.

– Боже мой! – започва да нарежда. – Боже мой!

Първоначално Лидия се държеше по обичайния си начин, като жена, която винаги владее ситуацията, но сега изглежда объркана, не знае какво да прави. Притиска с длан челото си, сякаш се опитва да попречи на мозъка си да изпадне.

– Моля те, Дита, дръж се като възрастен човек. Изслушай ме.

Дита леко докосва бузата си и казва на Лидия да си го начука.

– Не можеш да се омъжиш за Кас. Или, боже опази, да имате дете.

– „Боже опази“? Заради оная стара кретения ли е всичко това? Янис срещу Кронон? Вие и глупавите ви вражди. Баща ми винаги е казвал, че всички във вашето семейство сте селяндури.

– Не го е казал.

– Да го извикам ли да потвърди?

– Той никога не би казал такова нещо за мен или за семейството ми.

– „Пасмина смрадливи селяндури.“ Цитирам дословно.

– Дита, Касиан е син на баща ти.

– Глупости.

Лидия реагира бурно и неочаквано като преди. Размахва разярено ръце и удря по стъклото на балконската врата. Миг след първоначалния удар се чува смразяващ звук: писъкът на Лидия, примесен със силния трясък от счупването на прозореца, а после – дрънчене на стъкла върху циментовия балкон отвън. Лидия се втренчва ужасено в кръвта, която бликва от китката ѝ. От тази гледка, както и от гнусното твърдение на Лидия – че Зевс, този развратник, е чукал и нея – на Дита ѝ прилошава. Това сякаш скъсва всички връзки, които държат частите на тялото ѝ. Изпитва непреодолимо желание да закрещи и го прави:

– Махай се! – Главата започва да я боли не по-малко от бузата. – Махай се веднага! Ще извикам полиция.

Обезумяла и тромава, Лидия започва да се щура напред-назад, изтичва в банята и се появява след секунда с увита в кърпа ръка. Понечва да каже нещо, но Дита грабва телефона, за да извика ченгетата.

Разплакана, госпожа Янис се опитва да отвори вратата. От външната страна на кърпата вече се вижда петно кръв. Накрая Дита ѝ казва да завърти ключа.

След като чува затръшването на вратата, набира номер на телефона. След няколко иззвънявания се включва телефонният секретар на Кас и тя оставя съобщение:

– Веднага си довлечи задника тук! Шибаната ти майка току-що ме преби и сега ще се обадя в полицията.

За свое удивление Дита заплаква, най-вече от унижение. Едно обаче е сигурно – това е краят на отношенията ѝ с него и с побърканото му семейство. Тя докосва тила си. Проклетата цицина започва да расте.

28.

Смяна на партньори – 14 май 2008 година

„Киндъл Каунти Трибюн“,

сряда, 14 май 2008 година

Местен арест

Точно когато си мислехме, че по-зле не може да бъде: Семейство Янис се разделя

Кабинетът на водача на мнозинството в Щатския сенат, 50-годишният Пол Янис (живеещ в Грейсън), който миналия месец не успя Да се класира за вчерашния втори кръг на изборите за главен администратор на окръг Киндъл, обяви във вторник, че сенаторът и съпругата му, с която са заедно от близо 25 години, д-р София Михалис, са се споразумели за развод. Д-р Михалис, на 49 години, която завежда отделение „Реконструктивна хирургия“ в Университетската болница, смята да се омъжи за брата близнак на сенатора, Кас. Кас Янис бе освободен от затвора на 30 януари, след като излежа 25-годишна присъда за убийство на приятелката си Дита Кронон през 1982 година.

Сенатор Янис преживява бурен период. Той беше фаворит в кметската надпревара, като водеше с цели 20 пункта в ранните проучвания. Спадът в популярността му започна с негативната медийна кампания, финансирана от магната на недвижима собственост Хал Кронон, изпълнителен директор на „Зет-Пи Пропъртис“ със седалище в Сентър Сити. Кронон намекна, че Пол Янис също е замесен в убийството на Дита Кронон, сестрата на Хал Кронон – обвинения, които Янис категорично отрече. Няколко дни преди гласуването през април Кронон свали клиповете си от ефир без обяснения, но тази промяна се случи твърде късно за Янис, на когото не достигнаха 3000 гласа, за да се класира за балотажа. След загубата Янис подкрепи вчерашния победител, съветника от Норт Енд Уили Диксън.

Изглежда, че моментът за съобщаване на новината за развода на семейство Янис е умишлено подбран с надеждата да мине незабелязано между отразяването на изборните резултати, но тя стана повод за коментари, най-често иронични, в целия окръг, където последствията от клиповете на Хал Кронон върху кампанията на Янис вече привлякоха сериозно обществено внимание. Журналистът от „Трибюн“ Сет Уайзман, който често отразява странностите на политическия живот в окръг Киндъл в националната си рубрика, веднага коментира в блога си:

„Сега Пол поне има шанс да върне дълговете за кампанията си. Кой не би купил куверт за тази официална вечеря?“

Седнал на дивана в остъклението към дневната си, Тим прочете статията в „Трибюн“ поне три пъти. Първата му мисъл бе за София, която сигурно щеше много да страда от това, че е предизвикала скандал. Тим изгледа колкото можа да понесе от коментарите за развода в сутрешния новинарски блок, после, около девет, се обади на Ивън.

– Тъкмо щях да ти звъня – каза тя. – Хал подскочи до тавана, когато научи. Пита дали това може да има някаква връзка е убийството на Дита.

– Не виждам как би могло? А ти?

Досега не беше споделил пред Ивън подозрението си, че София е зашила раната на Лидия в нощта на убийството. Нямаше как да го докаже. А харесваше София твърде много, за да я изложи на тормоза на Хал.

– Имаш ли време да проучиш малко? За всеки случай. Така Хал ще ме остави на мира.

– Мамка му, да. Признавам, че тази работа възбуди любопитството ми.

При всички недовършени дела в живота му, при всички престъпления с не доизяснени въпроси, Тим сам не можеше да си обясни защо убийството на Дита Кронон и множеството неясноти около него толкова го безпокояха. Четвърт век бе живял с убеждението, че Кас Янис е убиецът, и може би това беше истината. Но за Тим този случай бе надлежно заведен в графа „Добре свършена работа“. На осемдесет и една беше обезпокоително да виждаш как предполагаемите ти постижения се оказват неуспехи, защото те караше да се замислиш колко още от тях ще бъдат развенчани с времето.

– Хал още не може да преживее, че Пол не му разказа какво е станало – отбеляза Ивън.

– Човекът жертва две години от живота си за кметската кампания, а не пожела да каже две думи, които щяха да му осигурят по-голям шанс за поста. Каквато и да е истината, със сигурност не е по-приятна от това, което хората вече си мислят.

След като доста се колеба в тъмната стаичка, Тим все пак бе пуснал бюлетина за Янис. В официалното си изявление след загубата Пол беше казал, че със София обмислят някои промени за бъдещето, но досега Тим не си даваше сметка, че е имал предвид семейните им отношения. Една от най-верните сентенции, които знаеше, бе тази, че отвън човек никога не може да разбере какво се случва в един брак. А понякога – и отвътре. Във всеки случай изглеждаше, че отношенията в семейство Янис са в пълен хаос.

Тим обеща на Ивън, че ще разпита тук-там, за да види дали последните събития не са извадили на светло нещо ново. Тя му заръча да ѝ се обади, ако се наложи да прави по-големи разходи.

Тим не очакваше семейство Янис изведнъж да са станали по-словоохотливи от преди, но нищо не пречеше да опита. Рано или късно някой можеше да проговори. Той се обади на София в болницата, но веднага се включи телефонен секретар със съобщение, че доктор Янис отсъства. Очаквано. Сигурно от цяла Америка и се обаждаха отрепки е молби за интервюта. Тим възприе по-старомоден подход и написа писмо, адресирано до София в Грейсън, в което молеше да се срещнат.

Около единайсет отиде пред дома на Янис, където чакаха шест различни телевизионни микробуса с антени като прибори за картофено пюре на покрива. На алеята пред къщата стоеше полицай, чиято работа бе да не позволява на репортерите да правят глупости или да се промъкват под прозорците. Тим видя познат оператор, Мич Роузин, седнал в микробуса си, за да се наслади на една цигара в приятното време. Храстите наоколо бяха разцъфтели, а още преди няколко седмици дърветата се бяха отрупали със зеленина буквално за една нощ. На тази възраст Тим изпитваше особено удоволствие от пролетта.

Роузин го погледна с присвити очи през дима от цигарата си.

– Броуди, нали?

– Да.

– Как си бе, човек?

Роузин работеше на свободна практика и бе продуцирал няколко документални филма за кабелните мрежи. Казваше, че рамото му е в ужасно състояние от носене на камерата, но иначе имал страхотен живот като професионален воайор. Задната врата на микробуса бе отворена широко и Тим се настани на прашния под до оператора. Поприказваха си двайсетина минути, посмяха се на стари спомени. Както много други, Роузин си спомняше Тим от случая „Делбърт Рукър“. Делбърт беше убил шест учителки и се опита да отвлече поне още четири. Дори бе наел хладилно помещение като ловците и държеше шестте трупа опаковани и окачени вътре. Извън кариерата си на маниакален убиец той бе типичен дребен чиновник и смотаняк. Работеше в транспортното управление – одобряваше разрешителни за товарни превози.

– Изглежда, че не е имал хубави спомени от училище – отбеляза Роузин.

– Така изглежда. Въпреки че нищо такова не каза. Щурмувахме апартамента му със спецотряда. Този тип отвличаше горките жени, набутваше ги в багажника си и после ги завличаше посред нощ до третия етаж увити в брезент. Никой не беше чул или видял нещо. Разбира се, живееше затворен в свой собствен извратен свят – правеше не само снимки, но и аудиозаписи, за да преживява отново всяко убийство. И никога не чистеше. Килимът в дневната беше целият в кръв и косми. Закопчахме го за радиатора в кухнята, докато претърсим. Аз му казвам: „Делбърт, не знаеше ли, че не бива да правиш такива неща?“ Опитвах се да пробия защитата му, ако пледира невменяемост. Обаче той свива рамене и вика: „Те си го просеха.“ Попитах го: „Всичките ли?“ „Просеха си го“ – така виждаше нещата.

След малко Тим попита какво става с Янис. Роузин му каза, че от кабинетите на Пол и София му били казали, че двамата са в отпуск. Никой нямал представа къде е Кас. Не се знаеше кога някой от тях ще се появи, но всички клюкарски канали искали първи да направят репортаж, когато се появят, затова Роузин киснел тук.

Докато двамата си говореха, пред съседната къща спря пощенска кола. Дребна мургава пощальонка, с коркова шапка и униформени къси панталони, очевидно не обичаше да върши работата си пред камера и буквално спринтира до кутията на съседите.

Тим се опита да не издава намеренията си. Изправи се, протегна се и каза, че смятал да раздвижи старите си кокали. Качи се на колата и близо час кара след пощенския автомобил, докато жената не спря да обядва в малка азиатска закусвалня. Когато Тим седна до нея на бара, на едно от многото пластмасови столчета без облегалка, тя крещеше на собствениците нещо на корейски. Беше дребна на ръст, около петдесетте, е красива бакъреночервена коса и широко, открито лице. Стегнатите ѝ прасци се виждаха добре под късите панталонки с тъмнокафява странична ивица. На врата си носеше голям дървен кръст, което Тим не сметна за много добър знак.

Той взе оставения на плота брой от „Трибюн“, престори се, че го разглежда, после остави сто долара на двайсетачки до лакътя ѝ.

Тя погледна парите.

– В никакъв случай.

– Само да поговорим – настоя той. – До кога е спряна пощата на Янис?

Тя продължи да се храни с клечките, навела глава ниско над купичката. Без да се обръща, взе парите и ги прибра в джоба си.

– До понеделник.

– Носили ли сте поща за Кас? Касиан?

– Няколко неща.

– Препращате ли писмата за Пол?

– От миналата седмица.

– На какъв адрес?

Тя се изсмя:

– Да не съм указател? – Все пак затвори очи и добави: – Сентър Сити. Триста, Морган.

– „Морган“ 300?

Тя кимна. Тим не се сещаше какво друго да пита.

В четвъртък сутринта Тим реши да потърси Кас. Имаше един човек, чиито услуги ползваше от време на време, Дейвид Енг, който имаше достъп до социалноосигурителна информация. Не го питаше как успява, но предполагаше, че Дейв познава някого – или някого, който познава някого – в централата на Социалноосигурителната служба на САЩ в Балтимор. Това беше твърде крайна стъпка за Тим и той прибягваше до нея само в отчаяни моменти. Енг вземаше по петстотин долара, които частният детектив трябваше по някакъв начин да прикрие като разходи за бензин. След около час телефонът иззвъня.

– Нищо – каза Енг. Тим никога не го беше виждал лично, знаеше само, че всъщност е чернокож на име Марселъс. За заплащането изпращаше по два попълнени пощенски ордера с празна графа за името на получателя до анонимна пощенска кутия в Айова. – Последното му работно място е в затвора „Хилкрест“. Тази година не е постъпвал другаде.

Кас беше като фантом, но все пак Джорджия и Елойз от старческия дом го бяха виждали през последните няколко месеца.

На връщане към дома на Янис Тим се отби през Клуба на пенсионирания полицай. На бара имаше буркан с мариновани яйца, за които си мислеше поне от два месеца. Цяла вечност беше минала, откакто за последно беше ял такива. Същата компания като предишния път играеше пинакъл – Сташ, Джайлс, типът, който му беше казал, че никога няма да намери Кас, и още трима. По средата на масата имаше купчина двайсет и петцентови монети.

– Всемогъщи Боже! – възкликна Сташ, когато го видя. – Това не е ли един от живите мъртви?

– Привет от страната на зомбитата. – Тим взе стол и седна до него. – Леле, как си заложил толкова пари на такива скапани карти?

Сташ се завъртя рязко и той се изсмя:

– Да си призная, дори не знам правилата. Можете да ме биете и с петунии.

– Още ли душиш наоколо по поръчка на Кронон? – попита Джайлс. – Мислех, че е доволен от постигнатото. Той определено потопи кораба на Поли.

– Опитвам се да изясня някои въпроси повече за себе си, отколкото за някой друг – отговори Тим.

Отиде до бара, остави два долара и изяде две мариновани яйца, после се върна при масата и попита човека, който познаваше съседите на Янис, дали е чул нещо ново за Кас.

– Говорих с Брус, след като ти идва последния път. Казах му, че издирваш Кас.

Тим кимна. Не се опитваше да заблуждава никого, но от начина, по който другият мъж седеше забил поглед в картите си, личеше, че се чувства виновен, загдето го е издал. Беше едър, с голо теме, но бе пуснал малкото си останала коса достатъчно дълга, за да закрие яката му. Изглеждаше свестен, но на Тим му се струваше, че не е бил истински полицай, по-скоро само си е мечтал да стане, и вероятно го приемаха тук, защото повече губеше, отколкото печелеше.

– Каза, че не е виждал Кас – продължи човекът. – Жена му зърнала София на двора преди два месеца и я попитала как вървят нещата, а тя отговорила: „Всички страшно се радваме, че се върна вкъщи.“

– Да – измърмори друг тип, седнал отсреща, – очевидно тя страшно се е радвала.

Около масата избухна смях.

– И без това рано или късно щяха да се разсмърдят – коментира Сташ. – Поли кръшка от години.

Тим отдавна се беше научил да очаква всичко. Като частен детектив бе виждал какво ли не. Но все още имаше изненади.

– Какви са тия глупости? – намеси се Джайлс, който миналия път беше защитил Пол.

– Не са глупости. Знаеш ли Беата Вишневски?

– Да не е някаква роднина на Арчи? – попита Тим.

– Дъщеря му е.

Арчи имаше чин капитан и ръководеше Осемнайсети участък в Норт Енд. От десетилетия се разпространяваха слухове, че от хранилището за иззети улики изчезвали наркотици и пари. Доста адвокати разказваха една и съща история: клиентът им бил заловен с половин килограм наркотик, а го съдеха за сто и петдесет грама. Това само по себе си бе достатъчно, за да вдигне шум в медиите, но досега никой от наркопласьорите не се беше оплакал, че ченгетата крадат част от кокаина му и го продават. Ако това наистина се случваше, а адвокатите бяха почти сигурни в това, капитанът със сигурност беше вътре. В противен случай отдавна щеше да се отърве от негодниците. Но сега това бе минало.

– И тя ли е полицайка? – попита Тим.

– Постъпи в полицейското училище веднага след гимназията с някаква стипендия – обясни Сташ. – Беше доста преди онези далавери да спрат. Иначе е готина мацка. Едра, но стегната. Стана ми партньорка веднага след като завърши. След около шест месеца Кас се призна за виновен и тя направо се побърка. Явно между двамата е имало нещо.

От другата страна на масата един мургав тип направи кръгче с палеца и показалеца на едната си ръка и прокара през него показалеца на другата, сякаш знаеше нещо. Сташ поклати неуверено глава.

– Напусна след няколко години, след като забременя – продължи той. – Омъжи се за един инструктор, който имаше голям проблем с бутилката – Оли някой си. Опитвал се да я бие и, разбира се, като по-трезвена, по-тренирана и по-яка, тя на два пъти го вкарва в болница. Но накрая реши, че животът е твърде кратък. Както и да е, синът на Роди Уинклър живее в същата сграда, където тя се премести. Това е било точно когато Пол започна да бичи кинти. Та това хлапе, синът на Роди, той е адвокат и говореше, че няколко пъти виждал Пол да излиза от апартамента ѝ рано сутрин.

– Боже – измърмори типът с латиноамерикански черти от другата страна на масата, – тази история все повече започва да не ми харесва. Поли не само че е кръшкал, ами и го е правил с бившето гадже на брат си.

– Брат му сигурно е разрешил – отбеляза онзи, който познаваше съседите.

– Смахната работа – измърмори седналият до Тим.

Последва кратък спор кой е готов да изчука близначките от рекламата на дъвките „Дабълминт“.

– Рано сутринта ли? – попита Тим, като върна разговора към казаното от Сташ. – Не мислиш ли, че София ще забележи, ако другата страна на леглото е изстинала?

– Откъде да знам? – изръмжа той. – Може да е била в командировка.

– Имат две деца.

– Казвам само какво съм чул от сина на Уинклър. Веднъж го засякох у Роди и той ми вика: „Искаш ли да чуеш нещо интересно за бившата си партньорка?“ Каза, че Пол я посещавал редовно допреди две-три години, когато се изнесла.

– Тоест продължило е десетина години? – обобщи Тим. Това беше полицейска истина: слухове от трета ръка, които се смятаха за верни до доказване на противното.

– Да бе, да – измърмори Джайлс. – Пол стана председател на щатския сенат, и медиите не са надушили нищо!

– Всички харесват Поли. Журналистите цапат само онези, които не харесват. Освен това може да са търсили, но да не са намерили нищо, от което да стане сензация.

– Какво работи сега тази Беата? – попита Тим. – Върна ли се в полицията?

– Прекалено умна е за това. Сега продава недвижими имоти, струва ми се. Търговски обекти.

Раздаването свърши. Сташ погледна Тим и само сви широките си рамене, сякаш казваше: „Разбираемо е.“

Както обикновено, Тим отиде до тоалетната, после мина през бара и взе още едно мариновано яйце. По-късно щеше да има страшни газове, но човек трябва и да си поживее все пак.

Нещата, които научи за Пол, бяха неочаквани, но така разводът придобиваше все пак някаква логика. От една страна, изглеждаше, че няма нищо общо с неговото разследване. От друга, колко важни неща пропуска човек, като ги мисли за несъществени?

Тим отиде в библиотеката на Грейсън. Напоследък в целия град затваряха библиотеки, но тази процъфтяваше благодарение на много хора на неговите години и майки е деца в предучилищна възраст. Сградата бе в стерилния функционален стил на шейсетте, съвременно строителство без излишна натруфеност. Тим намери в интернет служебния адрес на Беата Вишневски и снимка на усмихнатото ѝ лице в сайта на фирмата ѝ за недвижими имоти. Отговаряше на очакванията. Беше хубава, руса с малко помощ за Майката Природа, но Тим не познаваше жена, включително собствената му дъщеря Деметра, която да е била руса на шестнайсет и да не смята за свое законно право да поддържа този цвят на косата си до края на вечността. Той телефонира в агенцията. Секретарката каза, че Беата била на оглед до три, и Тим отиде до офиса, който се намираше в източния край на Сентър Сити, точно до Университетската болница. Преди година той никога не би стъпил в квартала невъоръжен, а сега наоколо беше пълно с елегантни млади хора. Агенцията за недвижими имоти явно беше тук от години. Намираше се в триетажна постройка с ограден паркинг. Енг можеше да му намери информация за колата ѝ, но Тим мислеше, че знае кого търси, пък и едва ли щеше да му е трудно да я забележи. Около три и четирийсет и пет в паркинга влезе голямо черно ауди с регистрационна табела по поръчка: БЕАТА. Тим слезе от колата си и закуцука към нея. Пролетният ден бе станал ветровит.

Беата бе с телосложение на расова германка, тип Брунхилда, с едри форми, но не дебела, все още красива с русата си коса, и над метър и осемдесет на високите си токчета. Носеше леко палто и куфарче. Когато Тим се приближи, тя се усмихна подозрително. Той ѝ подаде ръка.

– Госпожа Вишневски? Аз съм Тим Броуди. Познавах се с баща ви.

Тя застина и сините ѝ очи го пронизаха с леден поглед. Мускулите на долната ѝ челюст се очертаха като на футболен нападател в напрегнат момент.

– Това е частен имот – изръмжа. – Ако пак си покажете носа тук, ще извикам ченгетата да разправяте на тях как сте си прекарвали с баща ми.

Докато се отдалечаваше с колата, Тим се опита да върне лентата секунда по секунда с надеждата да разбере какво предизвика острата ѝ реакция. Дали споменаването на баща ѝ? Не, беше почти сигурен, че името му бе това, което я разгневи. Това означаваше, че тя знаеше за него. Значи слуховете за връзката ѝ е Пол все пак бяха верни.

По някакво предчувствие той реши да наблюдава къщата ѝ. След това избухване Беата вероятно щеше да потърси начин да се успокои.

Тим се върна в библиотеката. Въведе мобилния номер, посочен в сайта на агенцията за недвижими имоти, за обратно търсене, но беше регистриран на адреса на офиса. В телефонния указател на Тройния град в интернет имаше Т. Вишневски на „Клайд“, което бе на три пресечки от агенцията. От картата в сайта на бюрото за данъчни оценки на имотите Тим намери данъчния номер на адреса, после от друга база данни получи потвърждение, че данъците на имота се плащат от Беата Вишневски. В пет и половина беше пред редицата долепени една до друга триетажни постройки. Наскоро бяха сменили времето и младите жители на района се разхождаха във вечерния сумрак, повечето – с кучета.

Обикаля квартала известно време. Около шест и половина аудито зави по една странична уличка и Тим се приближи точно навреме, за да го види как влиза в един гараж. Той отмина с колата си и за секунда мярна Беата зад оградата на задния двор. Наложи се да изчака, докато на улицата се освободи място, откъдето да се вижда входната ѝ врата, но в крайна сметка успя да паркира и зачака. Нямаше представа къде се е преместил Пол, но познаваше доста мъже, изхвърлени от жените си, и повечето не отиваха много далеч от дома – не за да правят напук, а защото трудно се разделяха с предишния си начин на живот. Около половин час след залеза, малко след осем и половина, един прозорец в къщата светна – в дневната на Беата най-вероятно. След броени секунди през няколко коли от него паркира автомобил. Беше сива „Акура“, като онази, която бе видял в гаража на София през февруари. От нея слезе някакъв мъж и почти изтича по улицата. Изглеждаше познат, но се движеше, пък и Тим не виждаше добре в тъмното. Частният детектив направи няколко снимки, когато мъжът спря на верандата на Беата. Влезе в къщата само за секунда, после отново се появи, като влачеше огромен куфар. Беата излезе с него. Двамата се качиха в акурата и заминаха.

Тим се опита да ги проследи, но при тези проблеми със зрението нямаше шанс. Изгуби ги в трафика около моста „Ниъринг“.

Той спря да прегледа снимките, които беше направил – за да е сигурен. Когато ги увеличи, цифровите фотографии станаха зърнести. При все това потвърдиха предположението му.

Най-сетне бе намерил Кас Янис.

29.

Един и същи човек – 18 май 2008 година

В неделя вечерта Тим отиде в Грейсън и паркира по диагонал от оранжевата тухлена къща на Янис. Новинарските екипи и полицаите отпред се бяха прибрали, може би защото работодателите им не искаха да плащат за извънреден труд. Ако информацията на пощальонката беше вярна обаче, София трябваше да се върне днес. И наистина, вътре светеше. Той вдигна бинокъла и я видя да прави нещо в кухнята, после отиде на вратата и позвъни. След минута чу стъпки зад дебелата лакирана дъбова врата и на прозорчето се появи лице. Кучето, което беше чул последния път, залая възмутено.

София отвори. Носеше сини дънки, а кучето подскачаше зад нея. Тя не изглеждаше много добре. Без грим кожата ѝ бе отпусната. Погледна го с огромните си очи и устните ѝ затрепериха.

– Господин Броуди, моля ви! Моля ви! Не можете ли да проявите малко уважение към личния ни живот. Моля ви!

Кучето, млад лабрадор, едва проходил, се изправи на задните си лапи и задраска по мрежата срещу комари. Тим протегна ръката си към муцуната му, за да го успокои.

– Наричай ме Тим. Достатъчно си голяма, за да си говорим на „ти“.

– Преживях истински ад през тези двайсет и пет години. Опитваме се да сложим ред в живота си. Няма ли да ни дадете спокойствие най-сетне? Хал Кронон е луд!

– Разбирам те, скъпа. Честно. Истината е, че изясняването на нещата на този етап може би е по-важно за мен, отколкото за Хал. Ето, двайсет и пет години минаха, а се оказва, че не съм си свършил добре работата.

– Сигурна съм, че грешите, господин Броуди.

– Знаете, че в стаята на Дита са открити отпечатъци на Лидия. А, изглежда, и кръвта ѝ.

София не отговори. Само сведе очи.

– София – продължи Тим, – мисля, че ти си зашила ръката на Лидия след убийството на Дита.

Тя рязко вдигна глава като марионетка на конци.

– Кой ви каза това? Телефоните ни ли подслушвате? Дотам ли сте стигнали?

– Разбира се, че не, София.

Зад нея, на първата площадка на централното стълбище, Тим видя мъж. Беше Кас. Тим не го беше виждал от двайсет и пет години и сега, без гърбицата на носа, той бе по-красивият брат – малко по-жизнен от Пол в последните етапи на кампанията. Кас се приближи бързо, прегърна София през кръста и я издърпа назад.

– Лека нощ, Тим – каза и затвори вратата със свободната си ръка.

В понеделник сутринта София и Кас бяха водеща тема в новините. Някой пиар специалист ги беше убедил да се покажат пред кръвожадните камери. Местният новинарски канал предаваше събитието на живо и Тим го гледаше вкъщи. Двамата излязоха срамежливо от дома си и застанаха един до друг с едва допиращи се ръце, като се усмихваха смутено. Камерите кръжаха около тях, докато репортерите се надвикваха да им задават въпроси, на които двамата не отговаряха. В суматохата кучето избяга от къщата и Кас хукна да го гони, като подсвиркваше и пляскаше с ръце. Животното бе доста буйно и потича известно време наоколо, но в крайна сметка се върна и легна в краката на Кас, за да избегне наказанието, като махаше с опашка. Той го вкара в къщата за каишката и след като целуна леко София по бузата, отвори вратата на гаража. Двамата тръгнаха с различни коли.

– Къде, по дяволите, отиват? – запита се Тим.

Пол също се беше върнал на работа. Камерите показаха как влиза през въртящата се врата на небостъргача „Лесюър“ около девет. Усмихваше се, но отклони всички молби за изявление и продължи през украсеното с изящни месингови орнаменти фоайе в стил ар деко. Охраната спря репортерите, когато той стигна до асансьора.

В сряда Тим пак дебнеше пред къщата, за да види дали акурата на Кас ще излезе както обикновено около осем. След като кара след него пет минути, му стана ясно, че Кас се оглежда дали не го следят. Минаваше две-три пресечки, после влизаше на задна в алеята пред някоя къща и когато излезеше, завиваше в друга посока. Тим го подмина при първото изпълнение на маневрата, но когато зави зад ъгъла след няколко секунди, акурата чакаше спряна до тротоара и обърната на другата страна до дебелите стари дървета покрай булеварда. Кас се усмихна и му помаха.

Тим се обади на Ивън:

– Ще се наложи да наемам различна кола всеки ден. Адски ми е любопитно къде ходи Кас.

– Важно ли е за нас? – попита тя.

– Може би само си търся занимание, но виж всички тези истории за Кас и София. Да си прочела някъде какво работи?

– Нали щеше да отваря училище за бивши затворници? Опитва се да си издейства разрешение от Съвета по образованието, защото има криминално досие. Не писаха ли нещо такова?

– Къде е това училище? Кога работи? И какъв е този учител, който ще се притеснява, че го следят?

– Не знам. Може би просто му е писнало от репортери. Хал не ме е питал нищо за Янис от една седмица. Има много ядове с банкерите.

Броени дни преди финализиране на сделката с „Йор Хаус“ банките от кредитния консорциум на Хал бяха решили да обявят за продажба на по-ниски цени пакета от непродадени еднофамилни къщи, които от Зет-Пи току-що бяха купили. Адвокатите на двете страни се деряха като бесни псета и преговаряха ден и нощ.

– Мога да платя колите под наем от моя джоб – предложи Тим.

– Не, той все още иска да извади кирливите ризи на Янис. Журналисти и блогъри из цялата страна вече използват термина „да те крононизират“ – тоест някой вманиачен милиардер да провали политическата ти кариера е фалшиви обвинения. Хал ще се радва, ако намериш информация, доказваща, че на Пол не му е чиста работата. И какво стана с Брунхилда? Нещо ново около нея?

Тим ходеше до дома на Беата на „Клайд“ всеки ден, но пощата само се трупаше върху бетонния праг под процепа за писма между външната мрежеста врата и входната.

В четвъртък сутринта Тим дебнеше на две преки от дома на Янис във взет под наем форд ескейп, но пак изгуби Кас в трафика към Сентър Сити. При липса на друга алтернатива отиде до адреса на „Морган“, където според пощальонката се препращаха писмата на Пол.

В квартала, разположен в периферията на Сентър Сити, се издигаха два новопостроени небостъргача. Когато Тим бе в сиропиталището, тази част на града беше индустриална, е огромни четвъртити тухлени складове и фабрики със заплашително стърчащи комини. Тогава беше голямо преживяване да отидеш на екскурзия в сградата „Дюсабъл“. Всеки клас ходеше там веднъж годишно е рокайландската линия. Той си спомняше вълнението, люшкащите се вагони, в които ти се завиваше свят, после страха от размера и мощта на големия град, но гледката, която най-много го удивляваше, беше на последната гара, където железопътното колело обръщаше локомотивите – в дните преди появата на двупосочните машини.

Върху прозорците и на двете сгради имаше големи плакати с червени еднометрови букви, обявяващи, че се предлагат апартаменти за продажба и под наем. Той влезе и в двете, за да провери дали няма списък с обитателите, но във фоайетата имаше портиери, затова реши да не бърза да се издава. Рано или късно братята Янис щяха да се оплачат, че ги следи, и да издействат ограничителна заповед от полицията. Тим прекара деня в наблюдение на входовете на блоковете и гаражите към тях, като слушаше аудиоверсия на същата книга с гръцки митове, която четеше.

В петък сутринта отново отиде много рано, като се надяваше да засече Пол на излизане от някой от небостъргачите на път за работа. Вместо това около осем и четирийсет и пет видя акурата на Кас да пристига пред номер 345 и да се спуска в подземния гараж. Тим включи аварийните на наетата си корола и притича през улицата. Вече можеше да провери списъка на живеещите. Тъкмо отваряше стъклената врата на фоайето, когато от същия гараж излезе син кабриолет „Крайслер“. Колата бе на не повече от десет метра от него и той видя добре шофьора, който спря, за да огледа колите на улицата, преди да завие надясно по „Морган“. Беше Пол.

Тим отново пресече, за да стигне до колата си. Имаше късмет. Пол беше спрял на червен светофар след две пресечки и той успя да го проследи до седеметажния покрит паркинг срещу сградата „Лесюър“. Пол слезе с куфарчето си и отиде на работа.

Тим се върна до „Морган“ 345. Когато се беше завъртял във фоайето миналия ден, бе видял как външните посетители зяпат едно екранче при портиерската кабинка и говорят по прикрепен към него телефон. Портиерът беше отишъл някъде и той вдигна слушалката. Като следваше инструкциите на екранчето, натисна необходимия клавиш, за да изкара списъка на живеещите. Нямаше Янис, но намери Т. Вишневски в апартамент 442. Реши да рискува и набра, но до осем позвънявания никой не се обади.

Остави слушалката и се замисли. Беата имаше къща, затова вероятно беше наела този апартамент за Пол, но това трябваше да е станало преди раздялата му със София. Иначе нямаше логика да регистрират нещо на нейно име. Пол все още беше известно лице и неизбежно щеше да се разчуе, че живее тук. Може би апартаментът беше един вид „тайна бърлога“, макар че Пол вероятно щеше да привлече по-малко внимание, ако се промъкваше през задната врата в къщата на Беата. Пък и какво правеше Кас тук? Точно сега двамата не би трябвало да са в много добри отношения.

– Мога ли да ви помогна? – попита едра жена на средна възраст, която бе излязла от стаичката за събиране на пощата и сега се върна на високото въртящо се столче зад плота от розово дърво на портиерската кабинка. Носеше яке с цифрите „345“ – емблемата на сградата – щамповани на гърдите ѝ. От присвитите ѝ очи Тим се досети, че са я предупредили да следи за него.

Блок 345, както и конкурентът му в съседство, беше проектиран така, че да задоволи всички нужди на един работещ градски обитател. На първия етаж имаше зала за фитнес, магазин за абсурдно скъпи природосъобразни храни и още две-три магазинчета зад тях.

– Търсех химическото чистене – отговори Тим, като очакваше тя да го насочи към съседния небостъргач, където бе видял табела за такава услуга. Оказа се обаче, че и тук има.

– Ей там, в дъното – каза тя, като посочи към гранитния коридор.

Тим тръгна натам, като усещаше погледа ѝ, и за всеки случай влезе в помещението, миришещо на пара и химикали. Служителката, азиатка, го попита какво ще желае. Имаше ужасен акцент и при оглушителния шум от машините Тим се принуди да я помоли да повтори, за да я разбере. Междувременно му беше хрумнала една идея – начин да се увери, че Пол живее тук.

Започна демонстративно да рови в джобовете на сакото си.

– Оф, трябваше да взема дрехите на шефа ми от химическо, но съм забравил квитанцията.

– Име?

Той каза името на Янис и го повтори по букви. Жената погледна квитанциите, после включи автомата, който завъртя дрехите, увити в найлонови калъфи. Значи Пол наистина живееше тук. Тим се канеше да се измъкне със стандартното оправдание, че си е забравил портфейла, но точно в този момент жената свали два костюма от закачалката и ги подаде през плота.

– Забравили един костюм да стои три седмици – каза на развален английски.

– Наистина ли?

Тим погледна двата костюма. Бяха абсолютно еднакви от тънък син вълнен плат с бледи V-образни шарки. Той вдигна найлоновото покритие за момент, сякаш искаше да се увери, че дрехата е неговата, и видя етикет с името на известен шивач. Данило шиеше на изтъкнати спортисти, но и на мафията – клиентела, за която се беше научил да си държи езика зад зъбите.

Тим вдигна двата костюма един до друг пред себе си, като се опитваше да намери разлика. Премести ги няколко пъти от едната в другата ръка, после пак ги сложи на металната закачалка, така че да са изравнени в раменете. Най-сетне видя. Вторият костюм, който сега беше отзад, изглеждаше може би с половин номер по-широк в раменете и ръкавът бе с части от милиметъра по-дълъг.

– Три седмици, а? – измърмори Тим.

– Да.

Тя му показа квитанцията. На нея пишеше „442“. Сега търпението на жената явно се изчерпи:

– Сега плаща.

Тим отвори портфейла си и изигра обичайната сценка – изруга, че не си е взел пари, и попита къде наблизо има банкомат.

Понеделник беше Денят на героите. По-късно Тим щеше да ходи на пикник със семейството на дъщеря си и през целия уикенд чакаше с нетърпение този момент – да сподели вълнението на младите покрай бременността на Стефани и да получи поздравления за това, че е доживял да види как част от неговото ДНК се предава в още едно поколение. След като нямаше по-полезно занимание до тогава, реши сутринта да постои пред блок 345. Акурата на Кас се появи около десет. Точно както в петък, пет минути след пристигането му, от гаража излезе Пол с крайслера. Тим го проследи до сенаторския му кабинет, после – до един парад в избирателния му район.

Във вторник Тим беше пред блок 345 в 7.30, като носеше старата тъмносиня униформа от фирмата за отоплителни и вентилационни системи на шурея си, в която бе работил за кратко преди двайсет и пет години. Работното яке и шапката с козирка бяха щамповани с емблемата на компанията, която Боб бе продал преди едно десетилетие. Вече не можеше да закопчае панталона, но беше успял да го нагласи криво-ляво е колана и една безопасна игла.

Застана пред гаража на блок 345, на бетонния праг между платната за влизащи и за излизащи автомобили. Когато една кола излезе от гаража и потегли по улицата, Тим се вмъкна под спускащата се врата и слезе по рампата към гаража. Един качващ се кадилак изсвири с клаксона и той вдигна недоволно ръце, сякаш имаше пълното право да бъде там.

Гаражът беше на две нива и миришеше неприятно на масло и отработени газове. Най-доброто решение бе да се скрие в долната част на рампата, долепен в ъгъла на бетонната стена. Акурата се появи след известно време и се спусна на долното ниво. Тим слезе по стълбите и изчака, докато крайслерът се качи. Обиколи за няколко минути гаража, докато намери акурата е все още топъл двигател.

В сряда се зареди на долното ниво на гаража и зачака. Знаеше, че може да си изпроси арест за незаконно проникване в чужда собственост, но любопитството бе твърде силно. Носеше петстотин долара в брой за евентуалната гаранция и беше предупредил Ивън.

Кас се появи около 8.55. Размени колите, като остави акурата на мястото на кабриолета, после се върна с куфарчето при крайслера, който бе оставил с работещ двигател.

Качи се и се наведе. Тим се приближи на петнайсетина метра. Рискува да надникне само за секунда. Стори му се, че Кас гледа нещо на лаптопа си – седеше присвит и раменете му леко се движеха. Тим се престори, че прави нещо е един манометър на стената, после спокойно тръгна в другата посока като човек, който получава почасова надница. Когато отново мина покрай крайслера, видя Кас да се държи за лицето. Стискаше основата на носа си, сякаш го боляха синусите или плачеше. За да не привлече вниманието, Тим се качи на горното ниво и застана до изхода, като очакваше да види по-добре Кас на светло, когато вратата се отвори. И наистина. Но зад волана на крайслера беше Пол.

– Той е един и същи човек – каза на Ивън, когато отиде в кабинета ѝ в четвъртък.

– Не ме будалкай!

– Кас излиза от къщата. Пол отива на работа. Вече три пъти ходих в гаража. Кас живее със София, но след като излезе от къщата, се представя за Пол. Всяка сутрин залепва протеза върху носа си.

Ивън прихна да се смее:

– Хайде стига! Изкуствен нос? Да няма и прикрепени мустаци отдолу?

– Точно така успява да мине незабелязано. Защото звучи твърде невероятно.

– И аз така мисля.

– Не, слушай. – Тим заръкомаха. Беше много развълнуван и доволен от откритието си. – С какво се занимава София? Постоянно преправя лица и за целта използва всякакви протези. Можеш да ги видиш в сайта на Отделението по реконструктивна хирургия в Университетската болница – изкуствени носове, уши, брадички, челюсти, бузи. Цели лицеви части или парчета от тях за хора, които са загубили, да речем, носа си заради болест, катастрофа или операция, при престрелки или експлозии. Прави това двайсет и пет години. Има си специалистка – нарича се „анапластолог“ – която изработва протези по нейна поръчка. Четох подробно за това. Протезите се правят от силикон и се оцветяват на ръка е всякакви пигменти, за да не се различават от естествената кожа – лунички, капиляри и каквото друго има по носовете, а краищата са толкова тънки, че да се сливат незабелязано с лицето, особено под тези очила. Правят точна отливка с помощта на ЗБ-камери и компютри. Погледни в интернет. Има снимки в близък план, сякаш можеш да ги целунеш, и пак не личи. Удивително е.

– Стига глупости!

– Вчера го видях да я слага. Сигурно закъсняваше, затова го направи в колата. Предполагам, че нанасяше хирургично лепило, което трябва да постои малко на въздуха, преди да се използва. Днес имаше повече време и се качи до тоалетната на първия етаж. Когато се върна, беше сресал косата си на другата страна и носеше черни очила като Пол. Стоях точно до него, казвам ти, и протезата изобщо не си личеше.

– Дегизировка? Колко искаш, за да направиш снимка?

– Това не е в бюджета.

Ивън сведе поглед.

– Как е възможно да стане това, Тим? Не каза ли, че вчера си го проследил до съда?

– Да.

– Възможно ли е човек да лежи двайсет и пет години в затвора и пак да знае как да практикува адвокатската професия?

– Не си мисли, че е толкова трудно. Повечето е чиста логика.

– Никога не съм го разглеждала по този начин. Добре, а къде тогава е Пол?

– Няма Пол. Казвам ти, че Кас е Пол.

– Да не би да твърдиш, че никога не е имало близнаци? Аз ли съм халюцинирала, когато ги видях един до друг пред комисията за предсрочно освобождаване?

– Тогава очевидно бяха двама. Но сега не знам.

– Къде е отишъл истинският Пол?

– Това се опитвам да разбера. В Калифорния имаше едни близначки. Една добра и една лоша. Лошата започна да живее живота на сестра си. Нае убиец да очисти близначката ѝ, но той я изпя и злосторницата отиде в „Сан Куентин“ до живот.

– И какво? Кас отнема жената на брат си, убива Пол и узурпира живота му. Така ли?

– Вече беше осъден за едно убийство.

– И е извършил това със съгласието на София? Същата София, която ти познаваш от малка?

– Това беше само идея.

– Добре, но защо ще обявяват, че Пол и София са се разделили? Защо му е на Кас да се разхожда с изкуствен нос и да се представя за Пол?

– Защото би трябвало да са двама.

– Могат просто да кажат, че Кас е отишъл в Ирак. Или в Аляска.

– Не знам. Сигурно има нужда да проветрява лицето си от лепилото. Не може да се носи постоянно. Може това да е причината да играе тази двойна роля. Много е налудничаво.

– А каква е играта на Брунхилда?

– На Беата ли? Може би Пол се крие при нея.

– Нали каза, че Кас я е откарал. Снима ги. И защо му е на човек, който през последното десетилетие постоянно беше в светлината на прожекторите, да се крие от каквото и да било?

Нищо не се връзваше в тази история. Кас е бил осъден, но вместо него Пол бе влязъл в затвора и двайсет и пет години по-късно се беше появил в съда. Лидия бе отишла при Дита в нощта на убийството, бе оцапала с кръв цялата ѝ стая, а синът ѝ се беше признал за виновен.

– Хал е удоволствие ще плати тези разходи – отбеляза Ивън, – но какво общо има всичко това с въпроса кой е убил Дита?

Тим направи кисела физиономия. След малко каза:

– Нещо. Още не мога да кажа точно, но има общо. Ако разнищим тази работа, ще стигнем до истината за убийството на Дита. Имам това предчувствие.

– Добре, но как ще го направим, Тим? Не можеш просто да отидеш при този човек и да му дръпнеш носа. Възможно ли е да го проследиш в тоалетната и да го разобличиш?

– Ще бъде моята дума срещу неговата. Освен това ще накара да ме арестуват за тормоз, ще ме обяви за луд, а също ще хвърли няколко бомби в градината на Хал. – Тим се замисли за момент. – Може би има друг начин да ги изкараме на светло. Спомняш ли си още как се организира следене?

Ивън се изпъчи възмутено зад бюрото. Нещата, които човек научава в полицията в ситуации на живот и смърт, се запечатват като гравирани в съзнанието. Уменията не се губят.

– Броуди, мога да се вмъкна в гащите ти и да не разбереш. Особено ако получа малко помощ.

– Да видим тогава – каза той.

30.

Следенето – 30 май 2008 година

В петък сутринта Тим пристигна в Университетската болница. На информацията помоли да го упътят към кабинета на доктор Михалис. Знаеше, че тя е там; съобщението на гласовата ѝ поща твърдеше, че има записани часове за всеки понеделник следобед и петъците през целия ден. Групата за реконструктивна хирургия имаше няколко кабинета в хирургичното отделение. Тим седна в слънчевата чакалня. Рано или късно София щеше да се появи. Той се надяваше да е преди обяд.

Около два часа по-късно тя влезе през задния вход с дълга бяла престилка и се насочи към тоалетната. Тим я пресрещна.

Тя спря, отвори уста и постави ръка на гърдите си. Заговори бавно, без да го поглежда:

– Господин Броуди. Тим. Знаете, че ви уважавам много, но ако продължавате така, ще се съглася със съпруга си и ще поискам ограничителна заповед.

– Съпругът ти. Кой от двамата? Този, с когото се развеждаш, или другият, за когото ще се омъжиш? Макар че доколкото разбирам, един и същи човек играе и двете роли.

София, бог да я благослови, изобщо не умееше да се преструва. Тя вдигна рязко глава, горе-долу както бе направила по-рано, когато Тим изказа предположението, че е зашила ръката на Лидия. Сега обаче беше ядосана. На лицето ѝ се изписа гневно изражение, каквото досега той не бе виждал. Но това не го изненада. Когато човек реже осакатени крайници, трябва да притежава известна твърдост.

– Мила, никой не иска да ти навреди. Нито на семейството ти. Хал иска само да разбере кой е убил сестра му. Аз също. Колкото до другия маскарад – защо Кас си слага всяка сутрин изкуствена гърбица на носа, това изобщо не ме интересува, наистина. Хал не знае за това. Не е необходимо да научава. Нека да седнем и да ми кажеш какво се случи в нощта, когато беше убита Дита. Знам, че няма да ме излъжеш.

Тя като че ли за момент се замисли над предложението му, но после едва забележимо поклати глава.

– Извинете ме – изсъска и мина покрай него.

„Ще тръгне всеки момент“ – гласеше текстовото съобщение, което се появи на дисплея на мобилния телефон на Ивън. Часът беше малко преди единайсет.

По-рано тя бе проследила Кас, дегизиран като Пол в синия крайслер, от блок 345 до покрития паркинг срещу сградата „Лесюър“. Тя спря на горното ниво. След като го проследи до офиссградата, прекара два часа в едно кафене отсреща, като поработи на лаптопа. След като получи съобщението на Тим, отново влезе в гаража. Докато плащаше на автоматите за паркиране, видя Кас да излиза през въртящата се врата с месингови орнаменти във формата на лилии на „Лесюър“. Държеше мобилния си телефон на ухото и лицето му бе издължено от безпокойство.

Предположенията на Тим се оказаха правилни. Кас носеше син костюм – Броуди беше забелязал, че това е единственото облекло, е което братята Янис се появяват на делови срещи. Нещо по-важно – Тим правилно беше преценил как ще реагира Кас, след като той говори със София. А именно, че ще избяга. Принуден беше. Не можеше да чака полицията да дойде и да му поиска отпечатъци. Присвояването на самоличността на адвокат беше престъпление, което адвокатската колегия щеше да се погрижи да не остане безнаказано.

Ивън изчака в беемвето, докато Кас изтича до крайслера. Пусна една кола да мине между тях на излизане по рампата и се обади на Тим да му каже, че са тръгнали. Той беше на шест пресечки от тях.

Крайслерът излезе на Маршал Авеню и тръгна на север в натовареното движение през Сентър Сити, където автобуси, неправилно спрели камиони и притичващи пешеходци създаваха постоянни препятствия при шофирането. По нейното скромно мнение Ивън беше добра в следенето. При шейсет километра в час винаги можеше да се вмъкне между две коли на една боя разстояние и винаги приветстваше всяка възможност за преследване с по-висока скорост. Автомобилните ралита бяха в дългия списък със занимания, които ѝ се искаше да пробва.

След всичко, което Тим бе казал на София, Кас явно очакваше да го следят и взе съответните мерки. След шест пресечки отби пред хотел „Грешам“, слезе и постоя там десетина минути. Когато Ивън го подмина, говореше с пиколото и гледаше дисплея на телефона си. Когато го погледна в страничното огледало, тя осъзна, че фотографира минаващите коли. Затова Ивън не се върна зад него, а остави Тим да заеме позиция на съседния ъгъл. Той ѝ се обади след няколко минути, за да ѝ каже, че Кас отново е тръгнал.

Когато Ивън пое щафетата, Кас обикаляше малките улички. Двамата с Тим се редуваха, докато той спря в друг покрит паркинг близо до операта. Тим продължи да обикаля отвън, а тя спря на улицата, пусна аварийните и отиде пеша до паркинга. Качи се с асансьора до втория етаж, после слезе по стълбите. Клекна на рампата и видя крайслера да спира на едно място за инвалиди точно до вратата, където се вземаха талоните за таксуване. Кас бе извадил телефона си. Сигурно сравняваше влизащите коли с тези, които беше снимал по-рано.

След десетина минути от асансьора излезе млад мъж и се приближи до Кас. Размениха няколко думи и тогава Ивън се досети кой е младежът: големият син на Пол и София, Майкъл, когото си спомняше от щастливите семейни сцени в предизборните клипове на баща му. След малко Кас му даде нещо и се отдалечи пеша. Майкъл отвори вратата на крайслера и Ивън се досети, че чичо му е дал ключовете. За момент изпадна в паника, защото изгуби Кас от поглед зад един микробус, който тъкмо влизаше в гаража. Уплаши се да не е излязъл пеша. Тръгна бързо към асансьора и след малко го видя в гръб – вървеше спокойно по рампата. На третия етаж се качи в друга кола.

Ивън се обади на Тим, докато Кас излизаше от паркинга.

– Смени колите. Гледай за малък червен хюндай с две врати. Оранжев номер от щата Ню Йорк.

Тим засече новата кола, докато Ивън стигне до своята. Скоро след като си размениха щафетата в следенето, Кас изведнъж даде газ по Гранд Авеню.

– Мисли си, че се е измъкнал – каза тя на Тим по телефона.

Кас мина по моста „Ниъринг“. После на раздвояването на магистрала 843 продължи на север, а не към летището, накъдето тя очакваше да тръгне. Ивън го следваше на около сто и петдесет метра, извън обсега на огледалата му, в една лента по-надясно от неговата и със същата скорост.

След десетина километра Кас зави на запад по шосе 83. Караше доста бързо, с над сто, и Тим се обади да каже, че започва да изостава. На тази възраст трудно вдигаше над деветдесет. След около час бе изостанал с двайсетина километра и започваше да се притеснява, че няма да може да ѝ е от полза.

– Прави ми компания – насърчи го Ивън.

– Предполагам, че отива към Скейджън – отговори той.

Във всички посоки от Тройния град имаше хубави селски райони, но Скейджън, на север, беше най-популярен. За разлика от равнините на запад и юг, там пейзажът беше хълмист, с панорамни гледки към множеството езера. Тим си спомни една статия, според която Пол имал семейна вила там. След като спомена на Ивън, тя също се сети за това. Може би Кас отиваше там.

Хюндаят излезе на шосе 141, което бе обикновен двулентов път.

– Отива към Беритън Локс, мога да се обзаложа – отбеляза Тим.

В последно време много хора пътуваха до Скейджън покрай минаващата през Тройния град река Киндъл, а после по другата главна артерия през града – шосе 831. От тази страна обаче човек все още можеше да отиде на източния бряг на реката е ферибота от Беритън, където Уабаш се вливаше в Киндъл на малък праг, затворен с шлюзове през 30-те години на XX век като част от голям хидромелиоративен проект.

След половин час, когато Ивън пристигна, големият бял ферибот вече чакаше. Дори в петък следобед в края на май нямаше много пътници. Това щеше да се промени след седмица-две, когато училищата в Тройния град излязат във ваканция. През летните уикенди опашката от коли се проточваше над километър и фериботът се пълнеше бързо, което означаваше поне час чакане до следващия курс. Сега обаче, около десет минути преди заминаването в 16.35, все още имаше предостатъчно място. Когато Ивън плащаше таксата, между нея и хюндая имаше шест коли. Тя последва колата на Кас по мостчето в железния търбух на кораба, който винаги ѝ напомняше за кита на Йона. Един служител с флагчета подреждаше колите между очертаните на пода ярки жълти линии. Когато колоната зад Кас се напълни, той слезе от хюндая. Все още беше дегизиран като Пол. Качи се в кафенето, където като повечето пътници щеше да прекара половинчасовото пътуване. В железния трюм мобилните телефони нямаха обхват; дори в кафенето прекъсваше за няколко минути, когато бяха по средата на реката.

След като Кас се скри от погледа ѝ, Ивън изпъна крака. Попита служителя със знаменцата след колко тръгва фериботът.

– След три минути.

Тя се качи на палубата и успя да се свърже с Тим. Нямаше шанс да стигне навреме. Току-що беше отбил по шосе 141.

– Ще изчакам следващия ферибот – каза ѝ той.

Първоначалният план беше да притиснат Кас: „Разкажи ни истината за смъртта на Дига, или ще се обадим веднага в полицията и ще им кажем за фалшивата ти самоличност.“ Смятаха Тим да му го каже, и това все още изглеждаше по-добрият вариант.

– Мен ще ме възприеме просто като Хал в женско тяло – бе признала Ивън. – Много по-голяма вероятност има да се довери на теб.

Знаеха със сигурност, че Кас няма да мърда никъде в близкия половин час. Хюндаят беше блокиран от всички страни.

След малко Ивън почувства движение – фериботът се отдели от брега. Десетина минути бяха нужни, докато шлюзовете повдигнат плавателния съд с десетина метра до нивото на Киндъл и плаването да започне.

Ивън се облегна на парапета и се наслади на слънцето. Беше хубав пролетен ден, с температура около двайсет градуса и високи облаци като дебели бели гълъби. Когато излезеше ветрец, донасяше хладина от реката. Ивън мина през тоалетната, после се върна в колата и до края на пътуването проверява електронната си поща.

Когато се видя другият бряг, горист и с ниски бараки, служещи за яхтени хангари и ресторантчета, шофьорите започнаха да слизат при колите си и когато фериботът опря в брега, запалиха двигателите.

Колите от двете страни тръгнаха напред, но нейната колона не мърдаше. След минута засвириха клаксони и по уредбата подканиха собственика на хюндая от Ню Йорк да премести колата си, преди да бъде вдигната с паяк. Ивън вече знаеше, че Кас няма да се появи. Накрая един служител с оранжева жилетка се качи в хюндая, в който явно ключовете бяха оставени на таблото, и го изкара от ферибота.

Ивън намери обхват едва след като слезе на брега.

– Изигра ни – каза на Тим, когато се свърза.

31.

Той проговаря

Тим беше по шосе 141, на около пет минути от станцията на ферибота в Беритън Локс, когато видя златистия лексус на София да се задава срещу него. Беше среден по размер модел, около десетгодишен, и това първо привлече вниманието му още преди да види регистрационния номер по поръчка с буквите РЕКНСТРКТ. Когато колата се размина с неговата, той видя двама души: София е кърпа на главата и черни очила и някого отзад. Тим отби и изчака дупка в трафика, преди да направи обратен завой и да продължи след тях. Нещо ставаше. Опита се да се свърже с Ивън, но на ферибота нямаше покритие.

На двулентовия път можеше да ги следва. Пейзажът стана хълмист и от всяко възвишение той виждаше лексуса на неколкостотин метра отпред. След Дека едно ремарке със сено, теглено от пикап, се измъкна от страничен път пред него, като се движеше с не повече от четирийсет километра в час. Сърцето му се смрази, когато се наложи да излезе в насрещното платно, но трябваше да изпревари. Скъси дистанцията на две коли.

Когато Ивън се обади, дори не ѝ даде възможност да говори.

– Мисля, че го пипнах – каза Тим. – Не съм виждал следене, което федералните да не прецакат.

Искаше просто да я развесели и тя се разсмя. Всъщност федералните бяха доста добри в проследяването. Двамата обсъдиха ситуацията и решиха Ивън да мине по магистралата от другата страна на реката и да го настигне при Индиан Фолс Бридж, на около седемдесет километра на север, където бе следващата възможност за пресичане на Киндъл.

Около Бейли двата автомобила, които деляха Тим от София, отбиха и ограничението на скоростта стана петдесет километра в час, докато пътят минаваше през Харингтън Ридж. Сега Тим успя да различи по-ясно втория силует в колата. Беше куче.

– Сигурно са имали втора кола при ферибота – предположи Ивън, след като той ѝ каза, че все още не вижда Кас.

– София се отдалечава от града – изтъкна Тим. – Оставила е чакалня, пълна е пациенти. Много е вероятно да отива на място, където и ние искаме да отидем.

Тук древните ледници бяха оформили живописен хълмист пейзаж, като снимка от рекламна брошура, с червени хамбари и бели къщи, разпръснати между черни ниви, някои от тях – вече започнали да зеленеят от млади соеви стръкове. На места просторните гледки бяха прекъснати от вековни гори от черен орех и дъб. Индианците бяха опожарили голяма част от горите още преди векове, за да изкарват дивеча на открито и да виждат враговете си отдалече. Белите заселници бяха изсекли още много за фермите си.

Както Тим очакваше, при кръстосването на шосе 141 с магистралата София отново излезе на шосе 83. Продължи на север по междущатския път, по-бързо, отколкото Тим се осмеляваше да кара – поне със сто и двайсет. Преди да я изгуби от поглед, той видя друга глава отпред на седалката до нея. Ако беше Кас, досега сигурно бе седял наведен – заспал или скрит.

– Ако не минат по моста при Индиан Фолс, вероятно ще ги изпуснем – каза Тим по телефона на Ивън.

Нямаше какво да направят. Детективът отново пусна аудиокнигата. С превзет британски акцент актьорът разказа няколко варианта на мита за близнаците Кастор и Полукс, родени от Леда, след като била изнасилена от лебед. Мислите на Тим постепенно се отклониха от митовете отново към необяснимите подробности около случая „Дита“. Изведнъж се досети и едва не изгуби управлението на колата.

– Какъв съм глупак! – каза на Ивън, когато се свърза с нея. – Отговорът през цялото време е бил пред нас.

Напомни и как отец Ник говорел на Джорджия, че постоянно вижда Кас по телевизията, и твърдението на Дикърман, че отпечатъците на Пол съвпадали с взетите при картотекирането на Кас в затвора. Елойз, болногледачката в старческия дом, бе казала, че когато синът на Лидия идвал на свиждане, тя го наричала ту Кас, ту Пол.

– Този маскарад, който наблюдаваме сега – заключи Тим. – Какво им пречи да го разиграват от двайсет и пет години?

Тим отби на бензиностанция, разположена на малко по-високо ниво от магистралата, и на паркинга ненадейно видя златистия лексус. Веднага намали и отби встрани. Погледна назад и видя София да бърза към едноетажната тухлена постройка, където се намираха тоалетните. Въздухът зад ауспуха на колата ѝ трептеше – явно толкова ѝ се ходеше по нужда, че нямаше време да изгаси мотора.

Изходната рампа от района на бензиностанцията беше пред него. Той продължи бавно по банкета. От двете страни на изхода имаше големи червени знаци „Влизането – забранено“. Тим изчака две каравани да излязат, после направи рязък десен завой и влезе срещу знаците. Някакъв тип е джип, в който возеше цялото си семейство, го изчака, но когато Тим мина покрай него, свали прозореца си и извика:

– Ей, ако си толкова стар, че не можеш да четеш, не трябва да караш.

Детективът кимна смирено и продължи. Междувременно забеляза Кас, който слезе от дясната врата на лексуса и отиде откъм шофьорското място. Беше свалил дегизировката – протезата на носа я нямаше, бе сресал косата си на другата страна и носеше други очила. София излезе от тоалетната и е един крак в колата Кас ѝ извика нещо – вероятно да ѝ каже, че е готов да кара. В този момент лабрадорът се измъкна покрай него и побягна към мястото за разхождане на кучета, където се опита да си играе с няколко други животни, едно от които задърпа каишката си и се разлая свирепо. Кас и София хукнаха натам.

През това време Тим спря до лексуса, който бе оставен с работещ двигател, приближи се до отворената шофьорска врата, изгаси го и прибра ключа. Скри го в багажника на наетия шевролет импала и се обади на Ивън само за секунда.

– Пипнах ги – каза ѝ и затвори, защото двамата му пленници вече се връщаха с кучето, вързано на каишка.

София първа го забеляза и спря като вцепенена на десет метра от него.

– Тим, моля те!

– Какво ще кажете тримата да седнем на някоя от тези маси и да поговорим? Няма да ви бавя.

– Не дължим обяснения на никого – заяви Кас. – Най-малко на Хал.

– Не съм сигурен – отговори старият детектив. – Доколкото разбирам, поел си вината за престъпление, което не си извършил.

Кас се замисли за момент, после даде знак на София да продължи към колата.

– Не съм сигурен, че ще стигнете далеч – изтъкна частният детектив. – Ключът ви е у мен.

Кас мина покрай него и погледна през шофьорското стъкло на лексуса. Когато се обърна, лицето му бе разкривено от гняв.

– Нали не мислиш да пребиеш един стар човек пред очите на толкова много хора – каза Тим.

– Мисля да извикам полиция.

– Кас, това би било грешка. Ще се наложи да им разкажа всичко, или поне това, което знам. Ще ти вземат отпечатъци, после ще отидат в кантората на Пол и сенаторския му кабинет и в крайна сметка ще те арестуват за измама, незаконно използване на самоличността на държавен служител и на адвокат – и бог знае за какво още. Защо първо не поговорим?

София хвана ръката на Кас и той отпусна примирено рамене. Тримата отидоха до една маса за пикник до ниската тухлена постройка с тоалетните и автоматите за храна и напитки. Пластмасовият плот бе е гладко покритие против графити, но това не беше попречило на различни улични банди да надраскат емблемите си, вероятно с акумулаторни машинки за гравиране. Имаше също голямо бяло петно засъхнали птичи изпражнения, до което няколко хлапета бяха написали с маркер инициалите си, оградени в сърца.

Кучето не спираше да подскача като полудяло и скоро съвсем се оплете около стоманените крака на масата. Тим си поигра малко с животното. Когато Мария беше жива, вкъщи винаги имаше куче – все мелези, но те бяха едни от най-преданите същества в живота му. Част от тактиката на дъщерите му в опитите да го убедят да се премести при тях в Сиатъл, беше обещанието, че така пак ще може да си вземе куче. Докато живееше сам тук, не се осмеляваше, защото не беше сигурен дали краката му ще издържат по три дълги разходки на ден във всякакви метеорологични условия.

– Хубаво куче – отбеляза той. – На колко е?

– Година и половина – отговори София. – Явно не е чело книгите, в които пише, че на тази възраст трябва да се държи вече като голямо куче.

– Как се казва?

– Цербер. Пол го кръсти така.

– Защото е толкова свирепо куче пазач – измърмори Кас, като поклати глава.

– Това ли беше кучето, което пазело душите да не избягат от Хадес? Онова с трите глави?

– Чакам да му порасне поне една – измърмори Кас. – Но със сигурност превръща живота ни в ад.

– Ще се укроти – успокои го Тим. – Кучетата са като децата. Рано или късно порастват, просто всяко съзрява за различно време.

Тримата се умълчаха. Единственият шум идваше от магистралата – ревът на двигатели, свиренето на гуми и свистенето на въздуха от профучаващите коли. Кучето седна в краката на Тим и той го почеса между ушите.

– Кас, защо не ми разкажеш какво се случи в нощта, когато бе убита Дита?

– Защо си толкова сигурен, че не съм я убил аз?

– Ами първо, била е ударена от лявата страна на лицето, което означава, че нападателят си е служил по-добре с дясната ръка. А ти си левичар.

– Преди двайсет и пет години това не ти направи впечатление.

– Никой не ми е казал и като се замисля, това е доста странно. Струва ми се, че двамата със Санди сте се опитвали да отклоните подозренията от някого.

Тим изложи натрупващите се улики срещу Лидия.

– А какво ще кажеш за моите отпечатъци? И следите от сперма?

– Всички приятелки на Дита разказваха, че всяка нощ си се промъквал при нея и сте правили секс.

София докосна Кас по ръката и прошепна:

– Кажи му.

Той затвори очи.

– Не мога да повярвам, че това се случва. Добре, ако ти разкажа, ти на кого ще кажеш?

Тим му предложи сделката, за която се бяха разбрали с Ивън. Хал имаше право да знае подробностите за смъртта за сестра си. Останалото – за изкуствения нос и размяната на двамата братя – беше интересно, но не засягаше пряко Кронон. Това можеше да остане между тях.

– При едно условие – добави Тим.

– Какво?

– Че никой друг не е убит.

Кас понечи да възрази, но замълча и огледа паркинга. Носеше синия панталон от официалния си костюм и бяла риза с навити до лактите ръкави. Раираната вратовръзка, която носеше всеки ден, и сакото вероятно бяха на задната седалка в колата.

– Мога да ти кажа само това, което знам със сигурност.

Тим каза, че това е добро начало. Кас притисна лицето си с длани, за да събере достатъчно кураж.

– В нощта на убийството с Пол тръгнахме заедно от пикника на Зевс, отидохме на крайбрежната, седнахме на капака на колата ми и изпихме по две-три бири. Говорихме главно за любовния си живот. Шегувахме се, докато не споменах, че ще предложа на Дита да се оженим, което, меко казано, не беше посрещнато добре. Около десет, след като нямахме желание да си приказваме повече, се прибрахме вкъщи. Татко беше бесен. Мама ни бе казала, че леля Тери ще я докара, но още я нямаше, а Тери не я беше виждала от шест. Проверих телефонния секретар да не би да се е обаждала, но вместо това имаше истерично съобщение от Дита, която твърдеше, че майка ни я е нападнала.

– Това е обаждането от нейния телефон до теб, така ли?

– Да.

Кас кимна, като приведе тялото си напред. „Лъжа номер едно“ – помисли си Тим. Кас беше казал на следователите, че единственото съобщение, оставено от Дита, е било с молба веднага да ѝ се обади и той го бил изтрил.

– Пол взе колата на татко и тръгна да търси мама, а аз веднага потеглих към дома на Дита. Качих се през балкона и влязох. Едва когато бях вътре, забелязах счупеното стъкло и кръвта. Всичко беше опръскано с кръв: стената, прозорецът. Дита беше в леглото и там също имаше много кръв, пропита във възглавницата и размазана по таблата. Тя беше мъртва. Дори бе изстинала.

– И ти си помисли, че майка ти я е убила?

В отговор Кас направи болезнена физиономия и сви рамене. Нервно нави ръкавите си.

– Определено така изглеждаше.

– Затова не си се обадил в полицията и не си събудил семейство Кронон.

– Да. Просто излязох и скочих от балкона…

– И тогава си оставил следи от обувките си.

– Вероятно. Изтичах до колата. Мама беше тръгнала пеша. Предположих, че като няма кола, ще слезе до Грийнуд и от там ще се обади на татко да отиде да я вземе, затова тръгнах натам. Видях я на половината път. Сигурно стотина души са я видели, когато са минали покрай нея. Седеше на ръба на канавката. Още държеше кърпата на ръката си. Лицето ѝ бе изцапано с кръв и не изглеждаше адекватна. Закарах я вкъщи за двайсет минути.

– Така кръвта от група Б е попаднала в колата ти.

– Да, беше на майка ми. Татко се побърка, разбира се, но с Пол знаехме, че ако я закараме в болница, все едно да я предадем на полицията. Затова се обадихме на София.

Тим се обърна към София, която досега само слушаше и стискаше ръката на Кас. Тя се намръщи. Може би дори сега, двайсет и пет години по-късно, ѝ стана неудобно, че е излъгала детектива. Този път разказа своята част от историята:

– Лидия бе срязала лъчевата вена. Никой не искаше да ми отговори как го е направила, но разбрах, че се страхуват да я закарат в болницата. Синовете ѝ твърдяха, че заради болестта на Майки получила нервен пристъп. Зашиването на раната беше лесно, но повече ме тревожеше, че е изгубила много кръв. Опасявах се, че е на прага на хиповолемичен шок, от което сърцето ѝ можеше да спре. Все пак кръвното ѝ налягане дори при тези обстоятелства не беше много ниско, но ги предупредих, че ако вдигне висока температура или получи някой от другите десет симптома, ще се наложи кръвопреливане. На другия ден отидох да я прегледам. Имаше известно подобрение.

– Признавала ли е някога, че е убила Дита? – попита Тим.

Кас поклати енергично глава:

– Никога. Няколко дни беше твърде объркана и изобщо не говореше за това. Призна, че е „шамаросала“ Дита и че тя може би си е „фраснала“ главата. – Кас показа кавички с пръстите си, когато цитираше думите на майка си. – Но каза, че когато излизала, Дита крещяла след нея. Разбира се, след като научихме как е умряла, логично беше да се усъмним. Но мама категорично отричаше да е хващала главата на Дита и да я е блъскала няколко пъти в таблата. Нищо подобно. Не я е пребила.

– Какъв извод си направихте?

– С Пол решихме, че това е, което е искала да повярва. Че загубата на кръв може да е объркала съзнанието ѝ, сещаш се.

– Значи помислихте, че тя е убила Дита, така ли? – повтори въпроса си Тим.

– Мама често си изпускаше нервите. Та се диро! – изкрещя Кас на гръцки с писклив глас, като вдигна заплашително пръст. Имитираше как майка им ги е заплашвала да ги напляска. – Тези думи всяваха ужас вкъщи. Биеше ни с една хилка за пинг-понг. После дни наред не може да си седиш на дупето. Ставаше жестока, когато се ядосаше. Дита обаче беше силна и тренирана. Не мога да си представя майка ми да я победи така. Затова и досега не вярвам, че тя го е извършила.

Разбира се, някой прокурор изобщо не би се усъмнил във вината ѝ. Имаше хиляда души, готови да потвърдят колко необичайно е Лидия да идва на пикника, камо ли да отива в стаята на Дита. Мнозина знаеха опасенията ѝ, че татко никога няма да ми проговори, ако се оженя за Дита. Освен това мама бе изгубила надежда, че ще ме убеди да скъсаме. Изобщо имаше основателна причина отношенията ѝ е Дита да са обтегнати.

Но дори прокурорът да повярваше на твърденията ѝ, че е ударила само веднъж Дита и тя случайно е блъснала главата си в таблата, най-добрият възможен изход за Лидия би бил признание за нападение с опит за убийство. Това – при положение че има жертва, особено ако е дъщерята на човек, който скоро ще бъде губернатор – можеше да я вкара за дълго зад решетките. Мама каза, че ще се самоубие, преди да стъпи в затвора. Нямаше причина да не ѝ вярваме. Хората правят такива неща, нали?

– Да заплашват – да. Често. Но дали биха го извършили? Доста по-рядко.

Тим знаеше няколко случая на самоубийство по пътя към затвора – все на млади мъже е очевидни проблеми; някои от тях – наркомани, неспособни да се справят с абстиненцията.

– Но дори това не беше главната причина за сложната ситуация – продължи Кас.

– И така звучи достатъчно сложно – призна Тим.

Кас се усмихна мрачно и леко снизходително:

– Да си представим, че мама беше казала истината. Да разкаже на вас от полицията същото като на нас и вие да ѝ повярвате. Откъде са дошли нараняванията на Дита? Аз бях единственият, който я е виждал, преди Зевс да я намери мъртва. В стаята имаше мои пръстови отпечатъци, мои следи в пръстта отвън. В съобщението на телефонния секретар Дита заплашваше, че ще повика полиция. Брат ми и баща ми щяха да признаят, че съм тръгнал към дома на Кронон. Прокурорите щяха да кажат, че съм се сбил с Дита, за да ѝ попреча да се оплаче от майка ми. Или заради намерението ѝ да скъса с мен.

– Страхували сте се, че ще обвиним и двама ви? – изненада се Тим.

– Какво пречеше? Да обвините мама за нападението и после да ѝ обещаете имунитет, ако свидетелства срещу мен. Или още по-гадно – да направите два процеса, да обещаете имунитет и на двамата и да ме накарате аз да свидетелствам срещу нея, а тя – срещу мен. Хитро, нали? Майка срещу сина си и син срещу майка си. Биха могли да го направят. Показанията на всеки от двама уличават другия. Прокуратурата можеше да извика медицински експерт, който да докаже, че плесницата на Лидия и ударите, които аз уж съм нанесъл, са станали причина за смъртта на Дита. Не че се налагаше. В два различни процеса биха могли да лепнат цялата вина на когото поискат от двамата.

Тим се замисли над тези възможности. Искаше му се да каже, че по-трезвите умове щяха да надделеят, но Кас имаше право. При цялата медийна истерия много прокурори биха повдигнали обвинения и срещу Лидия, и срещу Кас.

– Мама, разбира се, би поела цялата вина върху себе си, за да ме спаси. Но Лидия Янис да се появи на първа страница като убийца? Планът ѝ беше да се нагълта с отрова – знаеш, че мама имаше склонност към драматизъм – но да ѝ позволя да поеме отговорност за престъплението, беше все едно аз да ѝ подам чашата. – Кас се усмихна вяло. Малко по-встрани на паркинга двама души спореха на висок глас. Караха се кой да плати мотела. – Пък и не бяхме сигурни, че можеше да го направи.

Тим стисна устни, докато водеше спор със себе си. През 1982 година изобщо не им беше дошло наум да изследват кръвта за полова принадлежност. Това не беше рутинна практика тогава, пък и всичко сочеше, че убиецът е мъж. Дори тогава обаче се знаеше за хромозомите. Ако Лидия беше казала, че тя е убила Дита, можеше да се докаже, че кръвта в стаята е нейна. Но при наличието на пръстови отпечатъци от Кас по дръжката на вратата и следи от обувките му в пръстта под балкона, всеки добър следовател би помислил, че тя защитава сина си.

– Бяхме загазили, сериозно бяхме загазили, каквото и да направехме.

– И затова ти се призна за виновен?

– Да, признах се за виновен.

Детективът го погледна изпитателно:

– И Лидия Янис е допуснала синът ѝ да жертва най-хубавите години от живота си, за да се спаси тя?

– Да, така стана.

– Не, не е. – Тим отново посегна да си поиграе с кучето. То игриво захапа пръстите му. – Следя те повече от седмица, Кас. Всяка сутрин виждам как залепяш фалшивия си нос и отиваш да работиш, като се представяш за брат си. Днес най-накрая осъзнах, че този маскарад не е започнал сега. Ти не би могъл да се представяш за Пол – да работиш като адвокат или щатски сенатор – ако не го правиш от години. Мисля, че двамата сте си разделили времето зад решетките. Затова си се съгласил на такова споразумение, само и само да лежиш при облекчен режим. Защото няма затвор с облекчен режим, от който да не можеш да се измъкнеш, особено ако брат ти чака наблизо, за да влезе вместо теб. Достатъчно е да се скриете в гората и да си размените затворническите дрехи. Така всеки от вас се е представял ту за Пол, ту за Кас.

– Впечатляваща теория.

– Отпечатъците на човека, който е влязъл в „Хилкрест“, не са същите като намерените в стаята на Дита. Те са на Пол. Предполагам, че той е влязъл първи в затвора, в случай че планът ви не проработи. Не могат да държат грешния човек зад решетките, нали? И най-хубавото, разбира се, е, че така сте убедили майка си да участва в плана. Така и двамата с Пол сте били на свобода поне от време на време. И двамата сте можели да си живеете живота, макар и да е бил общ.

Тим погледна София. Тя определено не ставаше за играч на покер. От ужаса, който бе разширил очите и удължил лицето ѝ, той разбра, че е налучкал истината.

– Сигурно е било малко сложно вкъщи, когато Кас е спял в леглото на брат си. Предполагам, че така се е получило сегашното неудобство.

София отмести очи и заяви, че ще отиде да разходи кучето.

– Впечатляваща теория – повтори Кас.

– Почти съм сигурен, че така е станало. Единственото, което не мога да си обясня, е как така Дита вече е била мъртва, когато ти си се качил в стаята? В интерес на истината, версията на майка ти ми звучи правдоподобно. Убиецът трябва да е бил доста силен, за да се справи с Дита. Това беше една от причините да сме толкова сигурни, че е бил мъж. Трудно ми е да повярвам, че жена на възрастта на майка ти би могла да блъска Дита така.

– Нали това казвам.

– Което означава, че все пак може би си бил ти.

Кас се усмихна скромно:

– Виждаш ли? Преди пет минути твърдеше, че съм невинен. Но когато обмисли всичко, пак се оказах виновен.

Тим се наведе над масата и като хвърли поглед към София, която се разхождаше с кучето на петдесетина метра от тях, попита тихо:

– Сега сме само двамата. Ти ли го направи?

– Не е трудно да кажа „да“, нали? Вече съм си излежал наказанието.

Беше прав за това. От друга страна, имаше хора, които за нищо на света не биха си признали. Но по принцип Кас имаше всички основания да е извършил убийството.

– Мисля, че ти вярвам – каза Тим.

– Благодаря. – Този път Кас беше искрен. – Но ще ти кажа, тази работа за изкуствените носове и редуването в затвора е пълен абсурд. Аз влязох в пандиза, защото така или иначе щяха да ме вкарат, а така мама остана на свобода – и жива.

– Разбира се, че няма да признаеш. Това би означавало няколко углавни престъпления, извършени от теб и брат ти.

– Това не е вярно.

– Все едно. Както вече казах, искам само да знам кой уби Дита.

– Казах ти каквото знам.

Тим кимна замислено. Изглеждаше, че Кас спази своята част от сделката.

– Само едно нещо все още ме безпокои – каза детективът. – Не мога да си обясня какво е станало с брат ти.

– Добре е.

– Наистина ли? Защо тогава е тази игра да се представяш за двамата вече няколко седмици?

Кас сведе очи към масата.

– Защото ти изплаши Беата до смърт и двамата имат нужда да останат малко на спокойствие. Тя е бременна. На четирийсет и пет е и няма да има друг шанс. Затова решихме, че е добре да се махнат за известно време от този панаир.

– И ти се съгласи да го заместваш навсякъде?

Кас се усмихна напрегнато:

– Дължа му го.

Тим не се сдържа и на лицето му се появи широка усмивка.

– Знаеш ли, личният ви живот не ме интересува, но би ми било интересно да чуя и тази история.

Кас стана сериозен. Заяви, че повече няма какво да казва. Това не влизало в работата на Тим.

– Защо всички не отидем на гости на Пол? – предложи детективът. – Ако се уверя, че е жив и здрав, ще ви оставя на мира. Но нали не очакваш бивше ченге от отдел „Убийства“ да не провери едно вероятно убийство?

София се върна с кучето.

– Тим иска да види Пол – каза ѝ Кас. – Мисли, че съм го убил.

София застина за секунда, после се изсмя с глас. Кас се изправи.

– Добре, карай след нас.

– А, не. Достатъчно ви преследвах. Какво ще кажете да се качим всички в моята кола и да отидем на гости на Пол? След като го видя, ще ви дам ключа и можете да продължите театъра, който играете.

– И да изгубим още един час, докато се върнем? Отговорът на Кас всъщност окуражи Тим, защото подсказваше, че Пол е жив и не е много далеч от тук.

– Кас, просто приеми и да се свършва – настоя София.

32.

Новият Пол

Тим се съгласи Кас да кара наетата му кола. В новия шевролет се усещаше натрапчива остра миризма, подсказваща, че предишният клиент не е спазвал забраната за пушене. София и кучето бяха на задната седалка.

– Трябва да се обадя да предупредя Пол, че отиваме – каза Кас.

– За да има време и той да си сложи изкуствения нос ли?

– Той няма изкуствен нос. Ще се увериш сам. Наистина, по време на кампанията беше удобно да излизам и да се представям за него. Признавам.

– Не мисля така. Онзи, който се представя за Пол, винаги носи протезата на носа си. Ако носът му наистина беше счупен, нямаше да може да мине за Кас в „Хилкрест“.

– Точно затова теорията ти е безумна. – Кас извади мобилния си телефон. – Не мога просто да се изтърся така. Може да стане скандал. Сега почти не си говорим. Нали ти казах, Беата трябва да се пази от стрес.

– Мисля, че така или иначе отиваше при Пол, за да обсъдите как да реагирате сега, след като разкрих дегизировката ти.

Кас завъртя очи и каза, че със София току-що били наели вила за лятото на петнайсетина километра от тук. Набра, без да се интересува от мнението на частния детектив. Когато се свърза с брат си, с делови тон обясни, че идва със София и Тим. След като Кас затвори, старият детектив се обади на Ивън, която му беше оставила няколко съобщения. Каза ѝ, че ще се видят след не повече от час на моста.

– Само толкова ли можеш да ми кажеш сега? – попита тя.

– Да.

– Добре ли си?

– По-добре от всякога.

През останала част от пътуването Кас и София приказваха само за синовете ѝ. Майкъл и Стив бяха доволни, че кампанията свърши и най-вече че безумните клипове на Хал вече не се въртят по телевизията. Майкъл, по-големият, завършваше колежа идния месец. Канеше се да преподава като доброволец за две години, след което вероятно щеше да следва право. Стив завършваше втори курс и говореше за медицина след това. Тим се питаше какъв е бил животът на двете момчета при периодичните появи на чичо им и изчезвания на баща им. За децата беше голямо бреме да пазят такива тайни, но често се справяха по-добре от възрастните. Тим бе наблюдавал няколко такива случая с родители, укриващи се от полицията.

Както очакваше, минаха по моста „Индиан Фолс“. Видя колата на Ивън, спряла отстрани на пътя, но реши да не насилва късмета си, като настоява и тя да дойде.

Пейзажът беше красив – с борове и тополи между скалните откоси и множество потоци, изтичащи от Киндъл. На всеки километър-два минаваха покрай някое спокойно малко езеро. Хората бяха наизлезли, ремонтираха къщите си за туристическия сезон. Можеше да се почувства радостта им, че най-сетне е пролет; наоколо цареше онази празнична атмосфера, която завладява целия Среден запад по това време на годината.

Кас зави наляво по черен път и след около километър пътят се заизкачва. Пол имаше доста луксозна вила. Голямата каменна постройка на върха на възвишението беше с покрив от дървени плочки и веранда с дебели лакирани чамови греди. Кас спря на кръглата алея отпред и тримата слязоха. Кучето изскочи, обиколи тичешком целия двор и се върна с топка за тенис, която пусна в краката на Кас. Той я взе и я хвърли през рамо; в този момент Пол излезе. Носеше карирана риза и дънки и когато видя Тим, скръсти ръце на гърдите си.

Беата излезе след него. Беше със стара риза от батиста, но личеше ясно, че Кас е казал истината. Бременността започваше да ѝ личи. Пол я хвана за ръката.

– Доволен ли си? – обърна се Кас към Тим.

Пол изглеждаше както винаги, с голямата гърбица от счупване на носа. На Тим винаги му се беше струвало странно при жена пластичен хирург да не си го е оправил, но пък и София не бе коригирала своя. Разбира се, носът на Пол изобщо не беше чупен. Гърбицата бе за дегизировка.

– Имаш ли нещо против да те погледна по-отблизо? – попита го Тим.

– Защо? – сопна се Пол.

– Наумил си е, че през последните двайсет и пет години двамата с теб сме се сменяли в затвора и сме се представяли един за друг, като сме използвали протеза на носа – обясни Кас.

Пол се намръщи, замисли се за момент, но слезе няколкото стъпала на верандата. Дори свали очилата си.

– Хайде, по-бързо – каза на Тим.

Старецът се приближи, затършува в джобовете си за очилата. Приближи се достатъчно като за целувка, после погледна от другата страна. Носът на Пол изглеждаше като истински без съмнение, но това важеше и за протезата. Тим изведнъж се вцепени, осенен от неочаквана мисъл – сякаш вътрешният му глас го предизвикваше. Той се престори, че се кани да се отдалечи, но рязко се извъртя, стисна Пол за носа и го задърпа с всичка сила. Пол закрещя от болка и го удари, после Тим почувства силен удар отстрани и се стовари на земята. В следващия момент Беата бе върху него.

Кас изтича и я дръпна от него, но после не му подаде ръка. Детективът бавно се изправи. Лицето го болеше силно от едната страна, където се беше ударил. Междувременно София бе изтичала при Пол, държеше лицето му с две ръце и го оглеждаше загрижено.

– Тръгвай си вече – изръмжа Кас. – Само ми дай ключа от колата. Пол ще ме закара до бензиностанцията.

Беата бе застанала до Пол заедно със София, която гледаше Тим, като клатеше гневно глава.

– Господин Броуди, вече прекалявате – изсъска тя. – Можехте да му счупите носа. Наистина можехте.

– Извинявам се. Мислех, че съм разкрил загадката. Съжалявам.

Беше напипал кост и хрущял. Носът на Пол беше истински.

– Ключа – повтори Кас.

Тим изтръска палтото и крачолите си. Рамото го болеше. Болният му крак също не беше добре, след като Беата го бе притиснала с цялата си тежест.

Той отвори багажника на шевролета и бръкна за ключа. Когато го взе и се изправи, забеляза нещо розово от външната страна на десния си палец. Разтърка го с показалеца си. Полен, помисли си отначало, но веществото беше мазно. Изведнъж му стана ясно. Това бе грим. Не беше от носа на Пол, а от кожата под окото му, където обикновено се събира кръв и се появяват синини след наранявания около очната орбита.

– Ключа – настоя Кас.

Тим му го подхвърли. Запрати го към лявата му страна и точно както очакваше, Кас се пресегна с дясната ръка, за да го хване.

– Добро хващане, Пол.

– Аз съм Кас.

– Не, това е Кас – заяви Тим, като посочи мъжа, който се беше върнал на верандата. – Човекът, който се криеше тук, докато носът му зарасне, след като София го е оперирала, за да му направи постоянна гърбица. Така двамата можете да се размените завинаги. Обаче истинският Пол си ти. Сигурен съм, че много успешно си се представял за Кас в затвора. Обаче не си свикнал да го правиш тук. Това куче на година и половина е като залепено за теб. А не за мъжа, който твърдиш, че го е обучавал. Между другото, видях как хвърли топката през рамо. Обзалагам се, че двамата с Кас сте се научили да се храните и да пишете името си с другата ръка – същият лош, нечетлив подпис – но да хвърлиш топка над рамо с ръката, с която обикновено не си служиш, това е трудно за отработване. Хайде. Докажи, че греша. Хвърли ми този ключ над рамо.

Мъжът, който досега се наричаше Кас, го погледна втренчено. Това бяха очите на Зевс, зловещо черни.

– Може ли двамата да застанете с гръб един към друг? – продължи Тим. – Искате ли да се обзаложим, че сега Пол е съвсем малко по-висок? Отсега нататък Кас ще бъде Пол. А ти ще бъдеш Кас. Обаче ще живееш със собствената си жена. Което е успокояващо. Колкото до Беата, тя е любовница на Кас от години, виждали са се всеки път, когато е излизал от затвора и се е представял за Пол. Разбирам защо иска да бъде тук с него, особено предвид на състоянието ѝ, но не мисля, че е зле. – Тим потърка рамото си. – Просто се крие от мен. Което си е нейно право. Надявам се да заживеете щастливо. Наистина. Не съм сигурен, че разбирам какво сте замислили. Но това не ми влиза в работата.

София слезе от верандата. Взе ключа от съпруга си, приближи се до Тим и постави ръка на бузата му, като отбеляза:

– Ще се подуе. Сега ще взема лед. Боли ли те другаде?

– Не повече от обикновено – отговори той. Не беше сигурен за крака си.

София тръгна към къщата, като прошепна нещо на другите трима и те я последваха. В този момент кучето дотича от гората и застана до вратата с топката в уста. Махаше с опашка и от време на време поглеждаше с надежда Тим.

– Не гледай мен, Цербер. Не разбирам нищо от това, което става тук.

След няколко минути София излезе сама. Носеше найлоново пликче с ледени кубчета, бутилка вода и пулверизатор. Проми раната му и го накара да затвори очи, за да го напръска с бактерициден разтвор. После му даде леда, като го инструктира:

– Долепяш за десет секунди, после махаш за още десет.

Тим се качи в колата. София коленичи и погледна през прозореца.

– Нали ще си остане между нас?

– Разбира се.

– Предположенията ти са правилни.

– Знам. Мъжът ти е добър човек. Кас и Лидия са били в безизходица. Но той е направил голям жест – да влезе в затвора доброволно, пък било то и временно.

Тя погледна за момент покритата с чакъл алея, сякаш истината можеше да се крие там.

– Когато си омъжена за близнаци, научаваш много за любовта. Не е за всеки. Особено ако искаш да се почувстваш като номер едно. Те израстват в свят на индивидуалности и ние всички им казваме да мислят и да се държат като нас. Но те не могат. Поне не и тези двамата. Техните съкровени преживявания са различни. Това навярно е най-върховната връзка между двама души. Идеята за размяната беше на Пол. Той бе сигурен, че Лидия ще се самоубие, ако влезе в затвора. Но най-вече не можеше да се примири с мисълта, че брат му ще понесе цялото изпитание, без той да го сподели.

– И така замеси теб?

– Малко по малко. Предполагам, че се замесих още когато заших ръката на Лидия. Със сигурност, когато започнах да се влюбвам в Пол. Идеята за изкуствения нос беше моя. Трябваше ни отличителна черта, която ще замаскира останалите малки разлики между двамата, особено онези, които се развиват с възрастта. Знаеш, че носът е най-отличителната черта на човешкото лице. Той е най-очевидният начин за различаване на двама души. Хилда, моят анапластолог, сигурно вече се е досетила, но не ми е споменала нищо. Планът стана възможен, защото носеха протезата само когато бяха навън, в ролята на Пол.

– Как влизаха и излизаха незабелязано от „Хилкрест“ двайсет и пет години?

– Зад „Хилкрест“ има черен път. Онзи, който беше на свобода, отиваше там. Другият излизаше на разходка в гората, точно както ти предположи.

Тим сви рамене. Всички затвори с облекчен режим бяха еднакви – намираха се в околностите на някое малко градче, където имаше нужда от работна ръка.

– Понякога възникваха проблеми – продължи София. – Някой можеше да мине по пътя. Но за двайсет и пет години само един от другите затворници заподозря нещо. Известно време правеха смяната в адвокатската стаичка, нали Пол се водеше официален защитник на Кас. Там се преобличаха, докато веднъж не влязъл един надзирател и не ги заварил и двамата боси. За малко да докладва за нарушение, но Пол обяснил, че брат му много искал да пробва новите му обувки. Обикновено се сменяха веднъж месечно, но понякога и само за ден – ако някое от момчетата имаше важен мач или родителска среща. Имаше доста странни случки. – София завъртя очи. – Много забавни истории.

– Не се съмнявам. Нямаха ли проблеми в адвокатската работа?

– Когато започна в прокуратурата, Пол не разбираше правото много повече от Кас. В университета не те учат как да бъдеш прокурор. Човек се научава с практиката. Пък и двамата научиха много от Санди Стърн по време на процеса срещу Кас. Няколко години по-късно, когато започна частната си практика, Пол получи един голям случай в Илинойс и трябваше да кандидатства за тамошната адвокатска колегия. Кас остана в затвора шест месеца и учи през цялото време, после се яви на изпита и го взе.

Затова адвокатската практика никога не е била проблем. Най-много бяха трудностите в личния живот. Описваха колкото можеха повече подробности един за друг в тези писма, които си пращаха всяка вечер, но е годините ми се е налагало да се извинявам хиляди пъти за „лошата памет“ на съпруга си. Най-трудно беше с децата. Протезата трябваше да се сваля всяка нощ, но със или без нея, момчетата се научиха да различават баща си от чичо си още когато навършиха три. Поехме голям риск, когато им казахме истината. С Пол и Кас бяхме сключили такъв неписан договор – да не се обвиняваме взаимно, ако някое от хлапетата ни издаде. Обаче не го направиха. Децата не обичат да бъдат различни, това е естествен стремеж. Сега са ни благодарни. Чувстват се така, сякаш имат двама бащи. Много деца на близнаци ще ти потвърдят.

– А какво се случва сега? Защо е тази смяна на самоличността? – попита Тим.

– На Пол му писна от политиката. На Кас – не. Пол ще бъде по-щастлив, ако работи в училището за бивши затворници и малолетни престъпници. Там ще се обучават момчета между четиринайсет и двайсет и шест години. Учебната програма покрива материала от гимназията и първите години на колежанското обучение, е акцент върху професионалната подготовка и стажове. Идеята е затворниците да учат децата да не престъпват закона. Това е чудесно хрумване. И много подходяща работа за „Кас“. – София маркира кавичките е пръсти във въздуха. – Бивш затворник обучава затворници. Пол вече говори за това с Уили Диксън и съветът ще го финансира. А пък Кас иска да продължи да работи като сенатор. Звучи справедливо, нали?

– Не мога да кажа. Но се надявам сега да заживеете в мир. Имате право на това. – Тим се замисли над току-що казаното от София. Имаше много възможни усложнения. – Как се оправяше с хлапетата, докато двамата се сменяха?

– Пол винаги беше на свобода, когато се раждаха. – София погледна стареца в очите. – И за зачеването. Аз различавам братята.

Тим се изсмя с глас.

– И си се задоволила е половин съпруг?

– Много съпрузи прекарват дълго време разделени. Помисли за войнишките съпруги. Освен това бях на двайсет и четири и лудо влюбена. И си мислех, че човек, който обича толкова много брат си, би могъл да обича така и мен.

– Така ли се оказа в действителност?

На устните ѝ се изписа лека, философска усмивка на човек, преодолял илюзиите си.

– Така смятам. Мисля, че бракът ни е другата причина Пол да се откаже от обществения живот. За да изградим по-нормална връзка. До февруари не бях оставала със съпруга си повече от два месеца без прекъсване.

– Надявам се, че сега е по-добре.

– Страхотно е, слава богу. Няма да се преструвам, че и двамата не сме се притеснявали, но знаете ли, господин Броуди, Тим – колкото и трудно да ми е било на моменти, винаги си спомнях как се подкрепяхте с госпожа Броуди, докато Кейт умираше. И след това. Вие винаги сте били моят идеал. Бог ми е свидетел, не родителите ми, а вие.

Това го изненада.

– Наистина ли е изглеждало толкова хубаво отстрани?

– Да. Много хубаво. Много здрава връзка.

– Мислиш ли, че Мария беше щастлива?

– Сигурна съм, Тим. Абсолютно сигурна. Не допускай смъртта ѝ да ти отнеме това. Спомням си как веднъж, докато бях още ученичка, се отбих у вас, минах през кухнята и точно в този момент госпожа Броуди, Мария, грейна, сякаш се включи като лампа, лицето ѝ се озари. Отначало не разбрах защо, но после осъзнах, че гледа през прозореца към теб, докато идваше към къщата. Била съм на не повече от четиринайсет-петнайсет, но си помислих: „Ето това искам. Това.“

Тим, както често му се случваше напоследък, вече едва сдържаше сълзите.

– София, едва ли има нещо, което би могла да ми кажеш и да ме направи по-щастлив.

Тя се усмихна:

– Радвам се. – После се изправи и се вгледа в колата за секунда. – Казах на Пол и Кас, че си човек, който държи на думата си. Че няма да кажеш на никого за това. За последната размяна.

Тим кимна и тя се наведе и го целуна по бузата. Както винаги, поръча да предаде поздрави на Деметра.

Ивън все още чакаше при моста. Изскочи от колата веднага щом го видя да се приближава.

– Кой те удари?

– Сам съм си виновен. – Той ѝ разказа как хвана Пол за носа и Беата го нападна.

– Носът на Пол е истински?

Тим кимна, без да каже нищо друго.

– Това май опровергава онова, за което говорехме по телефона.

– Може би. Но мисля, че каквото и да са правили или правят сега, не ни влиза в работата. Нали се разбрахме за такава сделка?

– Да. Техните работи не ме засягат.

Беше късно. Слънцето залязваше зад реката в удивителен цветен спектакъл. Двамата се облегнаха на беемвето на Ивън и скоро забравиха гледката, докато Тим ѝ разказваше какво е научил за случилото се в нощта, когато е била убита Дита.

– Значи – заключи накрая – или Лидия не иска да признае или да си спомни истината и тя е убила Дита, или Кас лъже и той е убиецът. Или някой друг е наминал да поблъска главата на госпожица Кронон.

– Ти как мислиш?

– Кас не го е извършил. Убеден съм в това. Под ноктите на Дита няма следи от чужда кожа, тя щеше да се бори с Лидия, особено след плесницата. Тя обаче не е вдигнала ръка срещу убиеца си. Което означава, че вероятно не го е очаквала от този човек.

– Тоест бил е някой от семейството ѝ?

– Това е изводът ми от тази вечер – отговори детективът. – Хермиона беше хилава, нямаше достатъчно сила. Така остават двамата мъже.

Ивън го погледна удивено:

– Хал?

Пета част

33.

Зевс – 5 септември 1982 година

Застанал между коринтските колони на величествения портал пред къщата си, Зевс вдига ръце към небето, за да покаже на евакуиращите се гости, че приема присъдата на боговете – това е краят на пикника. Като се пазят с чадъри, вестници и в някои случаи мушамите от масите, хората от енорията хукват към долната морава, където колите им сега са потънали в кал. Костюмът му, лебедовобял в началото на деня, е посивял от дъжда, но той стои, маха, раздава въздушни целувки, крещи на момчетата от фирмата за кетъринг да помогнат на старите „баби“, много от които спират да го благословят, преди да си тръгнат. Диана Трианис, със същата величествена фигура като майка си, отново се приближава и го целува по бузата.

– Свикай предизборния щаб във вторник – казва ѝ той.

Тя е разведена, има нужда от работа. Зевс е спал с майка ѝ преди двайсет години и сега беглата мисъл какво би било да легне и с дъщерята, наелектризира онази част от тялото му, която той нарича своята „мълния“. Толкова много неща се случват, толкова много хора – истински хора, които познава от години – зависят от него. Годишният пикник винаги е прекрасно събитие. Хермиона го хваща за лакътя и той се обръща, за да се върне в тъмната къща и сумрака, в който живее, когато не е в светлината на обществените прояви.

Жена му като по чудо, макар че това може да се очаква от нея, е останала абсолютно суха. Тя винаги се грижи за външния си вид – до такава степен, че още преди години отиде да ѝ оскубят веждите и предпочита всеки ден да ги изписва с молив. Изглежда модерна и елегантна в шитата по поръчка рокля, въпреки че щом я свали, прилича на върлина. Но иначе винаги може да се разчита на нея. Вече шест часа усмивката ѝ е като запечатана на лицето. Несъмнено сега е изтощена, но е твърде горда, за да се оплаква. В един брак обаче никой не забравя най-лошите моменти, които от страна на Хермиона включват злоупотреба с алкохол и пристъпи на гняв, които тя трудно овладява. В последно време, обикновено когато той самият е пиян и започне твърде открито да задява, да се присламчва и да ухажва млади жени в нейно присъствие, тя го нарича „безсърдечно чудовище е ненаситно его“. Той изтърпява тези избухвания, дори обвиненията ѝ, мълчаливо, знаейки, че си ги е заслужил. Истината, разбира се, е, че той не е добър човек. Обсебен е от политическата си влиятелност и се възхищава от начина, по който я отгледа като голямо дърво от малка семка. Но чудовищните апетити, които Хермиона осъжда, понякога шокират дори самия него. Тя е права. Зевс никога няма да се насити.

Хермиона винаги е тази, която възстановява мира в брака им. Обикновено идва на следващия ден и казва: „Благодарна съм ти, Зевс. Ще съм ти признателна цял живот.“ Това е достатъчно и по-голямо признание, отколкото повечето мъже получават в дома си. Той го съзнава. Благодарение на покойния му тъст Хермиона възприема връзката им, както би я възприел един мъж – като сделка, изгодна и за двете страни.

Зевс спира в дневната, Филос му донася чаша уиски. Пит Геронимос, който се беше качил в кабинета му, за да ползва телефона, слиза по стълбите, като си подсвирква.

– Резервирах самолет за Уинфийлд утре в шест сутринта – казва той. – Фермерите ни чакат.

Съюзът на обединените фермери (СОФ) ще подкрепи Зевс. Той ще говори как предците му в Кронос, в подножието на Олимп, са отглеждали овце, кози и коне (малка част от които не били откраднали от някого). Баща му всъщност бе избягал в Америка, защото местните изпратили потеря да го гони като вълк единак. Зевс обаче ще обрисува Никос като миролюбив овчар.

Пит се занимава с внос на храни, но се увлича от политиката още от дете. Той е по-подходящият кандидат, но няма шанс с ниския си ръст и телосложението на готварска печка; освен това е бил арестуван поне три пъти, доколкото е известно на Зевс, след като предлагал секс на полицайки под прикритие, които му казвали, че са на шестнайсет. Миналата година Зевс отстъпи пред многократните молби на приятеля си от детинство да се кандидатира. Пит взема всички тактически решения, грижи се за всички подробности в кампанията. Работата на Зевс е да накара избирателите да го заобичат – задача, която той изпълнява с удоволствие, като разказва за скромното си потекло, за войната, бизнеса, величието на Америка; умее да им пробутва тази легенда за живота си, в която копнеят да повярват. Гласоподавателите все още са гневни на Демократите и онзи слабак с пуловера, Джими Картър, който убеждаваше американците да си намалят отоплението и да се свиват в дупките си. Народът иска сила. Осемдесет процента от хората, които ще пуснат бюлетините си през ноември, нямат представа какво всъщност прави губернаторът, освен да се шири в резиденцията си и да присъства на паради. Зевс е силен. Представата как ще стои на балкона на губернаторския дворец след встъпването си в длъжност и маха на многохилядната тълпа, му носи почти сексуална възбуда.

Когато Хал и Мина влизат в дневната, за да му пожелаят лека нощ, Пит си тръгва за вкъщи, за да разходи кучето и да поспи няколко часа. Бъдещата снаха на Зевс го прегръща и хвали организацията на днешното празненство: храната, музиката, радушното отношение на хората от енорията. Хал, който се учи на поведение от нея, повтаря всеки неин комплимент, сякаш лично той ги е измислил. Той е добро момче и макар че е малко инфантилен за годините си, Зевс го обича – най-вече заради старанието му да се хареса на баща си. Хермиона е отчаяна, защото двамата с Мина не могат да се оженят в „Свети Димитър“. Правилата били железни, твърди отец Ник, не ги бил измислил той. Ако беше католичка, презвитерианка или от някаква друга религия, която признава Христа и Светата Троица, Мина би могла да приеме причастието. Зевс изобщо не се впечатлява от това. Той е грък, прагматичен, който вярва повече в олимпийските богове, отколкото в някакъв мистичен триглав дух. Сега винаги взема Мина със себе си, когато ходи да говори в някоя синагога.

Когато Хал и Мина излизат, Дита, неговото съкровище, минава забързано покрай вратата. Той я извиква и както обикновено, тя нервно отговаря:

– Какво?

Той се любува на невероятната ѝ красота, на правилните черти и пронизващите очи. В живота му няма друга като разкъсващата, отчаяна любов, която той изпитва към прекрасната си дъщеря, към единственото си истински свое дете. Това чувство надделява над всяко друго. Той има всички човешки пороци и слабости, но най-много от всичко обича Дита. Тази любов е толкова непреодолима, че в един ужасен момент той не можа да се овладее. Затова сега изпитва към себе си омраза, която никога няма да стихне. Дита също има нужда от него, както всяко дете се нуждае от баща си, и се разкъсва в противоречието между омразата и копнежа. Никой от двамата обаче няма да се освободи напълно от онова мрачно събитие, онзи катаклизъм, запечатан в спомените на Зевс не по-малко ясно от ужасите на войната. Това бе тъжен, пиянски период от живота му, непосредствено след смъртта на майка му. Сега той рядко си позволява да се връща към онези дни и нито той, нито Дита, нито майка ѝ повдигат дума за това. Но ключът на вратата ѝ винаги им го напомня.

– Благодаря ти, че се държа толкова мило е нашите гости – казва ѝ той.

– Няма защо. Мразя тези събития – измърморва тя. – Тези хора ме отегчават до смърт. Това било гръцко, онова било гръцко. Като че ли не осъзнават, че живеят в кафез.

Той не коментира. Няма как да реагира. Само след няколко дни Дита ще навърши двайсет и четири и все още живее под бащиния си покрив при изричното условие, че никой няма да я критикува дори и когато си го заслужава.

– Гаджето ти е грък, ако не се лъжа.

– Кас ли? Ще го разкарам. Семейството му ме мрази. Какво, по дяволите, си им направил, татко?

– Нищо. Беше недоразумение. За съжаление Лидия се омъжи под социалния си статус. Майки е просто един гръцки селяндур. Гордостта му е по-голяма от способностите му. Почувства се унизен от добрината ми към семейството му, а аз само исках да им помогна.

Днес той говори с Лидия – за първи път от години. Тери смята, че тя дойде на пикника, защото започва да се примирява, че Кас ще се ожени за Дита, което все още е много вероятно, въпреки сегашните гневни думи на капризната му дъщеря. Сега Лидия е напълняла и побеляла. Но жената, която той толкова отчаяно желаеше навремето, още го привлича. Години наред, особено докато беше в армията, той се надяваше, че ще се завърне покрит със слава и ще се ожени за нея въпреки мнението на баща ѝ. Новината, че Лидия се е омъжила за онова малоумно същество Майки, беше като удар с нож в гърба. Зевс винаги е съзнавал, че се ожени за Хермиона отчасти защото не може да бъде с единствената жена, с която някога е искал да сподели живота си. Иначе копнее за толкова много жени по всякакъв друг начин. Дори сега, когато минава по някоя оживена улица, изпитва желание към половината от представителките на нежния пол, които среща. Всяка проява на красотата е достатъчна, за да възбуди страстта му – хубави крака, големи гърди, приятно лице. Но единствената, за която е искал да се ожени, е Лидия, която тогава предпочете баща си пред него. За отмъщение по-късно Зевс спа с нея. Така боговете винаги го компенсираха – и той видя техния пръст, когато Теризия го помоли да даде работа на най-добрата ѝ приятелка.

– Отчаяна е – каза Тери.

„Затова ще я изчукам“ – помисли си Зевс. Отчаянието лиши Лидия от воля да се възпротиви. Но въпреки това тя си остава един от малкото неуспехи в живота му. Дори сега, винаги когато я види, той се пита дали собственото му отчаяние би било по-малко, ако тя бе негова жена, ако нейната сила усмиряваше жестокостта му.

Дита излиза, без да му пожелае лека нощ. Огорчен, Зевс се качва на горния етаж. Хермиона спи. Той си облича пижамата и ляга до нея. Жена му протяга ръка и се сгушва до него. Той докосва дланта ѝ, успокоен от познатия допир, и потъва в собствените си тревожни сънища, докато не се стряска от някакъв шум в коридора. Дъждът е охладил въздуха и Хермиона е отворила вратата към балкона. Оттам Зевс чува трясък от счупено стъкло и секунди след това – вика на Дита. Нощем от стаята на дъщеря му често се чуват силни звуци. Това е нейното отмъщение. Но това сега не са стонове от удоволствие. Докато навлича халата си, Зевс чува шум като от затръшване на входната врата.

Пробва вратата на Дита и е изненада установява, че е отключена. Той почуква и влиза, пита я дали е добре, но вижда кръвта и сърцето му се свива. Вратата към балкона е опръскана; на стената има голямо петно като абстрактна картина.

– Боже! Какво е това?

Дита е в леглото; нощницата ѝ е разтворена и отдолу се показват изящните ѝ дълги крака. Опипва бузата си и поглежда баща си със свирепо изражение.

– Какво става? – пита отново той.

– Прав беше, че са селяци.

– Боже мой! Какво искаш да кажеш?

– Майката на Кас беше тук.

– Лидия ли?

– Нахвърли се да ме бие, за да ме накара да престана да се виждам със сина ѝ.

– Дошла е тук? В дома ми? Да бие дъщеря ми?

– Разказа ми една доста интересна история. – В този момент Дита се сеща, че е прекалено разголена, и се загръща с одеялото. – За бога, татко! Има ли жена в района, е която да не си спал?

В него нещо се отприщва, някакъв вътрешен бент от емоции, които винаги е сдържал заради Дита. В думите ѝ има един ясен намек – и той винаги е знаел, че ако проговори, тя ще го унищожи. Не защото той не би излъгал. Зевс отдавна се е примирил, че умението да лъжеш е неизбежен атрибут на властта. Това обаче би означавало, че тя завинаги се е отказала от него. Тази мисъл го изпълва едновременно е гняв и ужасен страх.

– Твоята мръсна уста – изръмжава той. След като не може да поправи миналото, най-добрият изход е да не говори за него.

– О, тази мръсна уста много добре ти послужи оня път.

Той я удря и блъска главата ѝ назад, за да я накара да замълчи. За няколко секунди единственото, което изпитва, са собственият му гняв и сила. В този кратък миг обаче, докато блъска главата ѝ няколко пъти назад, усеща, че тя не оказва съпротива – защото знае, че си го е заслужила.

Най-сетне я пуска и отстъпва назад. Сърцето блъска в гърдите му и дишането му е учестено като на кон, теглещ тежко рало. Тя завърта глава, опипва челото си, но след миг го поглежда с изгарящи от омраза очи. Зевс осъзнава, че най-лошото се е случило. Той я е изгубил завинаги.

– Майната ти! – закрещява тя. – Начукай си го!

Тогава Дита прави нещо, което при други обстоятелства никога не би направила – разплаква се. Неговото дете плаче със сълзи, както правеше като малка.

Той се приближава, за да я утеши, протяга ръце.

– Махай се! – изкрещява тя.

Той прави крачка към вратата, но в този момент вижда кръвта по таблата на леглото. И нещо по-лошо – увеличаващо се алено петно върху главата ѝ. Тя забелязва погледа му.

– Какво?

– Кървиш. – Зевс вдига предупредително ръка. – Не пипай раната. Да не я инфектираш. Сега ще донеса кърпа.

Изтичва в тоалетната отсреща в коридора. Опитва се да си обясни какво се е случило. Но обяснението е само едно и той винаги го е знаел. Той не е добър човек.

Когато се връща при Дита, тя не изглежда добре. Красивите ѝ очи като че ли не се движат синхронно. Лежи на една страна и от отчаяния начин, по който размахва ръце, Зевс незнайно как разбира, че е изгубила способността да говори.

Той изтичва долу да събуди Хермиона.

– Нещо е станало с Дита! – извиква.

Знае, че по-късно ще измисли нещо по-убедително, начин да скрие истината с по-хубави думи и да я погребе в миналото. Той е Зевс и винаги ще намери изход. Но не сега. Когато двамата се качват при Дита, дъщеря му, неговото съкровище, е мъртва.

34.

Сбогом – 31 май 2008 година

Около шест и половина в събота Ивън се събуди от думкане по вратата на апартамента ѝ. Беше сънена и за малко да се престори, че не чува, но шумът беше много настоятелен и накрая тя се стресна от една вбесяваща мисъл. Докато обличаше халата си, вече се досети кой е. Хедър се беше отдръпнала встрани, за да не може Ивън да я види през шпионката. Заради съседите не ѝ оставаше друго, освен да отвори, макар и със закачена верига.

– Моля те – изхленчи Хедър, като се опита да влезе. – Моля те.

Притисна лицето си в пролуката на вратата. Вонеше на алкохол. Беше небрежно облечена и раздърпана. Преметнато на едното си рамо носеше прилепналото лъскаво горнище без ръкави, което слагаше, когато обикаляше баровете – и това повдигаше въпроса къде се е забавлявала, преди да го съблече. На единия ѝ пръст висяха обувки е петнайсетсантиметрови токчета и връзка ключове, сред които Ивън видя и дистанционното на гаража. Портиерът беше уведомен и щеше да спре Хедър, но явно се бе промъкнала през подземния гараж. Кодът на електронната врата все още беше програмиран в колата ѝ и тя бе използвала дистанционното, за да влезе.

– Не – отсече Ивън, – това е моя реплика. Моля те! Моля те, остави ме! Умолявам те. Заради мен, заради теб. Ти правиш и двете ни нещастни. Знаеш, че съм поискала ограничителна заповед. Моля те, не причинявай това на мен и на себе си.

Изрече тези думи с мек тон, с какъвто не беше говорила от седмици, но въпреки това затвори вратата. Хедър удари още веднъж с длан, после затропа с нещо твърдо, най-вероятно токчето на обувката си. Спря след минута.

Ивън се върна в леглото, макар да знаеше, че няма да заспи. След малко телефонът ѝ избръмча. Текстово съобщение: „Погледни навън.“

Помисли да отговори с „не“, но после реши, че е най-добре да не отговаря. След като полежа още секунда обаче, усети някаква закана в посланието. Стана, отиде до прозореца на дневната и погледна навън. От тази височина улицата винаги ѝ се струваше като умален модел, с двусантиметрови човечета и автомобили като пълзящи бръмбари. Отначало не видя нищо особено. В този час нямаше много хора и на тротоара видя само двама пешеходци, и двамата – с кучета, като от време на време притичваше някой бягащ за здраве.

После забеляза това, което трябваше да види. Беемвето ѝ беше изкарано от гаража и стоеше на изхода с предницата към улицата. Хедър явно още имаше ключ. Но Ивън не можеше да разбере за какво е това. Нима се очакваше да моли за беемвето си?

След секунда колата тръгна, отначало съвсем бавно. После изведнъж разви скорост, пресече улицата и се заби в железен стълб от друга страна на Грант Авеню. Хедър бе натиснала педала до пода. Предницата на колата се смачка като кутия от безалкохолно и стълбът се наклони на една страна. Оранжевите кабели отдолу, които сега внезапно се изтръгнаха от земята, явно бяха единственото, което крепеше лампата. Ако Хедър както обикновено не си беше сложила колана, можеше сериозно да пострада.

Боса и все още по халат, Ивън слезе с асансьора, без да знае какво ще намери долу. Предницата на беемвето пушеше, но само защото моторът още работеше и някаква част вътре стържеше. Ивън отвори шофьорската врата. Хедър бе притисната зад кормилото. Въздушните възглавници се бяха надули, а коланът, който все пак си беше сложила, я държеше към седалката. Тя изглеждаше ужасена и плачеше безутешно. Но нежните ѝ сини очи бяха широко отворени и тя ги обърна към Ивън, въпреки че изглеждаше леко замаяна.

– Кажи ми, че никога не си ме обичала. Кажи ми това и ще те оставя на мира. Но не можеш. Не можеш да го кажеш.

– Не мога – призна Ивън.

После клекна, дори я хвана за ръката – обезпокоително усещане, след като с месеци не бе докосвала тази жена, чиито милувки навремето я изпълваха с вълнение. Нежно стисна пръстите ѝ. От януари Ивън обвиняваше Хедър, че има всякакви налудничави наклонности и е крила това от нея. Но сега изведнъж ѝ стана ясно нещо друго.

– Не мога да кажа такова нещо – призна тя. – Но сбърках. Не трябваше да се влюбвам в теб. Това беше моя грешка. Не твоя. Не можах да те приема каквато си, затова се преструвах, че си друга. И нещо по-лошо – исках да повярвам, че аз съм такава, каквато не съм. Беше толкова вълнуващо. Но не мога да бъда този човек. Не мога. Затова трябва да ми простиш, мила. Съжалявам, че не се познавах по-добре.

Вече се чуваха сирени. Някой от минувачите с кучетата се беше обадил на спешния телефон. Една полицейска кола се появи секунди след голямата четвъртита линейка, и двата автомобила – с мигащи сигнални светлини и сирени, виещи в две нехармонични гами. Общата какофония бе оглушителна и дразнеща, като звука, който се използва като средство за лишаване от сън по време на разпити. Съседите щяха да недоволстват.

За секунди парамедиците измъкнаха Хедър от колата и я фиксираха на носилка, докато един полицай разпитваше Ивън. Когато качваха Хедър, тя изкрещя името ѝ, после вратите се затвориха и линейката потегли с вой към Общинската болница, най-близката в района.

Ивън отговаряше сдържано на въпросите, но каза истината. Сподели само това, за което я питаше полицаят. Да, това беше нейната кола. Не, не беше разрешавала на Хедър да я взема, но не се беше сетила да си вземе ключа и дистанционното за гаража, затова нямаше да подава жалба за кражба или за незаконно влизане. Великодушието ѝ не пречеше на полицая. Той бе надушил дъха на Хедър и нареди да ѝ вземат кръв за алкохолна проба в болницата. Щяха да я обвинят за шофиране в нетрезво състояние, неспазване на правилата за движение и умишлено унищожаване на чужда собственост. Оставаше и проблемът с ограничителната заповед, за която полицаят разбра, след като взе чантичката на Хедър от колата и се обади в управлението да провери шофьорската ѝ книжка.

– Освен това е събрала глоби за неправилно паркиране за около хиляда долара – добави той.

Беше висок чернокож мъж. Каза, че ще занесе чантичката на Хедър в спешното отделение, докато я чака да излезе. Ако я изпишеха скоро, веднага щеше да я отведе с белезници в ареста.

– Обзалагам се, че повече няма да ви досажда. Нарушаването на ограничителна заповед означава, че не може просто да подпише протокол за предупреждение. Ще трябва да изчака в ареста, докато ѝ определят гаранцията. Зад решетките ще се запознае с друг вид момичета. Съдията ще ѝ даде ясно да разбере, че ще я върне при тях, ако пак припари около вас. Това също ще е част от присъдата.

Носенето на затворнически гащеризон вероятно щеше да бъде най-тежкото наказание за Хедър. Но каквато и да беше възпиращата мярка, Ивън знаеше, че предсказанието на полицая ще се сбъдне.

Тя му благодари за старанието, после се качи в апартамента. В девет часа телефонира на Мел Туули. Мел изръмжа съчувствено, когато тя му разказа за случилото се. Обеща да изпрати свой сътрудник в ареста. Беше достатъчно рано, затова, ако Хедър не останеше твърде дълго в спешното, най-вероятно до късния следобед щяха да насрочат изслушването за определяне на гаранцията ѝ. В последно време тези заседания се предаваха пряко по телевизията, едновременно от съдебната зала на ареста и от долния етаж, където арестантите минаваха един след друг пред камерата.

– И да я покажат без грим! – възкликна Ивън. Мел се изкиска, но тя не можа да се засмее на собствената си шега.

35.

Истината – 1 юни 2008 година

Нела и Франсин имаха виличка на брега на езерото Фаулър и Ивън прекара уикенда с тях. Нела, също бивша спортистка, се опитваше да я запали по голфа. Отначало Ивън си мислеше, че играта е твърде статична, но предизвикателствата я увлякоха и трите играха и през двата дни.

В неделя вечерта, когато се върне в града, реши да посети леля Тери. Минаваше девет, но тя нямаше търпение да се види със старицата. Портиерът във фоайето я свърза и Тери я покани горе. Чакаше на вратата с брокатен кафтан и бастуна си; държеше главата си настрана, за да чуе приближаването на Ивън. Лицето на старицата лъщеше като езерце от овлажняващия крем; косата ѝ бе събрана за през нощта. Бледата кожа на скалпа ѝ прозираше между малките розови пластмасови ролки навсякъде с изключение на задната част на главата, където безразборно сплетените коси бяха покрити с мрежичка. Без черните очила очите на Тери бяха заобиколени от гънки кафява кожа, приличащи на използвани торбички от чай.

Възрастната жена я погали по главата.

– Ако си дошла за секс, сега не е най-подходящият момент.

Ивън се засмя:

– Извинявай, Тери. Но всяко нещо с времето си.

Тя нямаше нищо против да си бъбри със старицата, но в интерес на истината винаги се стесняваше да говори за секс. Случайните свалки в баровете не ѝ бяха по вкуса.

Като опипваше пътя с бастуна си, Тери се ориентира до декорираната в златисто дневна. Джърман се беше събудил от шума и стоеше там по пъстра копринена пижама; късата му прошарена коса все още изглеждаше безупречно сресана. Тери го освободи.

– Гледа онези безобразни риалита – каза тя, след като прислужникът излезе. – С хора, които ядат козешки очи и се съревновават кой може да издържи повече порязвания с ножче за бръснене. Пълна тъпотия. Какво да ти налея?

Ивън рядко пиеше алкохол освен на партита, най-вече за да прави напук на баща си, който не можеше да се примири с това. Но сега си помисли, че старицата ще се отпусне по-лесно, ако има компания. Затова отговори, че ще вземе това, което пие домакинята ѝ. Тери докрета с бастуна до една количка, натоварена с цял взвод кафяви бутилки; после, след като подаде кристална чаша на Ивън, се настани на мекия диван.

– Добре, казвай сега. Ти йинете? – Хал често използваше този гръцки израз, който явно означаваше „Какво става?“.

Ивън не беше решила предварително какво да говори, но разказа как Тим най-сетне бе открил Кас Янис.

– Твърди, че не е убил Дита. А аз мисля, че ти знаеш кой го е извършил.

– Ех… – Старицата отпи голяма глътка уиски.

– Най-напред – и мисля, че това е най-важното – искам да съм сигурна, че не е бил Хал.

– Хал ли? О, не. Не! – Идеята явно се стори забавна на Тери. – Племенникът ми сигурно щеше да се справя по-добре, ако имаше малко повече качества на убиец. Доколкото знам, по време на убийството той се е лигавил някъде навън с Мина. Когато се прибрал, заварил онази безумна сцена. Точно той се е обадил в полицията. Тим не си ли спомняше това?

Тим може би никога не е знаел тази подробност. По времето, когато поел случая, подозрението било снето от всички членове на семейството, защото кръвта в стаята на Дита не била от тяхната група.

– Тим е почти сигурен, че не го е извършила Лидия. – Ивън повтори онова, което Кас бе казал на частния детектив.

– Да, Лидия ми разказа същото.

– Така. – Ивън се замисли за секунда. – Това е една от причините да съм тук. Миналия път останах с впечатление, че с Лидия сте говорили за убийството на Дита.

– Не веднага. Но в крайна сметка тя ми разказа всичко около три месеца след убийството. Лидия не беше на себе си през онези дни. Чувахме се по телефона почти всеки ден. И всеки път беше едно и също. Тя не успяваше да довърши изреченията. Разплакваше се за дреболии. Един ден ѝ казах: „Това е безумно! Кажи ми какво става.“ Видяхме се в „Свети Димитър“, седнахме и говорихме с часове. О, как плака. Неутешимо. Аз също, разбира се. Дита ми беше племенничка и виждах много свои черти в нея.

В църквата Лидия разказала на Тери за Зевс и близнаците и как искала да накара Дита да престане да излиза с Кас.

– Разбирах защо не може да каже на синовете си. Но защо не дойде при мен? Ако някой можеше да влее здрав разум на Дита, аз бях най-подходящият човек. Предполагам, че ѝ е било неловко, загдето е пазила тайната толкова дълго от мен. Може би се е страхувала, че няма да ѝ повярвам след толкова време. Както и да е, е острия си език Дита я предизвикала да я удари. Може би за племенницата ми щеше да е по-полезно, ако по-често изяждаше някоя плесница, но не толкова силно. Лидия я ударила с всичка сила. Самата тя се уплашила.

Ивън попита Тери дали вярва, че Лидия е ударила Дита само веднъж. Старицата отговори, че да, макар и не по причините, които биха убедили всеки друг.

– Лидия не би ми причинила такова нещо. Хал и Дита бяха всичко, което имах. Тя не би ми отнела никого от двамата, колкото и да е била ядосана. Но когато я попитах кой друг би могъл да пребие Дита, тя ми отговори уклончиво.

– Тя вярваше ли, че Кас я е убил?

– Ами, ако Дита е била жива и здрава, когато Лидия е избягала от къщата, и мъртва, след като Кас си е тръгнал, на мен ми изглеждаше пределно ясно. Сигурно и тя е имала подобни опасения. Няколко месеца по-късно, когато чух, че Кас се е признал за виновен, изобщо не се изненадах. Той винаги е бил по-импулсивният брат. Жал ми стана за Лидия, разбира се.

– Тим мисли, че и Кас не го е извършил. Поне сега така смята. – Ивън взе чашата си, но само погледна течността в нея. – Това означава, че може би брат ти е убил дъщеря си.

Тери не отговори, но въпреки увреденото си зрение избягваше погледа на другата жена. Замълча за известно време – доста нетипично за нея.

– Мислиш ли, че сме задължени към мъртвите? – попита след малко.

– Когато отивам в родния си град, посещавам гробовете на родителите си. Това ли имаш предвид? – Това беше почти лъжа, защото Ивън се молеше много повече за душата на баща си.

– Не точно. Виж, никога не съм заела какво да мисля за брат си. Разбира се, обичах го много. Така беше редно. Той бе най-великото нещо на земята, толкова възвишен, и се справяше отлично в живота. Беше добър брат, предан, винаги се е грижил за мен, а също добър баща за Хал, който го гледаше като полубог. Зевс имаше своите добри страни. Но беше взел прекалено много от баща ни, който, както може би вече съм ти казвала, беше едно голямо лайно.

Тери завъртя глава в знак на неодобрение и презрение, после отново се замисли.

– Понякога си мисля, че вътре в себе си всички ние сме един вид близнаци – човекът, който вярваме, че сме, и човекът, когото другите виждат. Двете лица са еднакви, но нали знаеш, повечето хора може би намират човека в огледалото за малко по-красив, отколкото го възприемат околните. Но брат ми, той имаше тази странна склонност – познаваше най-лошата си страна. Не се сблъскваше с нея често и се опитваше да я забрави. Но тя винаги беше скрита някъде в него като заредена пушка. И той правеше всичко, за да не заподозре някой, че я има. Затова трябва ли да поддържам тази илюзия?

Ивън ѝ каза каквото мислеше: това бе личен избор на Тери.

– Така е – съгласи се тя. – Със сигурност. Но ето какъв е проблемът. Може би си забелязала, скъпа, аз съм стара. И това, което знам, може да се окаже важно, ако тази рулетка на обвинения отново се завърти. Затова го доверявам на теб. Тази истина обаче може да навреди на много хора.

– На Хал?

– Най-вече на него. Затова не казвай на никого, освен ако не се налага.

– Може ли да кажа на Тим?

– Ти ще решиш. Но Тим определено е сред хората, които ще се почувстват наранени.

Ивън занемя от изненада. Възрастната жена погледна към тавана и позлатените орнаменти, които вероятно не можеше да види. Замисли се, после изведнъж каза:

– Добре. Да го направим.

Настани се по-удобно на дивана и отпи голяма глътка уиски.

– Сигурно знаеш, че още от деня на смъртта на Дита брат ми искаше да я погребе в подножието на Олимп.

– Да, за да е с боговете.

– Няма значение. И със сигурност беше убеден, че и неговото място е там, когато му дойде времето. Понякога Зевс наистина вярваше в древногръцките богове. Или поне когато му изнасяше. Най-много му харесваше, че толкова много от тях правят лоши неща, при това често. Нищо общо с Исус. Когато се напиеше, разправяше, че Исус бил мекушав. А Зевс – богът Зевс! Той беше истинският модел за подражание на брат ми. Всемогъщ и пълен е пороци.

И така, на петата годишнина от смъртта на Дита с Хермиона решиха, че са готови за това пътуване. Хал и Мина имаха три малки деца и не можеха да пътуват, но аз отидох с тях. Олимп е национален парк, но гърците строят църкви навсякъде и Зевс бе намерил едно параклисче с малко гробище. Старият свещеник дойде да каже някоя молитва. Беше хубава церемония. Няколко роднини на Хермиона от рода Василикос бяха дошли от различни части на страната. Така спуснахме ковчега. В спалнята си държа стрък мащерка, която набрах там между скалите.

След погребението се върнахме във вилата, която Зевс беше наел. Роднините на Хермиона и няколко местни дойдоха да ни изкажат съболезнования, но не се застояха дълго. Скоро със Зевс и Хермиона останахме сами. Брат ми беше в ужасно настроение. „Аз съм зъл човек“ – каза и седна на дивана. Не го казваше за първи път, но се съмнявам, че е правил такива признания пред онази глупава закачалка за дрехи, за която се ожени. Сега обаче я погледна и каза: „Аз убих дъщеря ни.“ Ей така, сякаш отбелязваше, че вали сняг.

След като бе решила да разкаже всичко, Тери изглеждаше погълната от спомените. Седеше наведена напред и от време на време ръкомахаше с чашата в ръка. Зевс описал убийството съвсем накратко. Посещението на Лидия било подтикнало Дита да наговори куп гадости на баща си, които той не споменал, но признал, че те го предизвикали да удари дъщеря си.

– После, разбира се, се уплашил, че ще го разкрият. Затова с увъртанията си принудил полицията да повери разследването на твоя приятел Тим, като очаквал, че той няма да го заподозре. След това му плащаше щедри хонорари всяка година, за да спечели благоразположението му.

– Боже! – възкликна Ивън.

Сега разбра защо Тери я бе предупредила, че истината може да нарани Тим. Най-сетне отпи глътка уиски. Вкусът му винаги ѝ напомняше на бензин. Отново погледна Тери:

– Знам, че Зевс не е подозирал, че Кас е негов син, но не изпитваше ли някакво чувство за вина, че едно двайсет и пет годишно момче лежи в затвора вместо него?

– О, спомням си, че изтърси някаква глупост от рода, че никой експерт не би се наел да докаже, че точно плесницата на Лидия не е станала причина за смъртта на Дита. Сякаш това оправдаваше вкарването на Кас в затвора. Но не, както казах, Зевс много приличаше на баща ни. Той просто си внушаваше, че злините, които е извършил, не са се случвали. Второто погребение на Дита обаче бе събудило чувството му за вина и той заяви, че щом се приберем в Америка, ще се предаде.

С Хермиона бяхме като вцепенени за няколко секунди, но после тя направо побесня. Никога не я бях виждала да хвърля разни неща и да крещи. Заплю Зевс, удряше му плесници. А той си седеше. Не казвам, че не го заслужаваше. Той бе убил дъщеря им. Но след като се успокои и престана да го нарича чудовище, тя каза, че ако се предаде, само щял да влоши нещата – щял да я изостави на стари години, да опозори семейството и да съсипе Хал. И за какво? Заради Лидия, която Хермиона имала чувството, че той обича повече от нея.

Оставих ги да се карат и се опитах да спя. Крещяха почти цяла нощ. На сутринта Зевс я беше успокоил достатъчно и излязоха да се разходят до гробището. След не повече от час чух викове и сирени в планината. Прислужниците във вилата се паникьосаха и всички изтичахме навън. Хермиона беше там, разказваше на полицията как някакви непознати мъже ги били проследили. Тя вървяла сама на петдесетина крачки пред Зевс, когато го чула да крещи. Обърнала се и видяла някакъв мъж да бяга, а съпруга си – проснат долу на скалите като счупена кукла.

– Ти повярва ли ѝ? Че някакъв непознат го е блъснал от скалите?

– Охи – отговори на гръцки Тери, като поклати отрицателно глава. Дори се изсмя на това твърдение. Според нея враговете на Зевс никога не биха убили един баща в траур. Хермиона обаче била от рода Василикос и гръцката полиция нямала търпение да си измие ръцете.

– Хермиона никога не изплю камъчето. След като се върнахме в Америка, почти не се виждахме, освен на семейни събирания. Тя се превърна в една от онези гръцки вдовици, които не контактуват почти е никого освен е децата и внуците си и се обличат само в черно. Дизайнерски дрехи, разбира се. Но черни – изкиска се Тери.

– И така, Кас остана в затвора.

– Да. Това беше тъжно. Разбира се, аз се върнах от Гърция решена да осъществя последното желание на брат си и да отида при прокурора в Грийнуд. Наех адвокат, казва се Мейсън. Чувала ли си го?

– Джордж Мейсън? – Сега беше съдия, но все още беше един от най-добрите приятели на Ивън. – Много подходящ избор.

– Така, той ме изслуша и каза: „Снаха ти ще потвърди ли всичко това?“ „Не, по дяволите!“ – отговорих. Бях сигурна, че няма. Да признае, че е имала мотив да блъсне мъжа си от скалите? Да окаля името му и да съсипе сина си? И да направи добро на омразната Лидия? Не съм адвокат, но знаех, че това няма да стане. Твоят приятел Джордж поклати глава. „Прокурорът ще ти се изсмее – каза ми. – Разкриваш всичко това едва след смъртта на брат си, когато удобно можеш да хвърлиш цялата вина върху него и никой друг да не пострада. Жена му, която е била с вас в стаята, отрича да е имал нещо общо. И кого се надяваш да освободиш в резултат? Сина на най-добрата си приятелка. Можем да опитаме, Тери, но отсега ти казвам, че никой в съда няма да ти повярва. Честно да ти кажа, би трябвало да ми платиш бонус, ако накрая не те осъдят за лъжесвидетелстване.“ Ако беше само за мен, щях да се опитам въпреки всичко. Но да съсипвам живота на Хал? Кас нямаше да излезе на свобода. Мейсън ме убеди.

– И не си казала нищо на Лидия?

– Как бих могла? Тя щеше да поиска да отида при прокурора. Какво друго би направила една майка? Мнозина смятаха Хермиона за глупачка, но тя беше борбена натура. Знаеше, че съм в безизходица.

Старицата допи уискито си. Нямаше какво повече да каже.

– И да си остане между нас – напомни на Ивън.

Ивън понечи да остави питието си на масичката, но Тери се досети за намерението ѝ и посегна към чашата. Изтъкна, че хубавото уиски не бива да се хаби така, и отпи голяма глътка.

– Извини ме, но не мога да те изпратя. Сигурно ще заспя тук.

Ивън ѝ предложи да я заведе до леглото ѝ, но старицата отговори, че няма нищо против този лош навик.

– А как е личният живот, мила? – попита, докато гостенката ѝ вземаше чантичката си. – Какво става с куклата Барби?

Ивън разказа за случилото се миналия ден:

– Сигурно е прекарала нощта в затвора. Не съм се интересувала.

– А как се чувстваш?

– Като че ли са ме пуснали на центрофуга в пералнята.

Тери хареса сравнението и се разсмя.

– Сигурно ще ти трябва известно време да се съвземеш. Но недей да губиш надежда.

– Така ми каза и Тим. Както и да е, не мога да избягам от себе си. Това е дълбокото ми желание.

– Разбира се. Трябва да се опиташ да бъдеш щастлива за самата себе си, но ако това не може да те убеди, опитай се заради всички нас, които не сме имали този шанс.

Тази мисъл, съвършено нова, прониза Ивън право в сърцето.

– Хайде, дай прегръдка на старата леля Тери.

Тя я прегърна. Старицата все още миришеше на цял парфюмериен щанд. Вдигна полуслепите си очи и погали Ивън по бузата. Отново ѝ каза, че е добро момиче.

В понеделник сутринта на път за работа Ивън се отби при Тим. Той бе станал и я покани в дневната. Тя се тревожеше какво да му каже, но старецът вече сам се беше досетил за всичко.

– Не го усуквай. Зевс го е направил, нали? Затова ме е държал при себе си през всичките тези години. И преди са ме правили на глупак. Но никога за пари.

– Тим…

– Всичко е наред. Отдавна трябваше да погледна зъбите на подарения кон. Знаех номерата на Зевс. Но пак успя да ме залъже, като се правеше на покрусен баща. Хората като него винаги намират слабото ти място. Проклет да е.

– Знаех, че ще го приемеш тежко.

– Разбира се, че ще ми е тежко. Да вкарам невинен човек в затвора. Голям успех в кариерата ми, няма що! Ох, по дяволите! – Той сведе отчаяно очи към пода. – Това със сигурност е последното, което правя за Зет-Пи.

– Не е необходимо да го правиш.

– Напротив, така трябва. И без това ми е време. Ще отида в Сиатъл да видя дали ще ми хареса. Много хълмове и млади хора. Все още не съм сигурен, че е най-подходящото място за един грохнал старец. Мисля, че ще потърся някое от ония лицензирани места за умиране, където ти помагат малко и после те изпращат в сандък.

– Наричат се „домове за асистирана грижа“.

Ивън каза, че трябва да тръгва за офиса, но обеща да дойде да обядват заедно. След като я изпрати до вратата, Тим седна в хола и пусна запис на Кай и Джей Джей. Като малък, когато се упражняваше на тромбона, си беше представял, че ще стане добър като тях, но със същия шанс можеше да си мечтае да стане пилот. Беше си мислил, че е добър полицай и порядъчен човек, но ето, че се беше оставил Зевс да го баламоса само защото така можеше да си осигури малко повече комфорт в живота. Заради кръвта никой от следователите, поне доколкото му беше известно, не се беше сетил да заподозре Зевс. Но Тим имаше достатъчно опит и трябваше да се досети.

Истината често беше прекалено болезнена. Мнозина не можеха да я понесат. А пък той си мислеше, че служи на истината. Тя не беше запазена за никого. Човек се добираше до каквато част успееше и после идваше време да се оттегли.

Тук обаче имаше музика и слънце. И кой знае, когато започнеше да се вижда с различни хора всеки ден, може би щеше дори да си намери някоя жена. Ивън му беше казала същото, което много други му повтаряха. На неговата възраст мъж, който все още може да шофира, беше по-популярен от милиардер. Мария щеше да му прости. Онова, което му бе казала София, също му беше помогнало. Седнал на карирания диван, Тим отново изпита към Мария онази любов, която щеше да пази до смъртта си.

Закри лицето си с длани и зачака срамът и възмущението от постъпката на Зевс да се поуталожат. Знаеше, че ще се засилват и отслабват още дни наред. Но сега Тим, почти на осемдесет и две, плесна с ръце по бедрата си.

„Животът – помисли си – все още продължава.“

Когато Ивън пристигна в централата на Зет-Пи, Хал се беше заключил в огромната заседателна зала с цял батальон банкери и юристи, някои от които от време на време притичваха до някой страничен кабинет, за да говорят по телефона с началниците си. Заседанието трябваше да приключи до два часа, но вече течеше четвъртият час. В сградата цареше тягостна тишина. Най-накрая следобед секретарката на Хал, Шарайз, каза на Ивън, че шефът ѝ е свободен. Банкерите и адвокатите се изнизваха един след друг – мъже и жени със сини костюми, с вид на гробари, кой от кой понамръщени.

Тя влезе в заседателната зала, която обикновено бе разделена на три части, но Хал говореше с Мина по телефона и вдигна ръка. Ивън седна в коридора и го изчака да свърши – минаха близо петнайсет минути.

Когато Шарайз я повика отново, сакото на Хал бе закачено на облегалката му. Беше свалил вратовръзката си и на бялата му риза имаше голямо мокро петно. Седеше пред големите прозорци с изглед към искрящата река и зяпаше разсеяно стената. Там имаше голям портрет на Зевс върху ламперията от явор и вероятно това бе мястото, което беше загледал в началото, но сега погледът му просто блуждаеше. Когато най-сетне забеляза Ивън, извади средния пръст, който досега гризеше, от устата си и се усмихна мрачно.

– Край.

– На кое?

– На Зет-Пи.

Тя неусетно се оказа седнала, все още на десетина метра от шефа си.

– Как така?

– Цените на имотите падат рязко, а в нашия сектор направо се сриват. Банкерите искат сто и петдесет милиона долара допълнителна гаранция за сделката с „Йор Хаус“, която трябва да дойде от дела ни в търговските проекти. Но другите заемодатели – много често същите негодници – не желаят да се откажат от водещите си позиции. Продажбите на дребно спадат. И според икономистите ще продължават да спадат. Това означава, че цената на търговските центрове също отива надолу, защото и наемите трябва да се намалят. Мислех, че компанията се управлява сравнително консервативно, но ако не настъпи коренна промяна, до края на годината ще фалираме и акционерите на Зет-Пи начело с мен ще бъдат пометени. Дори може да гласувам за Обама. – Той вяло се усмихна. – Последното беше шега.

– Как е възможно? – попита Ивън.

– И аз попитах същото – отговори Хал. – Но то е проста аритметика. Никога не съм си представял, че всичко ще се срине едновременно. Никой не е очаквал. Банкерите ще преразгледат разчетите в края на годината, но ние трябва да направим публично изявление сега, а това ще срине акциите. Всичко е обречено.

– Как се чувстваш, Хал?

Той се изсмя.

– Ужасно се чувствам. Татко е започнал с една торба пари, взети назаем от дядо, и е работил през целия си живот, създаде империя, а аз изгубих всичко само за няколко месеца. Добре, че не доживя да види. Наистина се радвам. Дори не мога да си представя какво би казал.

– Ако е честен, ще ти каже, че той е допускал много по-ужасни грешки.

– Съмнявам се.

Хал отново започна да гризе ноктите си. Ивън се изкуши да отбележи, че това, което подлежи на съмнение, е честността на Зевс, а не грешките му, но не виждаше каква полза може да има от това в момента.

– Искаш ли да поговорим за братята Янис?

Той махна с ръка. Вече не го интересуваше.

– Накратко, Кас казва, че не го е извършил. Признал се е за виновен, защото при наличните доказателства е имало риск и двамата с Лидия да отидат в затвора.

– Значи Лидия е убила сестра ми, така ли?

Ивън изтъкна всички основания да се съмнява в това. Хал кимаше, сякаш разбираше, но тя осъзна, че вниманието му е другаде.

– Кой тогава я е пребил така? – попита той.

Ивън изчака за момент, после даде отговора, който бе подготвила:

– Не знаем. Просто не знаем.

– Аха.

Ако направеше сметката кой е бил в къщата и кой е бил достатъчно силен, за да го извърши, отговорът беше очевиден. Но Хал нямаше да реши тази задача до края на живота си. Баща му щеше да остане на високия си пиедестал.

– Знаеш ли какво каза жена ми, когато ѝ съобщих, че съм изгубил милиарди долари?

Това се очертаваше да стане историческа мисъл.

– Какво? – попита Ивън.

– „Така ще е по-добре за нас.“ Как ти се струва? Пак ще имаме достатъчно. Ще минем без самолета. Ще продам фермата за коне. Такива неща. Но няма да се налага да продължавам делото на баща си. Мога да правя каквото поискам, вместо да се опитвам да поддържам монумента му. Това имаше предвид Мина. И може би е права. Сега не мога да реша.

– Браво на Мина.

– Тя е добър човек.

На Ивън ѝ дожаля за Хал – все повече, колкото повече се замисляше. Въпреки всичките си недостатъци той се беше оказал най-почтен от всички. През повечето време се бе държал като верен брат и син, търсещ истината. А сега, прехвърлил шейсетте, трябваше да се опита да се промени.

– Съветвам те да си готвиш автобиографията. Започвай да си търсиш нова работа.

Ивън не се беше сетила за това. Ако Хал беше прав, тя самата щеше да остане без работа. Новият собственик на Зет-Пи вероятно щеше да бъде по-крупна фирма. Щяха да почистят всичко. Това нямаше значение. Откакто бе започнала да печели добре, Ивън винаги имаше заделени пари, с които да може да живее две години, пък и със сигурност щеше да си намери работа. Постоянно ѝ се обаждаха от фирми за набиране на квалифициран персонал. Тя имаше нужда само от любов. Това всъщност беше работата, която бе загубила.

– Ще ти дам най-добрите препоръки – обеща Хал. – И ти реално ги заслужаваш.

– Благодаря.

Тя се приближи и го прегърна; правеше го за първи път.

– Наистина не мисля, че баща ти щеше да се справи по-добре, Хал. Недей да се обвиняваш повече.

– Просто не го предвидих. А трябваше. През цялото време беше под носа ми. Всъщност на всички. Същите икономисти, които ме уверяваха, че пазарът на имоти е стигнал дъното, сега ми казват, че скоро предстои масово прекратяване на ипотеки, защото хората няма да могат да продават къщите си на цената на дълговете си. Как не можахме да го предвидим?

Ивън изду бузи. Можеше пак да му го каже, но ѝ беше писнало да го повтаря. Хората виждаха това, което искаха да видят.

– Ще си взема два часа – каза тя.

Беше обещала да обядва с Тим – не искаше да го оставя сам за дълго днес. Освен това трябваше да помисли. Може би щеше да отиде да потича покрай реката.

Хал каза нещо на гръцки.

– Какво означава това?

– Татко обичаше да го казва: „Нека боговете ни напътстват.“

Content

Скот Търоу
Братя
Окръг Киндъл #9

Първа част

1.

2.

3.

4.

5

6.

7

8.

9.

10.

Втора част

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

Трета част

23.

24.

25.

26.

Четвърта част

27.

28.

29.

30.

31.

32.

Пета част

33.

34.

35.