Роджер Желязни

Володар Світла

Розділ перший

Кажуть, ніби за п’ятдесят три роки після свого звільнення повернувся він зі Злотої Хмари, щоб іще раз підняти рукавичку Небес, стати на герць із Ладом життя й богами, які його запровадили. Послідовники молилися про його повернення, хай навіть молитви їхні були гріх. Не годиться ж бо турбувати молитвою того, хто, хоч би за яких обставин, пішов у нірвану[1]. Та люди в шафранових рясах усе одно благали, щоб Мечник, Манджушрі[2], знову прийшов поміж ними. І, кажуть, Бодгісатва[3] почув...

Хто цілком знищив потяги,

незалежний від харчу, чия царина —

непередавана свобода порожнечі, —

шлях їх, як шлях птахів у повітрі,

важко зауважити.

«Дгаммапада»[4] (93)

Послідовники звали його Магасематман і казали, що він — бог. Сам він, однак, волів відкидати «Мага-»[5] й «-атман» [6] і звався просто Сем. Богом себе він ніколи не проголошував. А втім, ніколи й не проголошував, що він — не бог. За тих обставин жодне з цих тверджень на користь би не пішло. Мовчання натомість могло б.

Тому особу його оповивала таємниця.

Було це в сезон дощів...

Було це в розповні великої вогкості...

Було це дощовитими днями — піднеслися тоді їхні молитви, за джерело яким правили не чотки й не молитовні колеса, а велика молитвомашина в монастирі Ратрі, богині ночі.

Високочастотні молитви були скеровані вгору, в атмосферу й далі, аж до тієї золотої хмари під назвою Божий Міст, що оперізує цілий світ і вночі нагадує бронзову веселку, а посеред дня робить червоне сонце жовтогарячим.

Дехто з ченців піддавав сумніву канонічність цього способу молитвувати, та збудував машину й керував нею Яма[7]-Дгарма[8], упалий, із Міста Небесного; подейкували, саме він хтозна-коли збудував і могутню громову колісницю владаря Шиви[9] — апарат, що ширяв небесами, вивергаючи по собі полум’яні струмені.

Хай він і потрапив у неласку, та Яму все ще вважали найвправнішим із винахідників, хоча сумніву не було: Боги Міста змусили б його вмерти справжньою смертю, коли б тільки дізналися про молитвомашину. Щоправда, не було сумніву й у тім, що справжньою смертю вони б його змусили вмерти навіть без такого приводу, як молитвомашина, коли б тільки він потрапив їм до рук. Як він уладнає це з кармовладцями, було його особисте діло, однак ніхто не сумнівався: щойно прийде час, спосіб він знайде. Він був тільки вдвічі молодший за саме Місто Небесне, а пам’ятало ж заснування того осідку щонайбільше десятеро богів. У питаннях Світового вогню уходив він за мудрішого, ніж навіть владар Кубера[10]. Та це були його менші Атрибути. Найліпше його знали за дещо інше, хоч говорив про це мало хто. Рослий, але не надміру; кремезний, та не опасистий; рухався плавно й повільно. Носив червоне, словами не розкидався.

Яма порався коло молитвомашини, а велетенський металевий лотос, що його він приладнав на даху монастиря, обертався і обертався у своїх опорах.

На будівлю, лотос і джунглі біля підніжжя гір падав дощик. Упродовж шести днів Яма надіслав кіловати молитов, але через статичну електрику Нагорі його ніхто не чув. Півголосом покликав він до найславетніших тогочасних божеств плодючості, спом’янувши їхні найвидатніші Атрибути.

За відповідь правив лиш гуркіт грому, і малий мавпій, що Ямі прислуговував, пирхнув.

— Хоч молися, владарю Ямо, хоч проклинай, а результат той самий, — зауважив він. — Себто ніякого.

— Й оце аж сімнадцять утілень тобі знадобилось, щоби збагнути сю істину? — мовив Яма. — Ось тому ти досі й сидиш у мавпі.

— Зовсім ні, — обурився мавпій, якого звали Тек. — Хоч моє падіння й не було таке феєричне, як твоє, проте до нього спричинилися прояви особистої ворожнечі з боку...

— Годі! — відрізав Яма, відвертаючись.

Тек збагнув, що, либонь, зачепив був болюче місце. Шукаючи інший предмет для розмови, рушив до вікна, вистрибнув на широке підвіконня й витріщився на небо.

— Бачу на заході просвіт у хмарах, — повідомив він.

Яма підійшов, теж глянув, нахмурився й кивнув:

— Еге ж. Лишайся тут і тримай мене в курсі.

Він перейшов до пульта.

Нагорі лотос припинив обертатися, відтак скерувався на ділянку чистого неба.

— Дуже добре, — сказав Яма. — Це вже щось.

Він підніс руку до окремої панелі керування, де клацнув кількома перемикачами й підкрутив дві ручки.

Під ними, у печерних підземеллях монастиря, прийняли сигнал і розпочали інші приготування: лаштували носія.

— Хмари знову скупчуються! — крикнув Тек.

— Та вже байдуже, — відказав Яма. — Рибка в сітці. Лине він із нірвани до лотоса.

Знову гримнуло, а в лотос гучно, наче град, забарабанила злива. Змії блакитних блискавиць звивалися й сичали над верховинами.

Яма замкнув останнє коло.

— Гадаєш, він буде радий знову вдягнути тіло? — запитав Тек.

— А йди ти банани ногами лупи!

Тек вирішив, що вважатиме це дозволом піти, і лишив Яму самого в кімнаті, де ще треба було повимикати апаратуру. Спершу рушив коридором, а потім спустився широкими сходами. Зупинившись на майданчику, він почув голоси й шурхіт сандалів, що наближалися з бокової зали.

Не вагаючись, Тек видерся на стіну, чіпляючись за два протилежні ряди вирізьблених тварин — пантер і слонів. Умостившись на крокві, він сховався в тіні й став нерухомо чекати.

Крізь арку пройшло двоє чорноризців.

— То чому вона не може розчистити їм небо? — спитав перший.

Другий, старший і кремезніший, знизав плечима.

— Хіба ж я мудрець, щоб відповідати на такі запитання... Її небайдужість очевидна, інакше б вона не дала їм цього прихистку й не дозволила б Ямі так ним скористатися. Та хто може визначити межі ночі?

— Або жіночих настроїв, — зауважив перший. — Чув я, що навіть жерці не знали про її прибуття.

— Може бути. Хай там як, а скидається це на добре знамення.

— Скидається на те.

Ченці проминули ще одну арку, і Тек слухав, як вони віддаляються, доки не запанувала тиша.

Та навіть тоді він не пішов із сідала.

«Вона», що її згадували ченці, могла бути тільки сама богиня Ратрі — об’єкт поклоніння ордену, який прихистив послідовників Великодухого Сема, Просвітленого. Тепер і Ратрі належала до впалих із Міста Небесного, носячи шкуру простої смертної. Вона мала всі підстави ображатися через ту історію, і Тек розумів, на який ризик іде Ратрі, даючи їм притулок, не кажучи вже про її особисту присутність під час цієї справи. Якби звістка про це потрапила назовні й була почута ким слід, вона могла б утратити будь-які шанси колись поновитися в правах. Тек пам’ятав її як темноволосу красуню зі срібними очима, яка їде Проспектом Небес на місячній колісниці з чорного дерева й хрому, запряженій огирами чорної та білої масті, у супроводі варти, теж у чорному й білому, змагаючись у пишноті із самою Сарасваті[11]. Текове серце стрибнуло у волохатих грудях. Він просто мусив побачити її знову. Однієї ночі, вельми вже давно, за щасливіших часів і в кращій подобі, він танцював із нею на балконі під зірками. Це тривало лиш кілька митей. Та він пам’ятав, а мати такі спогади, коли ти мавпа, тяжко.

Тек зліз із крокви.

На північно-східному розі монастиря здіймалася вежа, височенна. У вежі тій була світлиця. Казали, що в ній повсякчас пробуває богиня. Щодня там прибирали, постіль міняли, спалювали свіжі пахощі й покладали просто у дверях жертовні приноси. Двері ці зазвичай тримали на замку.

Були там, звісно, вікна. Питання про те, чи змогла б крізь одне з них пробратися людина, так і залишиться суто теоретичним. Тек же на практиці довів, що мавпа це може.

Видершись на дах монастиря, він подряпався на вежу, рухаючись від цеглини до слизької цеглини, від виступу до нерівності, підсобакуватим гарчанням небес; кінець кінцем зачепився-таки за стіну точнісінько під зовнішнім підвіконням. На нього безугавно падав дощ. Він почув пташиний спів у кімнаті. Побачив краєчок мокрого синього шалика, перекинутого через підвіконня.

Схопився за край і підтягувався, аж доки зміг зазирнути.

Вона була спиною до нього. Сиділа в синьому сарі на ослінчику в протилежному кінці світлиці.

Він випнувся на підвіконня й прочистив горло.

Вона швидко обернулася. На ній був серпанок, тож риси її годі було розрізнити. Подивившись на нього крізь вуаль, вона встала й перетнула світлицю.

Він був нажаханий. Колись струнка, тепер вона мала широкий стан; ступавши колись пружно, мов гілочка хитається, зараз вона перевалювалася з ноги на ногу; обличчя було затемне; навіть крізь серпанок видно було, що лінії носа й підборіддя надто різкі.

Він схилив голову й проспівав;

— «Наша будь з тієї хвилі, як зібралися ми спати, ніби птаство на дерева!»[12]

Вона стояла нерухома, мов власна статуя внизу в головній залі.

— «Злодія жени далеко, Ноче, — вовка та вовчицю, — дай заночувати гарно!»

Вона поволі простягла руку й поклала йому на голову.

Трохи помовчавши, прорекла:

— Благословляю, маленький. На жаль, більше нічого дати не можу. Ні захистити, ані красою обдарувати — самій бракує цих розкошів. Як тебе звуть?

— Тек, — відказав він.

Вона торкнулася свого чола.

— Знала я колись одного Тека... Давно минулими днями, далеко звідси...

— Я — той Тек, пані.

Вона присіла на підвіконня. Трохи згодом він збагнув: вона плаче під вуаллю.

— Не плач, богине. Тек тут. Пам’ятаєш Тека-архівара? Списосяйного? Готовий він уволити твої веління.

— Теку... — мовила вона. — Ох, Теку! І ти? Я не знала, не чула...

— Колесо[13] повернеться ще раз, пані, і хтозна? Може, усе стане ще й ліпше, ніж колись.

Її плечі здригнулися. Він простягнув був до неї руку, але забрав.

Вона обернулася й подала йому свою.

Помовчавши цілу вічність, сказала:

— Самопливом наш статус не поновиться й справи не владнаються, Теку Списосяйний. Мусимо проторувати власний шлях.

— Що-що? — спитав був він, аж тут утямив: — Сем?

Вона кивнула.

— Саме він. Наша надія проти Небес, любий Теку. Якщо вдасться його вернути, у нас буде шанс жити знову.

— То саме тому ти йдеш на цей ризик, тому сидиш у тигрячій пащі?

— А чому ж іще? Коли справжньої надії немає, мусимо викарбувати власну. Хай навіть ця монета й буде фальшива, та, може, її таки вдасться збути.

— Фальшива? Ти не віриш, що він був буддою?

Вона реготнула.

— Сем був найвидатніший шарлатан на божій чи людській пам’яті. А ще — найгідніший суперник Тримурті[14] за всі часи. Не дивися на мене так збентежено, архіваре! Ти ж знаєш, що він украв канву свого вчення, шлях і досягнення, усі ці шати, із заборонених доісторичних джерел. Це була зброя, не більше. Його головна сила полягала у власній нещирості. Був би він знову з нами...

— Владарко, святий чи шарлатан, а він таки повернувся.

— Не кепкуй із мене, Теку.

— Богине, владарко! Я щойно від владаря Ями, він саме вимикає молитвомашину з отим своїм переможно насупленим виразом.

— Але ж задум був майже безнадійний... Владар Аґні[15] казав якось, ніби це цілком неможливо.

Тек устав.

— Богине Ратрі! — мовив він. — Хто з усіх, від людей до богів, знається на такому ліпше, ніж Яма?

— На це запитання, Теку, відповіді я не маю, бо її не існує. Але чому ти такий певний, що він зловив нашу рибку?

— Бо він — Яма.

— Тоді ось моя рука, Теку. Веди мене знову, як колись. Погляньмо на Бодгісатву вві сні.

І Тек вивів її крізь двері, униз сходами, у долішні палати.

Печеру заливало світло, породжене не смолоскипами, а Яминими генераторами. Ліжко на узвишші з трьох боків огороджували ширми. Апаратура здебільшого теж уже була схована за ширмами й завісами. Обслуга з ченців у шафранових рясах безшумно сновигала по великій палаті. Біля ліжка стояв Яма, майстерний винахідник.

Їхнє наближення декотрі з добре вишколених незворушних ченців зустріли короткими вигуками. Тек глянув на жінку обіч себе й відступив на крок, затамувавши подих.

Огрядна тітонька, з якою він щойно говорив, зникла. Він знову стояв поруч Безсмертної Ночі, що про неї написано: «Простяглася на весь простір, по долинах та по горах, пітьму геть жене зірками».

Дивився Тек лиш якусь хвилю, а тоді затулив очі. Вона й досі зберігала цей залишок свого давнього Образу.

— Богине... — почав був він.

— До сплячого! — звеліла Ратрі. — Він ворухнувся.

Вони підійшли до ложа.

І сталося те, що згодом малювали на фресках у кінці незліченних коридорів, вирізьблювали на стінах Храмів, зображували на стелях численних палаців, — пробудився той, кого знали під різними йменнями: Магасематман, Калкін[16], Манджушрі, Сіддгартха[17], Татхаґата[18], Ув’язнювач, Майтрея[19], Просвітлений, Будда й Сем. Ліворуч од нього стояла богиня-Ніч, праворуч — Смерть; у ногах згорбився Тек-мавпа, немов одвічний коментар щодо співіснування тваринного й божественного.

Одягнений він був у звичайнісіньке смагляве тіло середнього зросту й віку; риси мав пересічні й невиразні; розплющив очі — темні.

— Чолом тобі, Володарю Світла!

Слова ці проказала Ратрі.

Очі блимнули. Погляд був відсутній. Ніде в палаті ніхто не ворушився.

— Чолом тобі, Магасематмане, Буддо! — мовив Яма.

Невидющі, очі витріщалися в простір.

— Привіт, Семе, — сказав Тек.

Лоб трохи зморщився, очі примружилися, погляд спинився на Теку, відтак перейшов на інших.

— Де?.. — прошепотів він.

— У моєму монастирі, — відповіла Ратрі.

Без жодного виразу він поглянув на її красу.

Тоді так щільно заплющив очі, що їхні кутки пішли брижами. Від вищиру болю рот його став луком, стиснуті зуби — стрілами.

— Ти правда той, кого ми назвали? — спитав Яма.

Відповіді не було.

— Ти той, що дав рівний бій небесному війську на берегах Ведри?

Рот пом’якшав.

— Ти той, що кохав богиню смерті?

Очі блимнули. Губ торкнулася скороминуща усмішка.

— Це він, — заявив Яма. Тоді запитав: — Хто ти, чоловіче?

— Я? Я — ніщо, — відказав той. — Якийсь листочок у вирі. Пір’їнка на вітрі...

— Шкода, — мовив Яма, — бо у світі й так задосить листя й пір’я, і я б не гарував так довго, тільки щоб примножити їхню кількість. Я потребував чоловіка, який міг би повести далі війну, перервану його відсутністю, чоловіка могутнього, який міг би протиставити свою могуть божій волі. Думав був, що ти — він.

— Я... — він знову примружився, — Сем. Я Сем. Колись давно... Я ж таки бився, чи не так? Багато разів...

— Ти був Сем Великодухий, Будда. Пам’ятаєш?

— Може, і був...

В очах його повільно розгорявся вогонь.

— Так, — мовив він зрештою. — Був. Найсмиренніший із гордовитих, найгордовитіший зі смиренних. Я бився. Певний час я вчив Шляху. Бився знову, учив знову, пробував політику, чари, отруту... Я бився в такій жахній великій битві, що саме сонце сховало лице від різанини — люди й боги, звірі й демони, духи землі й повітря, вогню й води, буреплази й коні, мечі й колісниці...

— І ти програв, — зауважив Яма.

— Так, авжеж, ще й як. Та ми їм теж дали перцю, га? Ти, смертобоже, був моїм візничим. Тепер я все це пригадую. Нас полонили, і кармовладці мали чинити суд. Ти втік від них через довільну смерть, шляхом Чорного колеса. А я не спромігся.

— Саме так. Твоє минуле прочитали. Тебе судили.

Яма озирнувся на ченців, які тепер сиділи на підлозі, схиливши голови, і стишив голос.

— Змусити тебе вмерти справжньою смертю означало б зробити мучеником. Дати тобі розгулювати світом, хай у якій подобі, означало б залишити відчинені двері для твого вороття. Тож, як оце ти вкрав своє вчення в такого собі Готами[20] з іншого місця й часу, вони вкрали кінцівку мирської історії тієї особи. Тебе визнали гідним нірвани. Твій атман переселили, але не в інше тіло, а у велику електромагнітну хмару, що оперізує цю планету. Було це понад півстоліття тому. Нині за офіційною версією ти — аватар[21] Вішну, учення якого хибно витлумачив дехто з найпалкіших послідовників. Твоя особистість існувала далі тільки у формі самоувічнених хвиль, що їх мені вдалося вловити.

Сем заплющив очі.

— І ти посмів мене вернути?

— Саме так.

— Я весь час був свідомий мого стану.

— Я так і думав.

Його очі розплющились і спалахнули.

— І все одно посмів викликати мене звідти?

— Так.

Сем похнюпився.

— Справедливо звуть тебе богом смерті, Ямо-Дгармо. Ти позбавив мене найдосконалішого відчуття. Розбив об темний камінь своєї волі те, що понад будь-яким розумінням і смертною величчю. Чому ти не залишив мене там, у морі буття?

— Бо є тут один світ, що потребує твоєї смиренності, твого благочестя, твого великого вчення — і твого мак’явеллівського інтриганства.

— Ямо, я старий. Старий, як людство на цій планеті. Я ж бо один із Перших. Один із найперших, хто прийшов сюди, будував, селився. Решта вже мертві... або боги, dei ex machini[22]... Я теж мав шанс, але проґавив його. Багато разів. Я ніколи не хотів бути богом, Ямо. Аж ніяк. Лише згодом, побачивши, що вони коять, почав збирати доступну мені силу. Та було запізно. Вони були надто могутні. А тепер я просто хочу знову заснути віковічним сном, знову пізнати Великий відпочин, нескінченне блаженство, слухати співи зірок на берегах величного моря.

Ратрі нахилилася, зазирнула йому в очі й сказала:

— Ти нам потрібний, Семе!

— Знаю, знаю. Вічно воно, як у тім прислів’ї: котрий кінь тягне, того ще й б’ють.

Але, кажучи це, він усміхнувся. Вона ж поцілувала йому чоло.

Підстрибнувши, Тек заскочив на ліжко.

— Людство тішиться, — зауважив Будда.

Яма вручив йому халат, а Ратрі подала капці.

Щоб очуняти від миру, вищого за всякий розум, потрібен час. Сем спав. Спавши, він снив. Снивши, скрикував чи навіть кричав. Апетиту не мав; але Яма підшукав йому тіло й міцне, і бездоганно здорове, цілком здатне знести психосоматичний перехід із божественної відстороненості.

Та він годинами просиджував нерухомо, втупившись у якийсь камінець, насінинку чи листочок. І докликатися його з цього стану не вдавалося. Яма вбачав тут небезпеку і поділився цим із Ратрі й Теком:

— Недобре, що він так відстороняється від світу. Я говорив із ним, але де там, наче з вітром порозмовляв. Він не може повернути те, що втратив. А самі спроби відбирають у нього силу.

— Ану ж ти хибно трактуєш його намагання? — спитав Тек.

— Що-що?

— Бачиш, як він роздивляється насінинку, що її поклав перед собою? Зауваж зморшки в куточках його очей.

— І що з того?

— Він мружиться. Погано бачить?

— Ні.

— То чому ж тоді мружиться?

— Щоб ліпше вивчити насінину.

— Вивчити? Це не той Шлях, який він колись проповідував. Але він таки вивчає. Не медитує, не шукає в об’єкті чогось, що приведе до звільнення суб’єкта. Ні.

— То що ж він робить?

— Протилежне.

— Протилежне?

— Вивчає об’єкт, обмірковує його принципи, прагнучи ув’язнити себе. У ньому шукає він приводу жити. Намагається знов огорнути себе запиналом Маї[23], ілюзії світу.

— Гадаю, Теку, ти маєш рацію! — сказала Ратрі. — Як йому можна допомогти?

— Точно не знаю, пані.

Яма кивнув, і його темне волосся зблиснуло в стовпчику сонячного проміння, що перетинав вузьку веранду.

— Ти розчовпав те, чого я не зміг, — визнав він. — Його вороття ще не повне, хоч він і носить тіло, ходить на людських ногах і говорить, як ми. Та думки його досі поза нашим розумінням.

— То що ж нам робити? — повторила Ратрі.

— Довго гуляти з ним на лоні природи, — відказав Яма. — Годувати ласощами. Хвилювати душу віршем і піснею. Роздобути для нього міцного питва — тут, у монастирі, його катма. Вирядити в барвисті шовки. Привести йому куртизанку, а то й трьох. Знову занурити в життя. Лише так він може звільнитися з божих кайданів. Дурень я, що раніше цього не помітив...

— Хіба що трохи, смертобоже, — сказав Тек.

У Яминих очах стрибнуло полум’я, чорне-чорнісіньке; відтак він усміхнувся.

— Що ж, малий, ти відплатив, — визнав Яма, — за всі ті зауваги, якими я, не дуже й думаючи, осипав твої волохаті вуха. Вибач мені, мавполюде. Ти справжній чоловік, та ще й кмітливий, спостережливий.

Тек уклонився йому. Ратрі пирхнула.

— Підкажи-но нам, Теку-розумнику, — бо ми, може бути, задовго богували, тож бачимо речі не під тим кутом, — як же нам провадити це його повторне олюднювання, щоб воно якнайліпше послугувало нашим цілям?

Тек уклонився й Ратрі.

— Як і запропонував Яма, — ствердив він. — Сьогодні, пані, заберіть його гуляти в передгір’я. Завтра владар Яма відведе його на узлісся. Післязавтра я візьму його туди, де дерева й трави, квіти й виноград. І ми побачимо. Побачимо.

— Хай буде так, — прорік Яма, і так було.

Дальшими тижнями Сем дедалі нетерплячіше очікував чергової прогулянки: спершу з легким передчуттям приємності, тоді з помірним запалом і врешті-решт — із пекучим нетерпінням. Він узяв звичку гуляти на самоті й робив це все довше й довше: спочатку кілька годин зранку, потім і зранку, і ввечері. Відтак став виходити на цілий день, а інколи — ще й на цілу ніч.

Наприкінці третього тижня Яма й Ратрі обговорювали це рано-вранці на веранді.

— Не подобається це мені, — сказав Яма. — Ми не можемо ображати його, нав’язуючи своє товариство тепер, коли він його не бажає. Але ж там небезпечно, особливо для переродженого, як-от він. Ліпше б нам знати, як він проводить свій час.

— Хоч би що він робив, це допомагає йому вичуняти, — мовила Ратрі, запхнувши до рота тістечко й змахнувши пухлявою рукою. — Він уже не такий відсторонений. Більше говорить, навіть жартує. П’є вино, яке ми йому даємо. Його апетит повертається.

— Та як натрапить він на посланця Тримурті, то може настати йому край.

Ратрі поволі жувала.

— Проте не дуже ймовірно, що хтось із них никає десь тут саме тепер, — заявила вона. — Звірі бачитимуть у ньому дитя й не скривдять. Люди думатимуть, що він — святий пустельник. Демони ж його здавна бояться, тож поважають.

Але Яма лиш похитав головою.

— Владарко, не все так просто. Хоч я й розібрав більшість своєї апаратури та сховав її за сотні ліг[24] звідси, але такий інтенсивний енергообмін, до якого я вдався, не міг лишитися непоміченим. Рано чи пізно сюди навідаються. Я застосував екрани й глушники, та в деяких колах уся ця округа, напевне, привернула таку увагу, ніби на мапі затанцював Світовий вогонь. Невдовзі мусимо знятися з місця. Я б волів дочекатися, доки наш підопічний повністю одужає, але...

— А чи не можуть якісь природні сили давати такі самі енергетичні ефекти, що й твоя праця?

— Звісно, і вони таки трапляються в цій місцині — саме тому я й вибрав її для нашої бази. Тож, може, усе обійдеться. Та маю сумнів. Мої шпигуни по селах поки що не доповідають ні про що незвичайне. Але дехто стверджує, ніби в день його вороття в небі над округою бачили громову колісницю, що промайнула на гребені бурі, мовби полюючи. Було то далеко звідси, та я не вірю, що це випадковість.

— Але ж вона не поверталася.

— Принаймні нам про це не відомо. Та боюся...

— То вирушаймо відразу. Я-бо знаю, що твої передчуття варті уваги. Ти ж наймогутніший із-поміж упалих. А от мені хоч на кілька хвилин погарнішати — і то вже вкрай важко...

— Сили мої, — сказав Яма, підливаючи їй чаю, — залишилися цілі, бо вони не того роду, що твої.

На цьому він усміхнувся, продемонструвавши рівні ряди довгих блискучих зубів. Усмішка ця захопила край шраму на лівій щоці й так піднялася аж до кутика ока. Він підморгнув, щоб поставити на цьому крапку, і повів далі:

— Вагомий складник моєї могутності — знання. Відібрати їх у мене не могли навіть кармовладці. Однак могутність більшості богів спирається на фізіологічні особливості, що їх вони почасти втрачають, утілившись наново. Розум, якось це все пам’ятаючи, згодом певною мірою змінює тіло, породжуючи новий гомеостаз, уможливлюючи поступове повернення могутності. Справді, моя міць вертається швидко й уже вся при мені. Та навіть без неї я можу воювати знанням, і це — сила.

Ратрі сьорбнула чаю.

— Хай би з якого джерела була твоя сила, та якщо вона підказує вшиватися, то мусимо вшиватися. Як скоро?

Яма розкрив кисет і, говорячи, почав крутити цигарку. Його смагляві гнучкі пальці, хтозна-вкотре зауважила вона, рухалися так, ніби грали на музичному інструменті.

— Скажімо, не варто затримуватись тут довше, ніж іще тиждень, щонайбільше — десять днів. До того часу треба відлучити його від цієї місцевості.

Вона кивнула.

— І куди ж далі?

— Мабуть, до котроїсь південної державки, де нашого приїзду-від’їзду ніхто й не завважить.

Він прикурив і затягнувся.

— Маю ліпшу ідею, — запропонувала вона. — Знай, що під іменем смертної я — хазяйка Палацу Ками[25] в Хайпурі.

— Себто Курварію, мадам?

Вона спохмурніла.

— Простолюд і справді часто так його називає; і не кажи на мене «мадам» у тому самому реченні, бо це відгонить прадавнім натяком. Це осередок відпочинку, насолоди й благочестя... А також чи не головне джерело моїх доходів. Там, гадаю, буде добрий сховок для нашого підопічного; він буде оклигувати, а ми — планувати.

Яма ляснув себе по стегні.

— Авжеж! Авжеж! Хто шукатиме Будду в бурдеї, га? Добренно! Пречудово! То гайда до Хайпура, люба богине, до Хайпура й Палацу кохання!

Ратрі встала й тупнула сандалією по підлоговій плитці.

— Не смій говорити про мій закладу такому тоні!

Він опустив очі й через силу стер усміх зі свого обличчя. Відтак устав і вклонився.

— Даруй мені, люба Ратрі, але це зізнання було таке раптове... — тут він закашлявся й відвернувся. Повернувшись назад, був сповнений стриманості й поштивості. Повів далі: — ...що мене заскочила явна невідповідність. Та тепер я й справді бачу: це — мудрий задум. Найдосконаліше прикриття, джерело не тільки твого добробуту, а й особистих таємниць купців, воїнів і жерців. Невіддільний складник життя суспільства. Запорука твого статусу, твого права голосу в громадських справах. Бог — чи не найдавніша професія у світі. Тому нам, упалим, більше ніж личить таїтися за палісадом іншої такої поважної традиції. Схиляюся перед тобою. Дякую за твою мудрість і завбачливість. Я не кпитиму з підприємливості благодійниці та співзмовниці. Власне, я вже й не дочекаюся, коли туди потраплю.

Вона всміхнулася та знову сіла.

— Приймаю твоє єлейне вибачення, о зміїний сину. Хай би що сталося, довго сердитися на тебе просто неможливо. Налий, будь ласкав, іще трохи чаю.

Відкинувшись на спинки крісел, Ратрі попивала чай, а Яма покурював. Завіса віддаленого атмосферного фронту затулила пів краєвиду. Та на них і досі світило сонечко, а верандою гуляв прохолодний вітерець.

— Ти ж бачив залізний перстень на його пальці? — спитала Ратрі, поїдаючи чергове тістечко.

— Так.

— Знаєш, звідки він у нього?

— Не знаю.

— І я. Але, здається, нам варто це вияснити.

— Еге ж.

— І як ми до цього візьмемося?

— Я доручив цю робітку Текові, який ліпше пристосований до лісу, аніж ми. Він саме йде його слідом.

Ратрі кивнула:

— Добре.

— Чув я, — мовив Яма, — ніби боги й досі, бува, навідують найвидатніші Камині палаци на землі, зазвичай у зміненій подобі, але подеколи в повній величі. Чи правда це?

— Так. І року не минуло, як до нас у Хайпурі заходив владар Індра[26]. Десь зо три роки тому заглядав лже-Крішна[27]. З усіх Небесних найбільше переляку в обслуги викликає саме Крішна Невтомний. Бешкетував він у нас цілий місяць, поламав чимало меблів і змусив викликати не одного лікаря. Ледь не дочиста знищив наші запаси вина й харчів. А якось однієї ночі ну грати на своїй свирілці[28] — зробив би це старий Крішна, то можна було б йому ледь не все вибачити. Але цього разу справдешніх чарів ми не почули, бо ж є тільки один істинний Крішна, темношкірий і волохатий, із червонющими палкими очима. А цей знай лише танцював на столах, спричинив неабиякий безлад, та й акомпанемент його був так собі.

— Він хоч розплатився за цей розгардіяш чимось іще, крім музики?

Вона засміялася.

— Та ну, Ямо. Нащо між нами риторичні запитання?

Він похлинувся димом.

— Сур’ю-сонце[29] ось-ось огорнуть хмари, — мовила Ратрі, визираючи вгору, — й Індра вб’є дракона[30]. Будь-якої миті задощить.

Монастир накрило хвилею сірості. Вітер посилився, на стінах затанцювала вода. Злива, ніби намистяна завіса, запнула відкритий кінець веранди, куди вони дивилися.

Яма підлив чаю. Ратрі з’їла ще одне тістечко.

Тек пробирався лісом. Він стрибав із дерева на дерево, із гілки на гілку, пильнуючи стежку внизу. Хутро його було мокре, бо з листя на нього раз по раз зливалися крихітні водоспадики. За його спиною громадилися хмари, але на східному небі й досі сяяло вранішнє сонце, своїм червонясто-золотавим світлом роблячи з лісу строкате різнобарв’я. Звідусіль чувся пташиний спів: із переплетених лозами крон й із трав, що стінами височіли обабіч стежини. Давали концерт пташки, дзижчали комахи, час від часу лунав рик чи гавкіт. Листя ворушив вітерець. Стежка внизу дала крутий поворот і вивела на галявину. Тек зістрибнув на землю й рушив далі пішки, але на тому боці галявини знову повернувся на дерева. Тепер, зауважив він, стежка йшла паралельно горам, навіть забирала трохи назад у їхній бік. Звіддаля почувся гуркіт грому, трохи згодом повіяв інший вітер, прохолодний. Тек стрибав далі, рвав вологе павутиння й лякав пташок, що здіймалися крикливими хмарками яскравого пір’я. Стежка й далі вела до гір, потроху вертаючи в бік, з якого починалася. Часом траплялися й інші втоптані жовті доріжки; шлях ділився, перетинався, розгалужувався. У таких випадках Тек спускався на землю й вивчав сліди. Так, Сем повернув тут, Сем спинився попити біля цього ставка, де ростуть жовтогарячі гриби, вищі за рослявого чоловіка, із шапками досить широкими, щоб кілька таких могло сховатися там від дощу; Сем прибрав цю гілляку з дороги; тут він зупинився зав’язати сандалію; тут прихилився до дерева, де, за всіма ознаками, жила дріада...

За Тековою оцінкою, він відставав від переслідуваного на якихось півгодини — це давало Семові доволі часу дійти туди, куди він прагнув, і почати те, від чого був у такому захваті. Тепер попереду були гори, над якими маячів відблиск зірниці. Ще раз гримнуло. Вибравшись до передгір’я, де ліс порідшав, Тек посунув крізь високотрав’я на всіх чотирьох. Стежина вела все вище й вище та ставала дедалі кам’янистіша. Але Сем пройшов тут, тож і Тек слідував за ним.

Пилково-золотавий Божий Міст заступили хмари, що безугавно сунули на схід. Ударила блискавка, одразу по ній гримнув грім. Тут, на відкритому місці, вітер був швидший; він гнув трави; температура ніби нараз упала.

Тек відчув перші краплі дощу й кинувся шукати прихистку під однією зі смуг каміння. Вона була подібна до вузького живоплоту, трохи нахиленого в підвітряний, сухіший бік. Поки Тек рухався вздовж її низу, вперіщило, і світ геть знебарвився, щойно з неба зник останній синій клаптик.

Нагорі з’явилося море буремного світла, і звідти вивергнулися три шалені потоки, розбившись об кам’яне ікло, що криво чорніло на вітрі десь за чверть милі вище на схилі.

Коли зір Тека прояснів, він нарешті зміг дещо роздивитися. Кожна впала блискавка начебто лишила по собі якусь свою частку, що стирчала й розгойдувалася в сірому повітрі, пульсуючи вогнем попри вологу, яка безперестанку линула на землю.

Тоді Тек почув регіт — чи то був примарний звук, що стояв у вухах від останнього грому?

Ні, таки регіт — гомеричний, нелюдський!

Трохи згодом хтось люто завив. Знову блимнуло, знову гримнуло.

Ще один сніп вогню замайорів поруч із кам’яним іклом.

Тек лежав нерухомо хвилин п’ять. Відтак це повторилося — виття, три яскраві зблиски, гуркіт.

Вогняних стовпів було вже сім. Чи стане йому сміливості наблизитися, обігнувши їх, і зазирнути на скелю-ікло з того боку?

А хай навіть і стане, і хай навіть, як відчував Тек, до цього якось причетний Сем, — та чим зарадить мавпа, якщо сам Просвітлений не впорається?

Відповіді не було, але ось він уже рухається вперед, скоцюрбившись у мокрій траві, забираючи далеко вліво.

На півдорозі це сталося знову; тепер уже височіло десять тих штукенцій, червоно-золотаво-жовтих, соваючись туди й назад, туди й назад, буцім прирісши до землі.

Тремтячи, Тек зіщулився, геть мокрий; дійшов висновку, що хоробрості в нього й справді не густо. Попри це він просувався далі, доки не порівнявся з тим дивним місцем, а тоді й проминув його.

За скелею він спинився посеред численних великих каменюк. Удачний їм за те, що прихистили й сховали від поглядів знизу, Тек дюйм за дюймом крався вперед, не зводячи очей з ікла.

Тепер він бачив, що та скеля частково порожниста. У її підніжжі була суха неглибока печера, де стояло навколішки двоє постатей. «Святенники моляться?» — подумав він.

І тут це раптом трапилось. На скелі обвалилося найжахливіше палахкотіння, що він колись бачив, та й не раз, і не на мить. Ніби вогнеязикий звір лизав і лизав каміння з лютим гарчанням десь зо чверть хвилини.

Розплющивши очі, Тек налічив двадцять полум’яних веж.

Один зі святенників нахилився, ворухнувши рукою. Другий зареготав. Цей звук долинув до Текової засідки разом зі словами:

— Очі змія![31] Тепер мій!

— Яка кількість? — спитав перший, і Тек упізнав голос Великодухого Сема.

— Двічі стільки або квит![32] — ревнув другий, тоді гойднувся вперед-назад і повторив Семів жест. — Ніна зі Шринаґіна![33] — продекламував він, знову гойднувся вперед-назад і ще раз ворухнув рукою.

— Священна сімка, — м’яко проказав Сем. Другий завив.

Тек заплющив очі й затулив вуха, передбачивши, чому могло передувати це виття.

І не помилився.

Коли палахкотіння й гуркотіння вщухнули, він глянув униз на химерно освітлену сцену. Рахувати й не подумав. Ясно було, що тепер над місциною висіло, чудернацько жаріючи, сорок вогнистих сутностей: їхня кількість подвоїлася.

Ритуал тривав далі. На Буддиній лівиці жеврів власним блідо-зеленкуватим сяйвом залізний перстень.

Знову почулося те «Двічі стільки або квит!», знову Будда відповів: «Священна сімка».

Цього разу Тек був подумав, що схил під ним розколеться. Цього разу він був вирішив, що яскраве світло — це післяобраз, витатуйований на його сітківці крізь стулені повіки. Та він помилявся.

Розплющивши очі, Тек уздрів справжнісіньке військо рухомих блискавок. Їхнє палахкотіння било просто в мозок, і він затінив очі долонею, щоб можна було поглянути вниз.

— То що, Ралтарікі? — спитав Сем, і навколо його лівиці заграло ясне смарагдове світло.

— Ще разок, Сіддгартхо. Двічі стільки або квит.

Дощ на хвилю послаб; у заграві полум’яного воїнства на схилі Тек розглядів, що істота на ймення Ралтарікі має буйволячу голову й зайву пару рук.

Здригнувся.

Прикрив очі та вуха й очікувально стиснув зуби. Незабаром це сталося. Ревло, палахкотіло й не вщухало, аж доки він зрештою не знепритомнів.

Коли Тек отямився, між ним і скелею-захистком були тільки сірість і лагідний дощик. Біля підніжжя скелі сиділа лиш одна постать — без рогів і надлишкових рук на додачу до звичайних двох.

Тек не ворушився. Він чекав.

— Це, — сказав Яма, вручаючи йому аерозоль, — відлякувач демонів. У майбутньому рекомендую ретельно ним окроплятися, якщо зберешся дуже далеко від монастиря. Я думав, у цій місцині ракашів[34] нема, а то б дав це тобі раніше.

Тек узяв балончик і поставив його на стіл перед собою.

Вони сиділи в Яминих покоях, щойно перекусивши. Яма відхилився на спинку крісла, тримаючи лівою рукою келих Буддиного вина, а правою — напівповну карафу.

— То що, отой Ралтарікі — справді демон? — спитав Тек.

— І так, і ні, — відповів Яма. — Якщо під демоном ти розумієш лихе надприродне створіння, що володіє неабиякими силами, довго живе й здатне тимчасово набувати практично будь-якої подоби, тоді відповідь буде «ні». Це загальноприйняте означення, але в одному воно хибне.

— Он як? І в чому ж?

— Це не надприродне створіння.

— Але решта — правда?

— Так.

— Тоді я не бачу різниці, надприродне воно чи ні, коли вже воно лихе, володіє неабиякими силами, довго живе й здатне довільно змінювати подобу.

— Ага, а різниця, бач, величезна. Це різниця між незбагненим і незбагненним, між наукою і фантазією, це — суть. Чотири сторони компаса — логіка, знання, мудрість і незбагнене. Перед цим останнім напрямком хтось схиляється. Інші ж туди наступають. Схилитися перед ним одним означає спустити з очей решту три. Незбагненому я ще можу скоритися, але незбагненному — нізащо. Той, хто схиляється перед цим останнім напрямком, — святий або дурень. Ні ті, ні другі мені не до душі.

Тек знизав плечима й відпив вина.

— Ну, а як щодо демонів?

— Збагненні. Я досліджував їх багато років, і, якщо пригадуєш, я ж був один із Чотирьох, котрі зійшли в Пекельний Колодязь після втечі Тараки[35] від владаря Аґні в Паламаїдсу. Ти Тек-архівар чи хто?

— Був ним.

— То що ж ти, не читав про найперші задокументовані контакти з ракашами?

— Читав про дні, коли їх ув’язнювали...

— Тоді маєш знати, що вони — тубільці цього світу й були тут задовго до прибуття людства із загиблої Земли.

— Так.

— Вони істоти радше енергетичні, ніж матеріальні. За їхніми власними переказами, колись вони носили тіла й мешкали в містах. Та, прагнучи особистого безсмертя, пішли іншим шляхом, аніж людство. Знайшли спосіб увічнитись як сталі енергетичні поля. Відмовилися від тіл, щоб жити вічно вихорами сили. Але вони й не чистий розум. При них так і залишились їхні повні колишні «я»; народжених матеріальними, їх досі вабить плоть. Хоч вони й можуть тимчасово прибирати буцім тілесного вигляду, та повернутися до плоті без сторонньої допомоги неспроможні. Століттями вони безцільно дрейфували цим світом. Відтак прибуття людства розбуркало їх від спокою. Вони набули подоб людських страхіть, щоб жахати людей. Тому їх довелося перемогти й ув’язнити глибоко під Ратнагарами. Винищити їх до ноги ми не могли. Дозволити їм дальші спроби захопити втілювальні машини й тіла людей — теж. Тому їх зловили в пастку й полонили у великих електромагнітних пляшках.

— Та Сем багатьох позвільняв, щоб вони йому служили, — пригадав Тек.

— Еге ж. Він уклав зі страхіттями угоду й додержав її, тож дехто з них і досі блукає світом. З усіх людей вони поважають, либонь, тільки Сіддгартху. А з усіма людьми мають один спільний великий порок...

— Який?

— Обожнюють азартні ігри... Грають на що завгодно, а ігрові борги — єдина в них справа честі. Інакше бути й не може, бо вони втратили б довіру інших гравців, а з нею — чи не єдину свою розвагу. А що вони дуже могутні, з ними, буває, грають навіть князі в надії виграти їхні послуги. Так програвано цілі держави.

— Якщо, — сказав Тек, — Сем, по-твоєму, грав із Ралтарікі в одну з тих прадавніх ігор, то що могло бути на кону?

Яма, допивши вино, знову наповнив келих.

— Сем — дурень. Ні, він — гравець. Тут є різниця. Ракаші контролюють енергетичні сутності нижчого ряду. За допомогою того свого персня Сем тепер командує гвардією вогняних стихійників, що їх виграв у Ралтарікі. Це смертоносні бездумні створіння, кожне з яких несе в собі потугу блискавиці.

Тек допив вино.

— Але що ж міг Сем поставити?

Яма зітхнув.

— Усю мою працю, усі наші зусилля за понад півстоліття.

— Тобто своє тіло?

Яма кивнув.

— Людське тіло — найбільша принада для будь-якого демона.

— Чого б це Сем пішов на такий ризик?

Яма дивився на Тека, але не бачив його.

— Це, мабуть, єдиний спосіб, яким він міг мобілізувати свою волю до життя, знову зв’язати себе своїм завданням — свідомо потрапити в небезпеку, узалежнити власне існування від кожного кидка костей.

Тек налив собі ще келих вина й одним духом випив.

— Оце для мене незбагненне, — сказав він.

Але Яма похитав головою:

— Просто незбагнене. Сем не зовсім святий, але й не дурень.

«Ну, майже...» — підсумував він собі й увечері обприскав периметр монастиря відлякувачем демонів.

Наступного ранку до монастиря прийшов якийсь чоловічок і всівся перед головним входом, поставивши біля себе жебрацьку чашу. Убраний був в однісіньку зношену доземну одежину з цупкої коричневої матерії. На лівому оці мав чорну пов’язку. Залишки волосся були темні й дуже довгі. Гострий ніс, мале підборіддя й високі плоскі вуха робили його обличчя подібним до лисячого писка. Туго напнуту шкіру добре вичинили сонце й вітер. Єдине зелене око, здавалося, зовсім не кліпало.

Десь за двадцять хвилин його помітив котрийсь із Семових ченців і доповів про це одному з темновбраних братчиків ордену Ратрі. Той знайшов жерця й переказав звістку йому. Жрець, палко прагнучи вразити богиню чеснотами її послідовників, звелів привести того жебрака, нагодувати, одягнути в нове й надати келію, де він зможе спочивати, скільки заманеться.

Жебрак прийняв їжу з ґречністю браміна[36], але з’їв лише хліб і плоди. Прийняв він і темну рясу Ратріного ордену, відкинувши свої засмальцьовані лахи. Тоді зазирнув до келії, де йому вже приготували свіжу підстилку.

— Дякую тобі, достойний жерче, — мовив він густим і гримким голосом, надто сильним, як на таку особу. — Дякую тобі й молюся, щоб усміхнулася тобі богиня твоя за ласку й щедрість, проявлені в її ім’я.

Жрець на це й сам усміхнувся, усе ще сподіваючись, що, може, Ратрі пройде залою і на власні очі побачить його ласку й щедрість, проявлені в її ім’я. Та вона не пройшла. По суті, мало хто з її ордену взагалі бачив богиню, навіть уночі, коли вона набувала сили й ходила поміж них: на Семовому пробудженні були лише ченці в шафранових рясах, і лиш вони точно знали, хто він. Монастирем вона звичайно пересувалася, коли її послідовники читали молитви або вже полягали. Спала вона головно вдень; на очі ченцям потрапляла тільки закутаною, у накидці; забаганки й накази свої висловлювала особисто голові ордену — майже сліпому Ґандіджі, якому цього циклу виповнилося вже дев’яносто три роки.

Тому і її ченців, і шафранових розбирала цікавість — яка ж вона на вигляд? — і вони шукали нагоди заслужити її прихильності. Казали, ніби її благословення гарантує втілення в браміна. Лише Гандіджі було байдуже, бо він став на шлях справжньої смерті.

Богиня так досі й не пройшла залою, тому жрець вирішив поговорити ще:

— Я Баларма. Чи можу спитати твоє ім’я, добродію? Куди прямуєш?

— Я Арам, — мовив жебрак, — що взяв на себе десятирічну обітницю бідності, а семирічну — мовчанки. На щастя, сім років уже минуло, тож тепер я можу дякувати своїм доброчинцям і відповідати на їхні запитання. Прямую я до гір, знайду там печеру на медитацію та молитву. Можливо, прийму твою ласкаву гостинність на кілька днів, перш ніж подорожувати далі.

— Воістину буде для нас честь, якщо оселю нашу благословить своєю присутністю праведник. Радо тебе приймемо. Якщо знадобиться наша поміч на твоєму шляху і коли буде вона нам до снаги, дай лишень знати.

Незмигно дивлячись на нього зеленим оком, Арам мовив:

— Той чернець, котрий перший мене зауважив, не був у шатах вашого ордену, — він торкнувся темної ряси. — Натомість здалося мені, буцім моє поганеньке око іншу барву вздріло.

— Так, — відповів Баларма, — бо серед нас мають притулок Буддині послідовники, які перепочивають од своїх мандрівок.

— Це справді цікаво, — заявив Арам, — бо хтів би я з ними побалакати й, може, більше довідатися про їхній Шлях.

— Якщо залишишся в нас на трохи, то матимеш досить нагод.

— Тоді так і вчиню. Як довго вони тут пробудуть?

— Не знаю.

Арам кивнув.

— Коли міг би я з ними поговорити?

— Цього вечора о певній годині всі ченці зійдуться докупи й вільні будуть теревенити про те й се, за винятком мовчунів з обітниці.

— А час доти я проведу в молитві, — мовив Арам. — Дякую.

Кожен із них трохи вклонився, й Арам увійшов у келію.

Увечері Арам завітав на чернецькі посиденьки. Обидва ордени змішалися й жваво балакали. Самого Сема не було, як і Тека; Яма ж і взагалі не являвся сюди особисто.

Арам усівся за довгим столом у трапезній навпроти кількох Буддиних ченців. Трохи подиспутував із ними про віровчення та обрядовість, кастовість і світогляд, погоду й поточні справи.

— Дивним видається, — сказав він дещо згодом, — що ваші братчики зайшли раптом так далеко на південь і захід.

— Ми ж мандрівний орден, — відказав чернець. — Ідемо за вітром. За покликом сердець.

— У край поруділих земель та ще й у пору блискавок? Чи не трапиться тут часом якогось одкровення, уздрівши яке, міг би я духовно зрости?

— Цілий усесвіт — одкровення, — мовив чернець. — Усе змінюється, але все лишається без змін. За ніччю — день... Кожен день інший, але кожен — день. Світ — це здебільшого омана, але форми омани наслідують схему, яка єсть частина божественної дійсності.

— Так, так, — сказав Арам. — На оманах і дійсності я знаюся добре. Але що я хотів запитати, то це чи не з’явився десь тут новий учитель, чи не повернувся якийсь старий, чи не було тут якогось божественного прояву, наявність якого помогла б моїй душі стати свідомою?

Говорячи, жебрак змів зі стола червоного жука з ніготь завбільшки й заніс сандалію, щоб його розчавити.

— Не кривдь його, брате, — попрохав чернець.

— Але їх тут сила-силенна, а кармовладці ж постановили, що людина в комаху переродитись не може, тож убивство комахи — чин кармічно нейтральний.

— Попри це, — відказав чернець, — усе життя — одне ціле; у цьому монастирі всі практикують учення агімси[37] й не відбирають ніяких життів.

— Та все ж, — вів далі Арам, — Патанджалі[38] стверджує, що головне — намір, не вчинок. Отже, якщо я вб’ю з любов’ю, а не злістю, убивством це не вважається. Зізнаюся, це було не так, я таки розізлився — виходить, хай я й не вбив, а тягар провини несу, адже мав такий намір. Тож я міг би наступити на нього тепер, не порушивши принципу агімси більше, ніж уже порушив. Проте я гість, а тому, звісно, поважатиму ваші обряди й не зроблю цього.

На цьому він прибрав сандалію від комахи, що застигла на місці, наставивши вгору червонясті антенки.

— Він воістину вчений, — мовив хтось із Ратріного ордену.

Арам усміхнувся:

— Дякую, але це не так. Я лише скромний шукач істини, а в минулому мав кілька нагод підслухати бесіди освічених. От би знову мати такий привілей! Якби в цій місцині був якийсь великий навчитель чи вчений, я б, не вагаючись, пройшов по розжареному вугіллю, щоб сісти йому в ногах і слухати його слів чи споглядати його приклад. Якби...

Він осікся, бо всі очі зненацька повернулися до дверей за його спиною. Голови не повернув, але встиг розчавити іншого жука, що саме сидів біля його руки. Зі зламаного хітину спинки показалися вершечок малесенького кристала й два крихітні дротики.

Лише тоді він повернувся, окинувши зеленим оком ряд ченців між ним і дверима, і поглянув на Яму, одягнутого в саме тільки червоне — бриджі, чоботи, сорочку, пояс, плащ і рукавички, з головою, пов’язаною тюрбаном кольору крові.

— «Якби»? — мовив Яма. — Ти казав «якби»? Якби якийсь мудрець чи якийсь аватар божества мешкав десь тут, ти хотів би з ним запізнатися? Ти це казав, незнайомцю?

Жебрак піднявся з-за столу. Уклонився.

— Я — Арам, — заявив він. — Шукач і мандрівник, як і всі, хто прагне просвітлення.

Яма на уклін не відповів.

— Нащо перекрутив ти ім’я своє навспак[39], Володарю Омани, коли всі твої слова й дії так і волають його перед тобою?

Жебрак знизав плечима.

— Не розумію, що кажеш.

Але тут його вуст знову торкнулася усмішка.

— Я той, хто шукає Шляху й Праведності, — додав він.

— Важко мені в це повірити, бачивши щонайменше тисячу років твоєї зрадливості.

— Стільки живуть хіба боги.

— На жаль, я саме про це. Ти зробив серйозну помилку, Маро.

— Яку ж це?

— Із якогось дива вирішив, що тебе випустять звідси живим.

— Мушу визнати, я цього сподіваюся.

— І не зважив на численні пригоди, що можуть трапитись із самотнім подорожнім у цій дикій місцині.

— Я багато вже років самотній подорожній. Пригоди завжди трапляються з іншими.

— Можливо, ти гадаєш, що хай твоє тіло тут і знищать, але твій атман усе одно переселиться кудись далеко в іншу плоть. Як я розумію, хтось розшифрував мої нотатки, і такий фокус тепер можливий.

Брови жебрака зсунулися на чверть дюйма нижче й ближче одна до одної.

— Ти не знаєш про сили, що зараз обволікають цю будівлю й унеможливлюють таке переселення.

Жебрак виступив на середину кімнати.

— Ямо, — ствердив він, — ти дурень, якщо думаєш протиставити свою жалюгідну потугу впалого потузі Сновійника.

— Можливо, владарю Маро, — відповів Яма, — та задовго ждав я цієї нагоди, щоб відкласти її на потім. Пам’ятаєш мою обіцянку під Прагну? Не хочеш, щоб ланцюжок твого існування урвався — мусиш пройти тут, крізь єдині двері до цієї зали, які я заступаю. З-поза меж зали тобі ніщо не допоможе.

Тут Мара здійняв руки, і зродився вогонь.

Усе запалало. Полум’я стрибало з кам’яних стін, столів, чернецьких ряс. Дим хвилювався й крутився залою. Яма стояв посеред пожежі, але й не ворухнувся.

— Оце й усе, на що ти здатен? — спитав він. — Твої вогні повсюди, але не печуть.

Мара плеснув у долоні, і полум’я зникло.

Натомість, погойдуючи головою на висоті майже двох людських зростів і роздувши сріблястого каптура, здійнялася, готова вжалити, мехкобра.

Яма й не зважив на неї; його похмурий погляд хоботком темної комахи вп’явся в Марине єдине око.

Мехкобра зникла посеред своєї атаки. Яма ступив уперед.

Мара ж на крок відійшов.

Так стояли вони десь зо три вдари серця, тоді Яма просунувся ще на два кроки, Мара ж ізнову позадкував. В обох на чолі виблискував піт.

Жебрак мовби підріс, волосся його погустішало; він потовщав у талії, поширшав у плечах. Рухався він тепер не без грації, яку раніше годі було помітити.

Відступив ще на крок.

— Так, Маро, бог смерті існує, — процідив Яма крізь стиснуті зуби. — Упалий я чи ні, в очах моїх живе справжня смерть. Мусиш у них зазирнути. Як сягнеш стіни, задкувати вже не буде куди. Відчуй, як твої члени знесилюються. Відчуй, як руки й ноги холодіють.

Мара оскалив зуби. Шия його була завтовшки з бичачу, а біцепси — з чоловіче стегно. Дужі груди — ніби бочка, ноги — як великі лісові дерева.

— Холодіють? — спитав він, простягаючи руки. — Та цими руками, Ямо, я й велетня заламаю. Хто ти такий? Повалений божок-стерв’ятник. Твій насуплений вид уражає хіба літніх і недужих. Від погляду твого кров холоне хіба в тупих тварин і ницих людей. Я височію над тобою, як зірка над океанським дном.

Ямині руки в червоних рукавичках, немов пара кобр, схопили суперника за горло.

— То скуштуй-но сили, з якої кпиш, Сновійнику. Ти прибрав могутньої подоби. Ну-бо, скористайся нею! Здолай мене не на словах!

На щоках і чолі Мари розцвітали шарлатові плями — Яма стискав йому горлянку. Його око стрибало туди-сюди, неначе зелений прожектор, що обмацує простір.

Мара впав навколішки.

— Годі, владарю Ямо! — насилу видихнув він. — Чи схочеш вбить себе?[40]

Мара змінився. Риси його попливли, ніби він лежав під бистрими водами.

Яма дивився на власне обличчя й бачив власні червоні руки, що вхопилися за його зап’ястки.

— Втрачаючи життя, ти, Маро, впадаєш у розпач. Але Яма — не дитя, яке злякалося б розбити дзеркало, що ним ти став. Спробуй-но ще раз або помри вже як чоловік — втім, закінчиться це однаково.

Та риси знову попливли, знову змінилися. Цього разу Яма завагався й трохи послабив хват.

Її спижеве волосся розсипалося по його руках. Її світлі очі благально дивилися на нього. Шию оперізувало намисто з кістяних черепів, лише трохи блідіших від її плоті. Сарі її було кривавого кольору. Руки її лежали на його власних, майже пестячи...

— Богиня! — просичав він.

— Ти ж не вб’єш Калі?[41] Дурґу?  [42] — вичавила вона із себе.

— І знову помилка, Маро! — прошепотів він. — Коханих кожен убива[43], ти хіба не знав?

На цьому Яма крутнув руками, і почулося, як ламаються кістки.

— Десятикрат будь проклятий, — мовив Яма зі щільно заплющеними очима. — Ти не переродишся.

Він розімкнув руки. Біля ніг його лежав рослий чоловік шляхетної будови, голова якого спочивала на правому плечі.

Око нарешті заплющилося.

Яма перевернув труп носком чобота.

— Розкладіть багаття й спаліть це тіло, — звелів він ченцям, не повертаючись до них. — І то з усіма почестями. Нині помер один із найвищих.

Відтак одвів погляд від діла рук своїх, розвернувся на місці та вийшов із зали.

Цього вечора небом літали блискавки, а дощ сипав, мов кулі з Небес.

Вони вчотирьох зібрались у світлиці нагорі високої вежі, що здіймалася з північно-східного рогу монастиря.

Яма міряв кімнату кроками, спиняючись біля кожного вікна.

Решта сиділи, дивилися на нього й слухали.

— Вони підозрюють, — казав він, — але не знають. Сплюндрувати монастир однієї з них самих і показати людям розбрат у власних лавах боги б не наважилися, хіба що були б цілком певні. Певні вони не були, тож просто розвідували. Це означає, що час досі на нашому боці.

Вони кивнули.

— Сюди завітав брамін, який зрікся мирського, щоб віднайти свою душу. З ним трапилась лиха пригода, він умер тут справжньою смертю. Тіло його спалили, а попіл кинули в річку, що тече в море. Ось так усе й було... Тут саме гостювали мандрівні ченці Просвітленого. Невдовзі після пригоди вони рушили звідси. Куди — а хто ж то зна?

Тек випростався, як міг, — майже прямо.

— Владарю Ямо, — заявив він, — ця історія може прожити тиждень, місяць, хай навіть трохи довше. Але вона розвалиться в руках кармовладця, що судитиме першого-ліпшого з присутніх у цьому монастирі, котрий потрапить до Палати карми. І, гадаю, за наших обставин — ба й саме через них — дехто може постати перед суддею вже досить скоро. Що тоді?

Яма дбайливо й ретельно скрутив цигарку.

— Треба влаштувати, щоб те, що я сказав, було тим, що сталося насправді.

— Як це можливо? Коли людський мозок піддають кармінній ретроспективі, усі події, що їх людина бачила за останній життєвий цикл, видно судді й машині, наче на сувої.

— Слушно, — сказав Яма. — Але хіба ти, Теку-архіваре, ніколи не чув про палімпсести — сувої, що їх уже були використали, потім почистили, а відтак використали знову?

— Звісно, але ж пам’ять — не сувій.

— Та невже? — усміхнувся Яма. — Ну, ти ж сам удався до того порівняння, не я. А взагалі — що таке правда? Правда така, якою її зробили.

Він прикурив цигарку й повів далі:

— Ці ченці бачили дивну й жахну річ. Бачили, як я прибрав свого Образу й орудував Атрибутом. Бачили, як Мара робив те саме — тут, у монастирі, де ми відродили принцип агімси. Вони знають, що богу за таке кармінний тягар не загрожує, але збурило та вразило це їх неабияк. А ще ж буде спалення тіла. До цього спалення історія, яку я тобі розповів, має стати в їхніх мізках правдою.

— Як? — запитала Ратрі.

— Цієї ж ночі, цієї ж години, — сказав він, — поки образ тієї події ще палає в їхній свідомості, а думки їхні збентежені, буде виготовлена й закріплена де слід нова правда... Семе, годі вже відпочивати. Твій вихід. Маєш виголосити їм проповідь. Маєш викликати в них ті шляхетні сентименти, ті вищі духовні якості, що роблять людей податливими для божого втручання. Відтак ми з Ратрі поєднаємо сили, і народиться нова правда.

Сем посовався й опустив очі.

— Не знаю, чи зможу. Так давно то було...

— Колишніх будд не буває, Семе. Здувай пил із якихось своїх давніх приповідок. Маєш зо п’ятнадцять хвилин.

Сем простягнув руку.

— Дай-но тютюну й паперу.

Прийнявши пакуночок, він скрутив собі цигарку.

— А прикурити? Дякую.

Глибоко затягнувся, видихнув, закашлявся.

— Втомився я їм брехати, — мовив він зрештою. — Гадаю, річ насправді в цім.

— Брехати? — перепитав Яма. — А хто просив тебе про щось брехати? Зацитуй їм, якщо хочеш, Проповідь на горі. Або щось із «Пополь-Вуху», або щось із «Іліади». Мені байдуже, що саме ти скажеш. Просто трохи їх розворуши, трішечки заспокой. Більшого я не прошу.

— А тоді що?

— Тоді? Тоді я візьмуся їх рятувати, та й нас заразом!

Сем повільно кивнув.

— Ну, коли ти так це ставиш... Але я трохи не в формі на щось таке. Звісно, я вигадаю кілька істин і підкидатиму їм усіляке святенництво, але максимум двадцять хвилин.

— Двадцять — то двадцять. А відтак збираємось. Завтра рушаємо до Хайпура.

— Так рано? — запитав Тек.

Яма покрутив головою:

— Так пізно.

Ченці сиділи на підлозі трапезної. Столи позсували до стін. Комахи зникли. Зовні й далі дощило.

Великодухий Сем, Просвітлений, увійшов і всівся просто них.

Прийшла Ратрі, перевдягнена буддійською черницею, у серпанку.

Яма й Ратрі пройшли в дальній кінець кімнати й умостилися на долівці. Десь був і Тек, слухав.

Кілька хвилин Сем сидів, заплющивши очі, тоді тихо мовив:

— Я маю чимало ймень, і жодне не важить.

Відтак він трохи розплющив очі, але головою не ворухнув. Не дивився ні на що конкретне.

— Імена неважливі, — повів він. — Говорити означає називати, але говоріння неважливе. Інколи трапляється щось, чого не бувало раніше. Бачачи це, людина дивиться на дійсність. Вона не може розповісти іншим, що побачила. Та інші хочуть знати, отож допитують: «Яке воно, оте, що ти бачив?» Тож він намагається розповісти. Може, він бачив перший у світі вогонь. Він каже: «Воно червоне, як мак, але в ньому витанцьовують й інші барви. Воно без форми, немовби вода, що тече повсюди. Воно тепле, немовби сонце чи літо, тільки ще тепліше. Воно існує певний час на шматку дерева, а затим дерево зникає, неначе з’їдене, залишивши по собі дещо чорне, що можна сипати, як пісок. Зникає дерево — зникає й воно». Виходить, слухачі мають думати, що дійсність — вона як мак, як вода, як сонце, як те, що їсть і випорожнюється. Вони думають, що вона подібна до всіх тих речей, про подібність до яких розповіла їм та людина, котра її була пізнала. Та вони не бачили вогню. Насправді вони його не знають. Вони лише знають про нього. Та вогонь знову з’являється у світі, не раз і не два. Більше людей бачить вогонь. Згодом вогонь стає такий звичний, як трава, як хмари, як повітря, що ним вони дихають. Вони бачать, що він, хоч і подібний до маку, та не мак, подібний до води, та не вода, подібний до сонця, та не сонце, подібний до того, що їсть і випорожнюється, та не те, що їсть і випорожнюється, але щось відмінне від кожної з цих речей і їх усіх разом. Тож вони дивляться на цю нову річ і вигадують для неї нове слово. Вони називають її «вогонь».

Якщо вони натраплять на когось, хто досі його не бачив, і скажуть йому про вогонь, він не зрозуміє, про що йдеться. Тож вони своєю чергою розповідають йому, який є вогонь. Роблячи це, вони з власного досвіду знають, що говорять не правду, а лиш її частину. Вони знають, що з їхніх слів ця людина ніколи не пізнає дійсності, хоча до їхніх послуг усі слова світу. Він має сам глянути на вогонь, понюхати його, погріти від нього руки, зазирнути в його серце — або ж назавжди зостатися в невіданні. Виходить, «вогонь» не важить, «земля», «вода» й «повітря» не важать. «Я» не важить. Жодне слово не важить. Але людина забуває дійсність і пам’ятає слова. Що більше слів вона пам’ятає, то розумнішою її вважають інші. Вона дивиться на великі перетворення світу, але не бачить їх так, як їх бачили, коли людина вперше поглянула на дійсність. Їхні назви в неї на вустах, і вона всміхається, куштуючи їх, гадаючи, що пізнала їх у називанні. Те, чого ніколи не траплялося раніше, і досі трапляється. Це досі чудо. Великий плинний вогняний цвіт сидить навпочіпки на гілці світу, випорожнюючись попелом світу, і, не бувши жодним із того, що я назвав, а водночас бувши всім цим, ось це — дійсність, Безіменне.

Отже, закликаю вас: забудьте ймення, що їх ви носите; забудьте слова, які я кажу, щойно я їх промовлю. Глядіть натомість на Безіменне всередині вас, яке постає, коли я до нього звертаюся. Воно вчуває не мої слова, а дійсність у мені, частиною якої воно є. Це — атман, що він чує мене, а не мої слова. Усе інше несправжнє. Визначати — це втрачати. Суть усього — Безіменне. Безіменне є незбагненне, могутніше за самого Брахму. Усе минає, але суть залишається. Виходить, ви сидите посеред сну.

Суть снить формою. Форма минає, але суть залишається й снить новими снами. Людина йменує ці сни й думає, буцімто вловила суть, не знаючи, що звертається до несправжнього. Ці камені, ці стіни, ці тіла, що їх ви бачите навколо себе, — маки, вода й сонце. Вони — сни Безіменного. Вогонь, якщо бажаєте.

Час від часу якийсь сновидець усвідомлює, що він снить. Він може опанувати щось із висненого, підкорити його своїй волі — або ж прокинутися й пізнати себе ще ліпше. Якщо вибере він шлях самопізнання, велика слава його, і довіку буде він, яко зоря. Якщо ж натомість вибере він тантричний[44] шлях, поєднає самсару з нірваною, збагнувши світ і живучи в ньому далі, то буде він могутній серед сновидців. В очах наших може він бути могутній як на добро, так і на лихо, хоч ці поняття теж беззмістовні поза межами назвиськ у самсарі.

Проте жити в самсарі означає піддаватися впливу могутніх серед сновидців. Якщо могутні вони на добро — це золота пора. Якщо могутні вони на лихо — це пора темряви. Сон може стати страхіттям.

Написано: життя — це страждання. Це так, кажуть мудрі, бо, щоб досягти просвітлення, мусить людина відробити свій кармінний тягар. З цієї причини, кажуть мудрі, яка користь боротися вві сні проти того, що є твоя доля, що є шлях, яким маєш простувати до звільнення? У світлі відвічних цінностей, кажуть мудрі, страждання — ніщо; у поняттях самсари, кажуть мудрі, веде воно до доброго. То чим же можна виправдати борню проти тих, хто могутній на лихо?

Він на хвилю змовк і вище підніс голову.

— Цієї ночі з’явився поміж вас Володар Омани, Мара, могутній серед сновидців, могутній на лихо. І трапився йому той, хто здатен по-іншому працювати з висненим. Зустрів він Дгарму, який може вигнати сновидця зі сну. І вони боролися, і владаря Мари більше немає. Чому ж вони боролися — бог смерті з оманником? Ви скажете: дороги їхні недосліджені, бо це — дороги богів. Та це не відповідь.

Відповідь, виправдання, звучить однаково і для людей, і для богів. Хоч добро, хоч лихо, кажуть мудрі, не означає нічого, бо вони належать до самсари. Погодьмося з мудрими, що навчали рід людський від незапам’ятних часів. Погодьмося, але обміркуймо також річ, про яку мудрі не кажуть. Ця річ — «краса», яка є слово; але зазирніть за слово та обміркуйте Шлях Безіменного. А в чому полягає Шлях Безіменного? Це Шлях сну. А чому Безіменне снить? Це невідомо жодному жителеві самсари. Тож запитаймо радше, чим снить Безіменне?

Безіменне, до якого всі ми належимо, снить формою. А який найвищий можливий атрибут будь-якої форми? Це краса. Отже, Безіменне — митець. Виходить, питання не в добрі чи злі, а в естетиці. Борня проти тих, хто могутній серед сновидців, і то могутній на лихо чи то пак на бридкість, — це не та борня, що, як учать мудрі, беззмістовна в поняттях самсари чи нірвани, а певніше, борня за симетричне бачення сну, у поняттях ритму й контрапункту, рівноваги й антитези, що робить її чимось прекрасним. Про це мудрі не кажуть нічого. Правда така проста, що вони, очевидно, її недобачили. З цієї причини естетика ситуації зобов’язує мене звернути на неї вашу увагу. Боротися проти сновидців, які снять бридким, хоч людей, хоч богів, — воля Безіменного, інакше й бути не може. Ця борня теж несе страждання, тож кармінний тягар легшає, як і внаслідок витерпленої бридкості; але таке страждання значно продуктивніше у світлі відвічних цінностей, що про них так часто говорять мудрі.

Тож кажу вам: естетика того, що ви побачили цього вечора, була високого ряду. Ви можете спитати: «Як мені знати, що красиве, а що — бридке, щоб чинити відповідно?» На це питання, скажу я, мусите відповісти самі. Для цього спершу забудьте те, що я вам говорив, бо я не казав нічого. А тепер міркуйте про Безіменне.

Він здійняв праву руку та схилив голову.

Яма встав, встала й Ратрі, а на столі з’явився Тек.

Вони вийшли звідти вчотирьох, знаючи, що кармічну машинерію тимчасово переможено.

Вони йшли під Божим Мостом крізь кусюче ранкове сяйво. Обабіч стежки виблискували залишками нічного дощу височенні папороті. Верхівки дерев і далекі гірські піки майоріли за висхідними випарами. День був безхмарний. У вранішніх вітерцях досі відчувалася нічна прохолода. Ченців супроводжувало клацання, дзуміння та цвіркотіння джунглів. Монастир, з якого вони вийшли, лише трохи виднівся над кронами дерев; високо над ним дим накладав на небо свою кручену резолюцію.

Ратрін почет ніс її паланкін посеред натовпу ченців, слуг і нечисленної збройної охорони. Сем і Яма йшли в голові процесії. Над ними, нечутний і невидимий, рухався між листям і гіллям Тек.

— Багаття досі палає, — мовив Яма.

— Так.

— Вони спалили мандрівника, якому, коли він у них гостював, схопило серце.

— Це правда.

— Як на імпровізацію, твоя проповідь була цілком захоплива.

— Дякую.

— Ти справді віриш у те, що проповідував?

Сем засміявся.

— Я дуже легковірний, коли йдеться про мої власні слова. Вірю в усе, що кажу, хоч і знаю, що брехун.

Яма чмихнув.

— Кийок Тримурті й досі падає на людські спини. Нірріті[45] ворушиться у своїм темнім лігві, сваволить на південних морських шляхах. То що ж, ти плануєш іще одне життя присвятити метафізиці, шукаючи нового виправдання на виступ проти твоїх ворогів? Увечері ти просторікував так, ніби знову питаєш себе: «Навіщо?» — а не «Яким чином?».

— Ні, — мовив Сем, — я просто хотів спробувати на слухачах інший підхід. Важко збурити на повстання тих, кому всі речі однаково добрі. У їхніх розумах немає місця на зло, попри те, що вони постійно від нього потерпають. Якщо раб на дибі, знаючи, що переродиться — може, навіть у ситого купця, — страждає охоче, то він бачить усе не так, як хтось із лиш одним життям у запасі. Він здатний знести будь-що, бо знає: хай би який сильний був його теперішній біль, майбутня насолода це перевершить. Якщо така людина не вірить у добро і зло, то, можливо, натомість згодяться краса і бридкість. Я просто змінив назви.

— То що, це — нова офіційна лінія партії? — спитав Яма.

— Так, вона, — підтвердив Сем.

Крізь непомітний проріз в одежі Ямина рука вихопила кинджал, яким він віддав честь:

— Слава красі! Смерть бридоті!

Джунглями прокотилася хвиля тиші. Усі звуки життя навколо принишкли.

Яма здійняв одну руку, другою повернувши кинджал у приховані піхви.

— Стій! — гукнув він.

Тоді глянув угору, примружившись від сонця та схиливши голову праворуч.

— З дороги! В кущі! — скомандував він.

Усі послухалися. Шафрановорясі миттю щезли зі стежки. Паланкін Ратрі затягли в ліс.

— Що сталося? — спитала вона, ставши біля Ями.

— Слухай!

Тут з’явилось воно, пронеслося небом з оглушливим звуком. Промайнуло над гірськими верхівками, пролетіло над монастирем, без залишку розігнавши дим. Появу його віщали вибухи; коли воно прорізало собі дорогу крізь вітер і світло, повітря аж тремтіло. Мало воно форму Т-подібного хреста з великим кільцем на перекладині, а ззаду струменів вогняний хвіст.

— Руйнівник на ловах, — констатував Яма.

— Громова колісниця! — заверещав хтось із найманців, роблячи рукою якийсь знак.

— Шива летить, — мовив котрийсь чернець, витріщивши очі зо страху. — Руйнівник...

— Знав би я тоді, як добре в мене вийде, — зауважив Яма, — я б, може, навмисне обмежив її довговічність. Інколи аж шкодую, що такий геніальний.

Колісниця пролетіла під Божим Мостом, шугнула над джунглями й пішла південніше. Її ревіння віддалялося в тому напрямку. Відтак настала тиша.

Якась пташка коротко писнула. Друга відгукнулася. Тут усі звуки життя відновилися, і мандрівники знову ступили на стежку.

— Повернеться, — попередив Яма. І мав рацію: ще двічі того дня сходили вони з дороги, коли над їхніми головами проносилася громова колісниця. Під час останньої появи вона покружляла над монастирем — можливо, увагу привернула похоронна відправа. Тоді зникла за горами.

Уночі вони отаборилися під зірками, наступної ночі вчинили так само.

Третього дня дісталися річки під назвою Дива й портового містечка під назвою Куна. Там знайшли вони бажаний транспорт і того ж вечора рушили водою на південь, де Дива впадає в могутню Ведру, а звідти попливли й до кінцевої мети подорожі — хайпурських причалів.

Плинучи за течією, Сем дослухався до річкових звуків. Він стояв на темній палубі, поклавши руки на поруччя. Вдивлявся у води, де здіймалися й опускались яскраві небеса, де тіснили одна одну зорі. Тут ніч звідкись неподалік заговорила до нього голосом Ратрі:

— Ти вже мандрував цим шляхом, Татхаґато.

— І не раз.

— Дивині хвилі й брижі під зорями — то щось прекрасне.

— Істинно так.

— Ми прямуємо до Хайпура, до Палацу Ками. Що робитимеш, коли туди дістанемось?

— Присвячу трохи часу медитації, богине.

— Над чим медитуватимеш?

— Над моїми минулими життями й помилками кожного з них. Мушу переглянути тактику — і власну, і ворожу.

— Яма вважає, що Злота Хмара тебе змінила.

— Можливо.

— Він гадає, ніби вона тебе пом’якшила, послабила. Ти завжди вдавав із себе містика, але тепер, думає він, ти ним і справді став — собі на погибель, нам на погибель.

Він струснув головою та розвернувся. Але її не побачив. Чи вона там, невидима, чи пішла? Заговорив тихо й монотонно:

— Я вирву ці зорі з небес і жбурну їх богам у лице, якщо буде треба. Я блюзнитиму в кожнім Храмі по всій землі. Я забиратиму життя, як рибалка бере рибу неводом, якщо буде треба. Я знову піднімуся до Міста Небесного, хай навіть кожна сходинка буде вогнем чи голим мечем, а шлях вартуватимуть тигри. Одного дня виглянуть боги з Небес і побачать мене на сходах, як я несу їм подарунок, що його вони найбільше страшаться. Того дня почнеться нова юга[46]. Тоді підсумував:

— Але спершу мушу трохи помедитувати.

Знову відвернувшись, він задивився на води.

Метеор пропалив собі шлях у небі. Корабель рухався. Навколо зітхала ніч.

Сем дивився вперед і згадував.

Розділ другий

Приїхав якось один дрібний раджа одного дрібного князівства зі своїм почтом до Магартхи, міста, знаного як Брама Півдня й Світанкова столиця, щоб справити собі нове тіло. Було це в дні, коли впалу в багно нитку долі ще можна було підхопити, коли боги ще не були такими формалістами, коли демонів усе ще тримала в’язниця, а ворота Міста Небесного інколи відчинялися й людям. Це оповідка про те, як князь поглумився з однорукого приймача пожертв перед Храмом і накликав своєю зухвалістю неласку Небес...

Мало сущих перероджується поміж людей; численніші ті, хто перероджується деінде.

«Анґуттаранікая»[47] (1,35)

В’їжджаючи у Світанкову столицю серед пообіддя, князь рухався верхи на білій кобилі широким проспектом Сур’ї, позаду — сотня челяді, ліворуч — радник Стрейк; князева шаблюка була за широким поясом, а дещиця його скарбів — на в’ючних конях.

На тюрбани спадала спека, омивала їх і відбивалася від дороги.

Назустріч неквапно проїхала колісниця, погонич якої покосився на стяг, що його ніс старший челядник; при вході до свого павільйону стояла, вивчаючи потік подорожніх, куртизанка; слідком за кіньми бігла, гавкаючи, зграя вуличних собак.

Князь був високий, вуса мав димчасті. Темні, мов кава, руки були помережані набряклими тугими жилами. Але постава його була пряма, а очі — ніби в старого птаха, іскристі та ясні.

Попереду зібрався натовп охочих повитріщатися на процесію. На конях їздили лише ті, кому це було по грошах, а таких багатіїв було мало. Найчастіше сідлали буреплазів — лускатих і зубатих створінь непевного походження зі зміястою шиєю, коротким життям і лютим темпераментом; коні в останніх поколіннях чомусь плодилися дедалі гірше.

Князь просувався Світанковою столицею, витріщаки — витріщалися.

З названого на честь сонця проспекту звернули на вужчу вулицю. Вони проминали низькі торгові будівлі, великі крамниці великих купців, банки, Храми, готелі й борделі. Їхали-їхали, аж доки дісталися межі ділового кварталу, де був гідний князів заїзд Гокани Найгостелюбнішого. Спинили коней при брамі, бо ж сам Гокана стояв іззовні, убраний по-простому, по-модному опасистий, з усмішкою на вустах, бажаючи особисто завести білу кобилу всередину.

— Ласкаво прошу, владарю Сіддгартхо! — гучно виголосив він, щоб усі, хто міг це чути, знали, що за гість до нього завітав. — Ласкаво прошу до сеї пресолов’їної місцини[48], до напахчених садів і мармурових покоїв цього скромного закладу! І вершників твоїх ласкаво прошу, що вони чимало з тобою проскакали й, поза сумнівом, прагнуть вишукано перекусити й гідно відпочити не менше, ніж ти сам. Усередині знайдете ви все, що вам до вподоби, переконаний я, як уже знаходили безліч разів у минулому, коли зупинялися в цих покоях разом з іншими високородними пожильцями й шляхетними відвідувачами, надто численними, щоб згадати всіх, такими як...

— І тобі добридень, Гокано! — обірвав його князь, бо довго слухати господаря було ризиковано: промови його завжди могли линути без кінця, наче річки, а день же був спекотний. — Швидше впусти нас у свої стіни, де, окрім інших вигод, надто численних, щоб згадати всі, ще й прохолодно.

Гокана жваво закивав і, узявши кобилу за вуздечку, провів її крізь браму у двір; там він притримав князеві стремено, поки той спішувався, відтак передав коней під опіку стайничим і відправив хлоп’я прибрати вулицю перед брамою, де гості перед цим чекали.

У заїзді подорожніх омили слуги, поливши їм на плечі воду в мармуровій купальні. Тоді вони понамащували свої тіла за звичаєм воїнської касти, вдяглися у свіже вбрання та перейшли до їдальні.

Обід тривав до вечора, аж доки воїни згубили лік кількості перемін. Праворуч від князя, який сидів у голові довгого низького дощатого стола, плели складний танцювальний узір три танцівниці, клацаючи крихітними цимбалами на пальцях і змінюючи вирази обличчя в потрібну мить; акомпанувало їм четверо музик за завісою, граючи традиційні на цю пору доби мелодії. За скатертину правив розкішний гобелен, де синім, коричневим, жовтим, червоним і зеленим вишиті були численні мисливські та бойові сцени: вершники на буреплазах і конях списами й луками відбивалися від нападів пернатої панди, вогнекогута й рослини-велителя, у стручках якої замість бобів — коштовності; зелені мавпи боролися на верхівках дерев; птах Ґаруда[49], схопивши в пазури небесного демона, бив його дзьобом і крилами; із морських глибин виповзало військо рогатих риб, затиснувши в зімкнених плавцях рожеві коралові гостряки, а дорогу на суходіл перетинали їм люди в туніках і шоломах зі штихами й смолоскипами.

Князь майже не їв. Він бавився з їжею, слухав музику та раз у раз сміявся з дотепів котрогось зі своїх підданих. Потягував шербет, поклацуючи перснями об келих.

Поруч із ним постав Гокана.

— Чи все гаразд у тебе, владарю? — поцікавився він.

— Так, добрий Гокано, усе гаразд.

— Ти не їси разом зі своїми людьми. Трапеза тобі не до смаку?

— Річ не в їжі, яка пречудова, і не в кухарях, які приготували її бездоганно, достойний Гокано. Річ радше в тім, що останнім часом я щось не маю апетиту.

— А! — тямущо мовив Гокана. — Маю дещо, саме те, що треба! Лише хтось із таких, як ти, може по-справжньому це оцінити. Давно чекало воно своєї миті на особливій полиці мого льоху. Бог Крішна якимсь чином зберіг його з незапам’ятних часів. Він дав його мені багато років тому, бо аж ніяк не залишився невдоволений своїм перебуванням тут. Зараз я це принесу.

Він уклонився й позадкував із зали.

Вернувся він із пляшкою. Ще й не побачивши папірця на ній, князь упізнав форму.

— Бургундське! — вигукнув він.

— Достоту так, — підтвердив Гокана. — Давним-давно привезене із загиблої Земли.

Він понюхав напій і всміхнувся. Потім трохи налив у грушоподібний бокал і поставив його перед гостем.

Князь підняв його та вдихнув букет. Повільно відпив. Заплющив очі.

У залі запанувала тиша — усі вшанували його насолоду.

Тоді він поставив бокал, і Гокана підлив туди ще продукту лози піно-нуар, виростити яку в цьому краї було неможливо.

Та князь не торкнувся бокала. Натомість повернувся до Гокани й запитав:

— Хто найстаріший музика в цьому заїзді?

— Отой, Манкара, — мовив господар, показуючи на сивого чоловіка, який відпочивав за столиком у куточку.

— Не тілом, а роками, — уточнив князь.

— А, тоді Деле — якщо таки вважати його за музику. Каже, ніби колись ним був.

— Деле?

— Хлопець на стайні.

— А, он як... Пошли по нього.

Гокана плеснув у долоні й наказав слузі, котрий з’явився, піти на стайні, привести малого конюха до ладу й притягти його перед очі їдців.

— Будь ласкав, не гай часу, щоб привести його до ладу, — просто приведи сюди, — мовив князь.

Потому він відкинувся й став чекати, заплющивши очі.

Коли конюх постав перед ним, князь запитав:

— Скажи мені, Деле, яку музику ти граєш?

— Ту, що більше не тішить слуху брамінів, — відказав хлопець.

— А інструмент який був?

— Фортепіано.

— На чомусь із цього зіграти зможеш? — князь показав на інструменти, що саме стояли без діла на підставочці при стіні.

Хлопець зиркнув туди, схиливши голову набік.

— Гадаю, із флейтою впорався б, якби мусив.

— Вальси знаєш?

— Так.

— Зіграєш «Голубий Дунай»?

Похмурий вираз хлопця зник, його замінила невпевненість. Він озирнувся на Гокану, і той кивнув.

— Сіддгартха — князь серед людей, один із Перших, — ствердив господар.

— «Голубий Дунай»? На котрійсь із цих флейт?

— Якщо твоя ласка.

Хлопець знизав плечима.

— Спробую. Давненько я вже не грав... Не суди суворо.

Він підійшов до інструментів і щось пробурмотів власнику вподобаної флейти. Той кивнув. Тоді хлопець підніс її до губ і видув кілька пробних нот. Призупинившись, повторив спробу, а тоді розвернувся.

Знову підняв інструмент і почав тремтливу вальсову мелодію. Слухаючи, князь посьорбував вино.

Коли виконавець зупинився віддихатись, князь показав йому, щоб музичив далі. Він виконував одну заборонену мелодію за одною, і лиця фахових музикантів фахово виражали зневагу, але кілька ніг під їхнім столиком повільно притупувало в такт музиці.

Кінець кінцем князь допив вино. До Магартхи наближався вечір. Князь жбурнув хлопцеві повний монет гаманець і навіть не глянув, як той, виходячи, плаче. Тоді звівся на ноги й потягнувся, прикриваючи позіхання долонею.

— Я йду спочивати, — мовив він підданим. — Не програйте лишень своїх спадків, поки мене не буде.

Вони розреготалися й побажали йому доброї ночі, а самі замовили міцного трунку й солоного печива. Услід князеві донісся стукіт гральних костей.

Князь пішов рано, щоб устати вдосвіта. Він звелів слузі чатувати перед його дверима весь наступний день і не пускати нікого, кажучи, ніби пан нездужає.

Ще не розгорнулися перші квіти перед першими ранковими комахами, як князь уже вийшов із заїзду — і бачив це тільки старезний зелений папуга. Вийшов він не в розшитих перлами едвабах, а в лахах, як завжди в таких випадках. Ніхто не сурмив перед ним у мушлі й не бив у барабани — лише тиша провіщала його ходу тьмяними міськими вулицями. Вулиці ті були безлюдні, хіба що верталися з нічних викликів лікарі та повії. За ним ув’язався бродячий пес, який біг назирці крізь увесь діловий квартал аж до гавані.

Князь усівся на ящик при одному з пірсів. Ранок прийшов звільняти світ від темряви; князь дивився, як прибій рухає кораблі зі спущеними вітрилами, обплетені павутинням канатів, із вирізьбленими почварами або красунями на носі. Відвідуючи Магартху, він щоразу ненадовго заходив до порту.

Рожева парасолька ранку розгорнулася над скуйовдженим волоссям хмар, їдоками пронісся прохолодний вітерець. Птахи-сміттєїди з хрипкими криками здійнялися серед башт із вузькими вікнами-бійницями, а тоді заходилися пікірувати над водами затоки.

Він дивився, як виходить у море корабель, як наметоподібні парусинові крила злітають у височінь, де їх надимає солоне повітря. На решті суден, міцно втримуваних якорями, заворушилися вже залоги, готуючись завантажувати чи вивантажувати пахощі, корали, олію та всілякі тканини, а також метали, худобу, дерево й прянощі. Він дихав запахами торгівлі й дослухався до моряцької лайки. І від того, і від цього він був у захваті — перше відгонило багатством, друге поєднувало в собі два інші головні предмети його зацікавленості, а саме теологію й анатомію.

Згодом він побалакав із чужоземним капітаном, що наглядав був, як вивантажують лантухи збіжжя, а тепер саме перепочивав у затінку ящиків.

— Доброго ранку! — привітався князь. — Ні шторму тобі, ні скелі! Хай прихистять тебе боги й пошлють добрих купців на вантаж.

Той кивнув, усівся на ящик і заходився набивати невелику глиняну люльку.

— Дякую, старигане! — відказав він. — Хоч молюсь я богам тих Храмів, що їх сам обираю, та благословення приймаю від усіх і кожного. Благословення ніколи не завадить, а надто мореплавцеві.

— Тяжка мандрівка була?

— Могла б бути й тяжча. Ота димна морська гора, Ніррітіна Гармата, знову стріляє в небо.

— А, то ти приплив із південного заходу!

— Так. Із Чатістану, з Іспара-при-Морі. Вітри цієї пори року добрі, але саме тому вони й порозносили попіл із Гармати значно далі, ніж хтось міг би собі уявити. Шість днів валив на нас цей чорний сніг, а ще нас переслідував сморід підземного царства, від якого харчі й вода псуються, очі сльозяться, а горлянку дере. Коли ми нарешті втекли, то принесли багато жертв подяки. Бачиш, як забруднилися борти? А бачив би ти вітрила — чорнісінькі, наче волосся в Ратрі!

Князь подався вперед, щоб ліпше роздивитися судно.

— Але ж води не були надто збурені? — спитав він.

Моряк покрутив головою.

— Біля Солоного Острова перегукнулись ми з крейсером і довідались, що акурат на шість днів спізнилися до найгіршого виверження. Тоді Гармата палила хмари та здіймала величезні хвилі. На крейсері точно знали про два потоплені кораблі, але, можливо, був і третій, — моряк відхилився, покурюючи люльку. — Тож я й кажу: мореплавцеві благословення ніколи не завадить.

— Я от шукаю одного морехідця. Капітана. Звуть його Ян Ольвеґґ — або, може, він тепер відомий як Олваґґа. Знаєш такого?

— Знав. Але він давно вже в море не ходить.

— Он як? І що ж із ним сталося?

Моряк повернув голову, уважно вивчаючи співрозмовника.

— А ти хто такий, що питаєш? — зрештою поцікавився він.

— Мене звуть Сем. Ян — мій дуже давній приятель.

— Дуже давній — це ж відколи?

— Багато-багато років тому, в іншому місці, я знав його як капітана корабля, що по цих океанах не ходив.

Моряк раптом нахилився, підібрав якусь деревинку й пошпурив нею в пса, що саме оббіг палю з протилежного боку пірса. Тварина дзявкнула й помчала ховатися до складів. Це був той самий пес, котрий тюпав за князем від Гоканиного заїзду.

— Стережися бісових псів! — мовив капітан. — Є собаки одні, є другі, а є треті. А в цьому порту будь-якого слід гнати подалі.

Тоді він знову глянув на бесідника, немов оцінюючи.

— На пальцях твоїх, — показав він на них люлькою, — недавно було багато перснів. Від них позалишалися сліди.

Сем глянув на руки й осміхнувся.

— А від твого ока, моряче, ніщо не сховається. Тож я визнаю очевидне. Нещодавно я носив персні.

— Отож ти, як ті пси, не той, ким здаєшся, і прийшов розпитати за Олваґґу, назвавши його найдавніше ім’я. А твоє ім’я, кажеш, Сем. Ти часом не один із Перших?

Сем не відповів одразу, натомість роздивлявся моряка, буцім чекав, що той скаже ще щось.

Либонь, збагнувши це, капітан додав:

— Олваґґа, знаю, належав до Перших, хоч ніколи про це й не казав. Чи й сам ти з Перших, чи ти з кармовладців, тобі це однак відомо. Тож мої слова його не викажуть. А все ж таки бажаю дізнатися, до друга говорю чи до ворога.

Сем нахмурився.

— Ян ніколи не славився хистом заводити ворогів. А ти говориш так, ніби тепер він їх має — серед тих, кого ти назвав кармовладцями.

Мореплавець і далі не спускав з нього очей.

— Ти не з кармовладців, — врешті мовив він, — і ти здалеку.

— Маєш рацію, — підтвердив Сем, — але скажи-но, як ти це знаєш?

— По-перше, — почав моряк, — ти старий. Якийсь кармовладець теж міг би носити старе тіло, але не став би — принаймні не охочіше, ніж довго пробув би собакою. Він надто боявся б умерти наглою справжньою смертю, як це буває зі старими. Тож він не пробув би в такому тілі аж стільки, щоб на пальцях зосталися такі глибокі сліди від перснів. У багатих тіла ніколи не відбирають. Якщо їм відмовили в переродженні, вони доживають віку сповна. Якби хтось такий сконав не по-природному, кармовладцям міг би загрожувати збройний заколот його прибічників. Тож такого тіла, як у тебе, цим способом не здобути. А в тіла з життєдайних баків не було б слідів на пальцях. Отже, — підсумував він, — я вважаю, що ти — можновладець, але не кармовладець. Якщо ти віддавна знаєш Олваґґу, то ти, як і він, з Перваків. А з того, що ти прагнеш дізнатися, я висновую, що ти здалеку. Був би ти з Магартхи, то знав би за кармовладців, а знаючи за кармовладців, знав би, чому Олваґґа не може ходити в море.

— Здається мені, що на магартських справах ти знаєшся ліпше від мене, о новоприбулий моряче.

— Я теж із далеких країв, — визнав капітан, ледь усміхаючись, — але за дванадцять місяців я можу відвідати вдвічі більше гаваней. Чую новини, звістки, чутки й байки звідусіль, більше ніж із двох дюжин портів. Чую про палацові інтриги та храмові справи. Чую таємниці, що їх шепочуть уночі золотеньким дівчатам під Каминим тростиновим луком. Чую про походи кшатріїв[50] і угоди великих ділків, які наперед оборудують купівлю-продаж зерна та прянощів, коштовностей і шовку. Пиячу зі співцями й астрологами, акторами й слугами, кучерами й кравцями. Інколи, буває, заходжу в порт, де засіли морські розбійники, і дізнаюся історії їхніх заручників. Тож не бачу нічого дивного в тім, що я, прибувши здалеку, можу знати про Магартху більше за тебе, хоч ти, імовірно, і мешкаєш за якийсь тиждень їзди звідси. Інколи до мене доходять чутки навіть про божі діяння.

— Отже, ти можеш повідати мені, що це за кармовладці такі й чому їх слід уважати за ворогів? — спитав Сем.

— Можу дещо про них розказати, — відповів капітан, — бо ти маєш стерегтися. Колишні тілоторговці стали кармовладцями. Їхні власні імена тепер таємниця, ото як у богів, тож тепер вони так само знеособлені, як Велике колесо, заступниками якого себе проголосили. Вони вже не просто торгують тілами, а ще й пов’язані з храмовниками. Та й ті змінилися — бо ж твої побратими-Перші, які тепер богують, спілкуються з ними з Небес. Якщо ти й справді з Перших, Семе, то шлях твій, коли трапляться на ньому ці нові кармовладці, приведе або до обожествлення, або до загибелі.

— Як? — поцікавився Сем.

— Подробиці шукай деінде, — відказав той. — Яким саме робом до цього доходить, мені невідомо. Попитай на Ткацькій вулиці майстра-вітрильника Яннавеґа.

— То так тепер знають Яна?

Моряк кивнув.

— І стережися собак, — додав він, — та й, коли вже на те пішлося, усього живого, що може містити розум.

— Як тебе звуть, капітане? — запитав Сем.

— У цьому порту мене звуть або ніяк, або на вигадане ім’я. Брехати ж тобі причин я не бачу. На добридень, Семе.

— На добридень, капітане. Дякую за твої слова.

Сем устав і пішов із порту, прямуючи назад до ділового кварталу й ремісничих вулиць.

Сонце повзло в небі червоним диском, піднімаючись до Божого Мосту. Князь ішов пробудженим містом, пробираючись серед яток із розкладеними напоказ виробами всіляких дріб’язкових ремесел. Навколо нього сновигали продавці мазей і порошків, парфумів та олій. Квіткарі махали перехожому вінками й букетиками; винарі не казали нічого, просто сиділи зі своїми міхами на рядах затінених лавок, чекаючи, доки покупці, як завжди, підійдуть самі. Ранок душів стравами на вогні, мускусом, плоттю, екскрементами, оліями й пахощами — усі ці аромати змішалися докупи й витали, мов незрима хмаринка.

Від убраного старцем чоловіка цілком сподівано було зупинитися й заговорити до горбаня, що старцював із чашею:

— Здоров був, брате! Я сам не звідси, маю тут справу. Підкажеш, як пройти на Ткацьку вулицю?

Горбань кивнув і недвозначно потрусив чашею.

Чоловік дістав монетку з гаманця, схованого під подертими лахами. Кинув її в горбаневу чашу, де вона швидко зникла.

— Ондечки, — показав головою жебрак. — Третій поворот ліворуч. Пройдеш іще два перехрестя й дійдеш до Фонтанного кільця перед Храмом Варуни[51]. На це кільце виходить Ткацька вулиця, знайдеш її за знаком Шила.

Чоловік кивнув горбаневі, поплескав того по горбі й рушив далі.

Діставшись Фонтанного кільця, князь зупинився. Кількадесят людей вишикувалось рухомим рядом перед Храмом Варуни, найсуворішого й найповажнішого з усіх небожителів. Та ці люди не збиралися до Храму, натомість робили щось, для чого треба було діждатися черги. Він почув стукіт монет і підійшов ближче.

Черга просувалася до блискучої металевої машини.

Якийсь чоловік кинув монетку в пашу сталевого тигра. Машина замуркотіла. Чоловік натиснув кнопки, відлиті у вигляді звірів і демонів. Тоді заблимали вогники вздовж звивистих тіл двох нагів[52], священних зміїв, що обрамлювали прозорий перед машини.

Він підібрався ще ближче.

Чоловік смикнув за важіль збоку машини, відлитий у вигляді риб’ячого хвоста.

Нутрощі машини сповнило божественне голубе сяйво; змії червонясто запульсували; заграла тиха музика; у світлі з’явилося та з шаленою швидкістю закрутилося молитовне колесо.

Чоловік мав блаженний вираз обличчя. За кілька хвилин машина вимкнулася. Він укинув ще монету й знову смикнув важіль, змусивши кількох осіб ближче до кінця черги чутно ремствувати — мовляв, це вже його сьома монета, а день же спекотний, а інші ж теж чекають, щоб замовити молитву-другу, і взагалі, чом би йому не піти всередину й не віддати такої великої пожертви просто в руки жерцям? Хтось відповів, що той чоловічок, запевне, чимало нагрішив. Заходилися вгадувати, що ж саме він може відмолювати. Це супроводжував неабиякий регіт.

Побачивши в черзі кількох жебраків, князь і собі в неї став.

У міру просування він зауважив: тимчасом як одні натискали кнопки на машині, другі просто вкидали якийсь металевий диск у пащу такого самого тигра з протилежного боку корпусу. Коли машина завершувала роботу, диск випадав у чашу, і власник його забирав. Князь наважився порозпитувати. Звернувся до чоловіка, котрий стояв перед ним:

— Чому це дехто має якісь власні кружальця?

— Бо зареєструвались, — відказав той, не обертаючись.

— У Храмі?

— Так.

— Он воно що.

Почекавши з півхвилини, він запитав знову:

— А нереєстрові, як хочуть оцим скористатися, тиснуть кнопки?

— Так, набирають ім’я, фах і адресу.

— Ану ж хтось нетутешній, як-от я?

— Маєш додати ще й назву свого міста.

— Ану ж хтось неписьменний, як-от я, що тоді?

Чоловік обернувся.

— Тоді, мо’, ліпше помолися по-старому, а пожертву віддай просто в руки жерців. Або ж зареєструйся, і матимеш власне кружальце.

— Ясно, — мовив князь. — Так, слушно кажеш. Маю це трохи обметикувати. Дякую.

Він вийшов із черги й рушив круг фонтана туди, де на стовпі висів знак Шила. Відтак опинився на Ткацькій вулиці.

Тричі питав вітрильника Янаґґу[53], утретє — у низькорослої жіночки з могутніми руками й вусиками, що сиділа, схрестивши ноги, і плела килимок у своїй ятці під низьким звисом даху того, що колись, либонь, було стайнею та й досі нею пахло.

Вона проричала йому, куди йти, але спершу обдивилася з ніг до голови та з голови до ніг несподівано гарними оксамитово-карими очима. Він пішов, як вона сказала, пробрався зиґзаґом проходу між будинками, спустився сходами, що притулилися ззовні до стіни п’ятиповерхівки, і дістався дверей, які вели в підвальний коридор. Там було вогко й темно.

Постукав у треті двері зліва, і трохи згодом вони відчинилися.

Чоловік утупився в нього:

— Чого?

— Можна ввійти? Маю досить-таки невідкладну справу...

Той хвильку повагався, тоді ледь кивнув і відступив убік.

Князь пройшов повз нього в комірчину. На підлозі, перед табуреткою, що на неї чоловік знову всівся, був розкладений великий шмат парусини. Хазяїн жестом припросив князя сісти на другу табуретку з наявних двох.

Чоловік був невисокий на зріст і широкий у плечах; волосся мав білосніжне, а на зіницях уже помітні були перші димчасті ознаки катаракти. Руки були смагляві й загрубілі, суглоби пальців — вузлуваті.

— Чого? — повторив він.

— Ян Ольвеґґ, — сказав гість.

Старечі очі спершу розширилися, а тоді звузилися в щілинки.

Чоловік зважив на долоні ножиці.

— «Далеченька путь до Тіпперері»[54], — мовив князь.

Старий витріщився й раптом усміхнувся.

— «Коли серце там», — відповів він, поклавши ножиці на верстат. — Скільки літ, скільки зим, Семе?

— Я згубив лік рокам.

— І я. Але десь сорок — сорок п’ять років ми не бачилися? Чимало пивця утекло відтоді, га?

Сем кивнув.

— Не знаю, з чого й почати... — мовив хазяїн.

— Насамперед скажи, чому «Янаґґа»?

— А чом би й ні? Звучить якось щиро, по-робітничому. Сам же ти як? Досі ото князюєш?

— Я — досі я. І коли мене кличуть, то й досі Сіддгартхою.

Вітрильник пирхнув.

— Ще й Ув’язнювачем Демонів. Гаразд. А що статки твої до вбрання геть не пасують, доходжу висновку: ти, як завжди, розвідуєш обстановочку.

Сем кивнув:

— І натрапив на багато всякого незрозумілого.

— Атож, — зітхнув Ян. — Атож. Із чого ж почати? Із чого? Розповім-но про себе, ось із чого... Забагато злої карми я набравсь, щоб сподіватися тепер на переселення.

— Що-що?

— Карма, кажу, зла. Стара релігія — не просто єдина релігія, це релігія одкровення, насаджувана й страхітливо наочна. Але не думай ці останні слова надто гучно. Із десяток років тому Рада дозволила застосовувати психозонди до кандидатів на поновлення. Це було якраз після розколу на акселераціоністів і деїкратів, коли Священна коаліція витиснула технарів і тиснула собі далі. Найпростіший розв’язок був пережити проблему. Храмовники змовилися з тілопродавцями, мізки їхніх клієнтів стали зондувати, акселераціоністам відмовляли в поновленні, себто... ну... простіше простого. Акселераціоністів тепер лишилося геть небагато. Але то був лише початок. Божа кліка швидко збагнула, у чім сила. Сканування мізків стало стандартною процедурою, що передує переселенню. Тілопродавці стали кармовладцями й увійшли до храмової ієрархії. Вони читають твоє минуле, зважують карму й визначають твоє наступне життя. Чудовий спосіб зберігати кастову систему й запевнити деїкратам владу. До речі, більшість наших старих знайомих вгрузнули в усе це по самісінькі німби.

— Боже! — жахнувся Сем.

— У множині, — виправив Ян. — Завдяки Образам і Атрибутам їх і так завжди мали за богів, але тепер це збіса офіційно. І ниньки жодному з тих, кому випало належати до Перших, не варто заходити до Палати карми, не вирішивши наперед, що йому більше до душі: швидке обожествлення чи погребне багаття. На коли ти записаний? — завершив він.

— На завтрашнє пообіддя, — відповів Сем. — А як це ти досі топчеш ряст, не маючи ні німба, ані жмені блискавок?

— Бо маю двійко друзів, що вони обоє порекомендували мені жити собі тихцем, а на зондування не ходити. Я щиросердно пристав на їхню мудру пораду, й ось наслідок: я досі тут, латаю вітрила, час від часу даю жару в місцевих забігайлівках. Інакше... — він здійняв мозолисту руку та клацнув пальцями. — Інакше як не справжня смерть, то, приміром, тіло, напхане раком, або цікавенне життя вихолощеного буйвола, або...

— Собака? — припустив Сем.

— Достоту так, — відказав Ян.

Тишу сповнило булькання спиртного, що ним хазяїн сповнив дві склянки.

— Дякую.

— Щоб пекло не пекло! — він поставив пляшку назад на верстат.

— Ух, та ще й на порожній шлунок... Сам женеш?

— Ага. Маю апарат у сусідній кімнатці.

— Із чим тебе й вітаю. Ну, якщо й була в мене зла карма, то вже без залишку розчинилась.

— Зла карма означає будь-що, аби це було не до вподоби нашим божественним друзям.

— А з чого ти вирішив, що вона в тебе є?

— Бо хотів я був ширити машинерію серед наших тутешніх нащадків. За це мені надавали чортів на Раді. Я покаявся й мав надію, що вони забудуть. Та акселераціонізм відкинули так далеко, що за мого віку він уже не повернеться. А шкода. Хотів би я знову підняти вітрило, поплисти до нових обріїв. Ба навіть підняти корабель...

— Невже зонд справді досить чутливий, щоб виявляти якісь ефемерні акселераціоністські погляди?

— Зонд, — мовив Ян, — чутливий досить, щоб показати, що ти їв на сніданок одинадцять років і один день тому й де ти того ранку порізався, коли голився, наспівуючи гімн Андорри.

— Коли ми полишали домівку, із цим тільки експериментували, — зауважив Сем. — Ті два зразки, що їх ми привезли, були простенькі перетворювачі мозкових хвиль. Коли ж стався прорив?

— Ну то слухай, селюче темний. Пам’ятаєш того шмаркача, невідь-чийого байстрюка з третього покоління, на ім’я Яма? Хлопчину, який розганяв і розганяв генератори, аж доки один вибухнув і так його пообпікав, що своє друге тіло, десь п’ятдесятирічне, він одержав, не доживши й до сімнадцяти? Хлопчину, закоханого в зброю? Того малого, який знеболював і розтинав усе, що рухається, знаходячи у своїх дослідах таку втіху, що ми прозвали його богом смерті?

— Так, пригадую. Що, і досі живий?

— Якщо волієш це так називати. То тепер він таки бог смерті — тільки це вже не прізвисько, а посада. Він удосконалив зонд десь із сорок років тому, але деїкрати лише досить недавно його розсекретили. Кажуть, що він іще кілька штукенцій вигадав, щоб прислужитися божій волі... Наприклад, механічну кобру, здатну зчитувати енцефалограму десь за милю, ставши дибки й роздувши каптура. Вона знайде серед натовпу потрібну людину в будь-якому тілі. Антидот же на її отруту невідомий. Чотири секунди — і гаплик... Або вогнежезл, яким, кажуть, владар Аґні з морського берега поборознив поверхні всіх трьох місяців. І, як я розумію, він саме проектує якесь реактивне одоробло для владаря Шиви... ну й таке інше.

— Он як, — сказав Сем.

— Ну, а ти зондування пройдеш? — спитав Ян.

— Боюся, ні. Слухай, зранку я бачив машину, що її, мабуть, найточніше буде назвати молитвоматом. Це щось звичайне?

— Так. З’явилися зо два роки тому — їх наш юний Леонардо вигадав однієї ночі за чаркою соми[55]. Тепер, як концепція карми вкоренилася, вони стали вигідніші за податківців. Кажуть, коли товариш громадянин напередодні свого шістдесятиліття являється до лікарні імені свого улюбленого божества, то молитовний рахунок громадянина зіставляють із рахунком гріховним, щоб визначити його майбутню касту, а також вік, стать і стан здоров’я його наступного тіла. Файно. Спритно.

— Я зондування не пройду, — заявив Сем, — хай би скільки молитов нагромадив. За гріхи злапають.

— І які ж то гріхи?

— Ті, у котрі я ще не впав, але які вже записуються в моїх думках — бо я їх саме обмірковую.

— Збираєшся виступити проти богів?

— Так.

— Яким чином?

— Ще не знаю. Та почну з того, що до них звернуся. Хто їхній начальник?

— Не можу когось назвати. Панує Тримурті — себто Брахма, Вішну й Шива. Хто з них і коли саме начальствує — не скажу. Дехто стверджує, ніби Брахма...

— Так хто ж вони насправді?

Ян похитав головою.

— Не знаю. Вони ж носять не ті самі тіла, що й покоління тому. І всі звуться йменнями богів.

Сем підвівся.

— Повернуся пізніше або пришлю по тебе.

— Хочеться вірити... Ще по одній?

Сем заперечно мотнув головою.

— Пора мені знову стати Сіддгартхою, поснідати в Гоканиному заїзді й оголосити там про свій намір завітати до Храмів. Якщо наші приятелі тепер боги, вони, певно, спілкуються зі своїми жерцями. Сіддгартха йде молитися.

— Тільки не за мене, — попросив Ян, наливаючи собі ще одну. — Не впевнений, що переживу божі відвідини.

Сем усміхнувся.

— Вони не всемогутні.

— Щиро на це сподіваюся. Але, боюся, це вже ненадовго.

— Доброго плавання, Яне.

— Skaal[56].

По дорозі до Храму Брахми князь Сіддгартха затримався на Ковальській вулиці. За півгодини він вийшов із крамниці в супроводі Стрейка й трьох челядників. Усміхаючись так, буцімто щойно зазирнув у майбутнє, пройшов центром Магартхи, дійшовши нарешті до високого й розлогого Храму Творця.

Не зважаючи на витріщання черги перед молитвоматом, князь піднявся довгими положистими сходами, зустрівшись перед входом до Храму з верховним жерцем, якого заздалегідь сповістив про свій візит.

Сіддгартха та його підлеглі ввійшли до Храму, роззброїлися й віддали попередні поклони в бік святилища. Тільки тоді князь звернувся до жерця.

Стрейк і решта відійшли на шанобливу відстань, а їхній пан вручив служителю церкви важкий гаманець і стиха мовив:

— Хочу поговорити з Богом.

Вивчаючи його обличчя, жрець відповів:

— Храм відкритий для всіх, владарю Сіддгартхо. Тут можна спілкуватися з Небесами, скільки завгодно.

— Я не зовсім це мав на увазі, — уточнив Сіддгартха. — На гадці в мене було дещо приватніше, ніж офіра й довга літанія.

— Не зовсім розумію...

— Але ж вагу гаманця відчуваєш, га? Він містить срібло. Другий, ось тут у мене, містить золото — до сплати по одержанні послуги. Хочу скористатися вашим телефоном.

— Теле... чим?

— Системою зв’язку. Був би ти з Перших, як-от я, зрозумів би, про що йдеться.

— Щось я не...

— Запевняю: мій виклик не матиме негативних наслідків для твоєї посади. Я знаю, про що кажу, а моє вміння тримати язик за зубами серед Перших завжди ставили за зразок. Якщо це тебе заспокоїть, виклич-но сам Першу Базу й запитай. Я почекаю тут, у притворі. Скажи, мовляв, Сем хоче перекинутися слівцем із Тримурті. Вони приймуть дзвінок.

— Ну, не знаю...

Сем вийняв другий гаманець і зважив його на долоні. Жерцеві очі так і вп’ялися в нього, він облизав губи.

— Чекай тут! — звелів жрець і, розвернувшись на місці, вийшов із притвору.

У Саду пурпурового лотоса дзенькнула ілі, п’ята нота арфи.

Брахма розвалився на краю підігріваного басейну, де саме купався з гаремом. Він відкинувся на лікті, ноги погойдувались у воді, очі були начебто заплющені.

Але з-під довгих вій він уважно стежив за дюжиною дівчат, які бавилися в басейні, сподіваючись уловити схвальний погляд чи два на свою смагляву, неабияк м’язисту довготелесість. Чорним на коричневому виблискували його скуйовджені мокрі вуса, волосся падало на спину воронячим крилом. Він яскраво всміхнувся у відфільтрованому сонячному світлі.

Однак жодна цього наче й не помітила, тож він прибрав усмішку з обличчя, ніби згорнувши її. Усю свою увагу дівчата зосередили на водному поло, у яке захоплено грали.

Штучний вітерець полоскотав Брахмині ніздрі ароматом жасмину із саду, аж тут знову дзенькнула ілі — сигнал зв’язку. Брахма зітхнув. Він так хотів, щоб його обожнювали — цю могутню статуру, ці дбайливо виліплені риси. Обожнювали як чоловіка, а не бога.

Але, хоч це неординарне, удосконалене тіло й уможливлювало подвиги, непосильні жодному зі смертних, він і далі ніяковів у присутності такого старого бойового огира, як владар Шива, бо той, здавалося, вабив жінок значно більше, хоч і тримався звичайної тілесної матриці. Стать неначе виходила за суто біологічні межі; хай як він намагався придушити пам’ять і знищити той сегмент духу, Брахма народився жінкою і якимось чином усе ще нею зоставався. Ненавидівши це, він постановив раз по раз перевтілюватись у виразно мужніх чоловіків — так і робив, та й досі почувався якось ні в сих ні в тих, нібито знак його істинної статі був витавруваний просто на чолі. Від цього йому кортіло тупати ногами й гримасувати.

Він устав і поважно пішов до павільйону, повз карликові дерева, покручені в певній гротескній красі, повз шпалери, повиті іпомеєю, ставки з блакитним лататтям, низки перлів на кільцях зі щирого білого золота, повз лампи у вигляді дівчат і триноги, де тліли пряні пахощі, повз статую восьмирукої синьої богині, яка, якщо правильно до неї звернутися, грала на віні[57].

Брахма ввійшов у павільйон і перетнув його, наблизившись до кришталевого екрана, навколо якого обкрутився бронзовий наг із власним хвостом у зубах. Увімкнув механізм відповіді.

На екрані з’явився був «сніг» перешкод, який перетворився на обличчя верховного жерця його Храму в Магартсі. Жрець упав навколішки, тричі торкнувся долівки своїм кастовим знаком і проспівав:

— Із чотирьох божих чинів і вісімнадцяти райських воїнств найможніший є Брахма Всетворець, владар Високих Небес і всього під ними! Лотос пнеться з твого пупа, руки твої збурюють океани, ноги твої за три кроки всі світи обходять. Барабан слави твоєї вбиває жах у серця ворогів твоїх. На правиці твоїй колесо закону. Стриножуєш лиха, а за путо тобі — змія. Чолом тобі! Зглянься на молитву жерця твого. Благослови й вислухай, о Брахмо!

— Підведися... жерче, — відказав Брахма, забувши, як того звуть. — Що за надважлива справа спонукала тебе отак мене викликати?

Жрець підвівся, зиркнув на мокру Брахмину постать і знову відвів очі.

— Владарю! — заговорив жрець. — Аж ніяк не хотів я тебе турбувати в купелі, але один із твоїх поклонників саме хоче обговорити з тобою якесь питання — як я розумію, надважливе.

— Один із поклонників! То скажи йому, що Брахма Всеслухач почує кожного, і хай молиться мені в установленому порядку, у святилищі Храму!

Брахмина рука потяглася до вимикача, але спинилася.

— Звідки він дізнався про лінію «Храм — Небеса»? — поцікавився він. — Про пряме спілкування святих[58] із богами?

— Він стверджує, — відповів жрець, — ніби належить до Перших, а ще звелів переказати таке: Сем хоче перекинутися слівцем із Тримурті.

— Сем? — перепитав Брахма. — Сем? Та ні, це напевно... не той Сем.

— Це чоловік, що його в нас знають як Сіддгартху, Ув’язнювача Демонів.

— Чекай на мою ласку, — мовив Брахма, — співаючи всяких підхожих віршів із Вед.

— Почув тебе, владарю мій, — відказав жрець і заходився співати.

Брахма перейшов до іншої частини павільйону й довго стояв перед гардеробом, вирішуючи, що б таке надягти.

Почувши, що його кличуть, князь відволікся від споглядання храмового інтер’єру. Жрець, чиє ім’я він забув, запрошував іти за ним. Коридор привів їх до комори. Жрець із грюком намацав приховану зачіпку, а тоді потягнув стелаж, який відчинився назовні, наче дверна стулка.

Пройшовши крізь ці двері, князь опинився в багато оздобленій капличці. Над вівтарем-пультом жеврів екран, оперезаний бронзовим нагом із власним хвостом у зубах.

Жрець тричі вклонився.

— Чолом тобі, правителю всесвіту, найможніший із чотирьох божих чинів і вісімнадцяти райських воїнств. Із пупа твого пнеться лотос, руки твої збурюють океани, ноги твої за три кроки...

— Підтверджую, правду речеш, — перервав його Брахма. — Благословлено тебе й почуто. А тепер іди собі.

— ?

— Саме так. Сем, без сумніву, платить тобі за приватну розмову, хіба ні?

— Владарю...

— Годі! Геть!

Жрець похапцем уклонився й вийшов, зачинивши за собою стелаж.

Брахма вивчав Сема, одягненого в темні джодпури[59] й каміз[60] кольору небесної блакиті, із синьо-зеленим земельським тюрбаном на голові, підперезаного тьмяним залізним ланцюгом, на якому висіли пусті піхви.

Сем і собі вивчав свого візаві, що стояв на чорному тлі в пір’яній накидці поверх легкого кольчужного комбінезона. Під горлом накидку тримала застібка з вогняного опалу. На голові Брахма мав пурпурову корону, де пульсували аметисти, а в правиці держав берло, увінчане дев’ятьма таланними самоцвітами. Очі його парою плям темніли на темному виді. Десь поза ним лагідно бренькала віна.

— Сем? — мовив він.

Сем кивнув.

— От силкуюся вгадати, хто ти насправді, владарю Брахмо. Мушу визнати, що не можу.

— Саме так і годиться, — сказав Брахма, — коли ти — бог, який був, є і завжди буде.

— Гарне в тебе вбраннячко, — зауважив Сем. — Нічогеньке таке.

— Дякую. Мені важко повірити, що ти досі живий. Я тут перевірив — а ти ж півстоліття не звертався по нове тіло. Ризикуєш...

Сем знизав плечима.

— Життя сповнене ризику, випадковості, непевності...

— Правда, — погодився Брахма. — Прошу, візьми стільця й сідай. Улаштовуйся зручніше.

Сем так і зробив. Коли знову підвів очі, Брахма вже сидів на високому престолі, вирізьбленому з червоного мармуру, над яким нависав балдахін такого ж кольору.

— На вигляд не вельми зручно, — зауважив гість.

— Поролонова подушка, — відповів, усміхнувшись, бог. — Кури, якщо хочеш.

— Дякую.

Сем видобув із кисета на поясі люльку, дбайливо її натоптав і розкурив.

— Що поробляв увесь цей час, — спитав бог, — відтоді, як полишив небесне сідало?

— Плекав власні сади[61], — відказав Сем.

— Таких нам якраз бракувало в секції гідропоніки. Власне, і тепер твоя поміч нам навряд чи завадила б. Розкажи-но більше про своє перебування серед людей.

— А, таке... Полюю на тигрів, сварюся із сусідніми царками за кордони, тримаю в тонусі гарем, бавлюся ботанікою... Живу собі потроху. Сили мої вже не ті, і я знову хочу назад свою молодість. Та, як я зрозумів, щоб її повернути, мушу пройти проціджування мізків. Чи це правда?

— Певною мірою.

— І навіщо, дозволь запитати?

— Щоб верх взяло над злом добро[62], — з осміхом мовив бог.

— Припустімо, я злий, — почав Сем. — Як саме наді мною візьмуть верх?

— Тобі доведеться відробити свій кармінний тягар у нижчій подобі.

— А чи не пам’ятаєш, бува, конкретних цифр — відсотка тих, над ким беруть верх, проти тих, хто бере?

— Я-то всезнавець, ти й не сумнівайся, — відказав Брахма, позіхаючи й прикриваючись берлом, — але, правду кажучи, саме ці цифри підзабув.

Сем пирхнув.

— То, кажеш, у Небеснім Місті є вакансія садівника?

— Так, — підтвердив Брахма. — Не хочеш спробувати?

— Та й не знаю. Може, і так.

— А може, і ні, га?

— А може, і ні, — погодився Сем. — За давніх часів цього воловодіння з мізками не було. Якщо хтось із Перших хотів поновлення, то оплачував собі тіло й одержував послугу.

— Давні часи вже в минулому, Семе. На порозі нова доба.

— Так можна й подумати, ніби ви прагнули усунути всіх Перших, хто не став до ваших лав.

— У пантеоні вистачить місця багатьом, Семе. Знайдеться й тобі ніша, якщо ти тільки захочеш її посісти.

— А якщо ні?

— Тоді подавай заявку на тіло в Палаті карми.

— А якщо я оберу божественність?

— Тоді твого мозку не зондуватимуть. Кармовладцям звелять обслужити тебе швидко та якісно. Пришлють летючу машину, яка забере тебе на Небеса.

— Від такого хоч-не-хоч замислишся, — визнав Сем. — Я досить-таки люблю цей світ, хай він і борсається в темній добі. З другого боку, ця любов ніяк не допоможе мені насолоджуватися всім тим, чого я бажаю, якщо мене приречуть на справжню смерть або блукання джунглями в мавпячій подобі. Та не надміру я люблю й штучну досконалість, таку, що панувала на Небесах, коли я був там востаннє. Дай-но пометикую хвильку.

— Вважаю цю нерішучість проявом зарозумілості, — заявив Брахма. — Коли вже зробили аж таку пропозицію...

— Знаю, і, либонь, на твоєму місці вважав би так само. Але якби я був богом, а ти — мною, то, поза сумнівом, я б милосердно помовчав трохи, поки людина обдумує рішення чималої ваги щодо свого життя.

— Семе, але ж ти й варивода! Хто б іще змусив мене чекати, коли його безсмертя висить на волосині? Ти ж не надумав, бува, зі мною поторгуватися?

— Ну, у моїй сім’ї завжди вміли продати слона, і я таки дуже прагну дечого.

— І чого ж?

— Відповідей на кілька запитань, які вже давненько не дають мені спокою.

— А саме?

— Як ти знаєш, понад століття тому я припинив ходити на засідання старої Ради, бо вони перетворилися на довжелезні збіговиська, де ухвали свідомо відкладали та які стали насамперед приводом для Гулянки Перших. Не те щоб я був проти гулянок. Власне, півтораста років я їх відвідував, аби тільки знову хильнути добрячого земного бухла. Та мені здавалося, що нам слід щось робити з пасажирами, а так само з нащадками наших численних тіл, замість кинути їх напризволяще в лихому світі на шляху назад у дикунство. Мені здавалося, що нам, членам екіпажу, слід допомагати їм, прилучати до корисних технологій, які ми зберегли, замість вибудовувати собі неприступний рай, а до світу ставитися, мов до мисливських угідь у комплекті з публічним домом. Тож я довго думав, чому цього не зробили. Це, як на мене, був би чесний і справедливий спосіб керувати світом.

— То ти що, акселераціоніст?

— Ні, — відповів Сем. — Просто допитливий. Мені цікаві резони, ось і все.

— Тоді відповім, — мовив Брахма. — Річ у тім, що вони не готові. Якби ми почали негайно, то так, це було б можливо. Та спершу нам було байдуже. Відтак, коли постало це питання, ми не були одностайні. Минуло забагато часу. Вони не готові — і не будуть готові ще багато століть. Якщо тепер на них зваляться передові технології, то неминучі війни призведуть до руйнування тих пуп’янків, на які вони вже спромоглися. А вони ж пройшли чималий шлях. Започаткували цивілізацію на взір своїх стародавніх пращурів. Але вони й досі діти, і, наче діти, бавилися б нашими дарами й неодмінно б обпеклися ними. Вони наші діти, породжені нашими давно мертвими Першими тілами, а згодом другими, третіми й багатьма наступними, тож ми несемо за них батьківську відповідальність. Ми не маємо права допустити їхньої акселерації аж до промислової революції, яка знищить перше стале суспільство на цій планеті. Найліпший спосіб виконувати наші батьківські функції — скеровувати людей за посередництва Храмів, як ми це й робимо. Боги й богині, по суті, — батьківські постаті, то хіба ж не правильно й не справедливо те, що ми беремо на себе ці ролі й сумлінно їх виконуємо?

— Нащо ж тоді ви знищуєте їхні власні паростки технологій? Друкарський верстат за моєї пам’яті перевинаходили тричі — і щоразу знову забороняли.

— Із тих самих міркувань: вони не були готові. І вони насправді його не винаходили — радше згадували. Це була річ із легенди, що її хтось брався відтворити. Якщо щось має з’явитися, то тільки внаслідок чинників, уже наявних у культурі, а не вигулькнути з минулого, мовби витягнутий із капелюха кролик.

— Грань ця, Брахмо, видається мені тонюсінькою. Виходить, ваші поплічники нишпорять собі світом, знищуючи будь-які ознаки прогресу, на які лиш натраплять?

— Неправда, — мовив бог. — Ти що ж, гадаєш, ніби ми бажаємо без кінця нести цей тягар божественності, ніби ми прагнемо зберегти темну добу заради того, щоб вічно мучитись у своїх вимушено прибраних божих подобах?

— Одним словом — так. Візьмімо той молитвомат, що бовваніє перед цим самісіньким Храмом. Хіба він на одному культурному рівні з колісницею?

— То трохи не те. Громадяни шанують його як божественний прояв і не ставлять запитань — із релігійних міркувань. От якби ми їх із порохом познайомили...

— Припустімо, якийсь атеїст поцупить таку машинку й розбере її. Припустімо, це буде місцевий Томас Едісон. Що тоді?

— На них хитромудрі кодові замки. Якщо молитвомат відкриє хтось, крім жерців, він вибухне й забере порушника з собою.

— А ще я помітив, що ви, попри всі зусилля, таки не завадили їм навчитися гнати спиртне. Тож ви гахнули акциз, який треба платити Храмам.

— Людство завжди шукало полегші в питві, — констатував Брахма. — Пияцтво зазвичай включали до якихось релігійних церемоній, щоб відчувати менше провини. Справді, спершу ми намагалися заборонити алкоголь, але швидко побачили, що це марно. Отже, в обмін на акциз їхню випивку благословляють. Менше провини, менше похмілля, менше взаємодокорів — воно, бач, має психосоматичний ефект, а сам акциз не такий уже й високий.

— І чого ж тоді стільки охочих до несвяченого пійла...

— Семе, то ти прийшов молитися, а натомість глузуєш? Я погодився відповідати на твої запитання, а не дискутувати про політику деїкратів. Ти вже визначився щодо моєї пропозиції?

— Так, Мадлено, — відповів Сем. — А тобі вже казали, яка ти гарна, коли розгнівана?

Брахму аж підкинуло з престолу.

— Звідки? Звідки знаєш? — заверещав бог.

— Та я й не знав, щиро кажучи. Дотепер. Це була просто здогадка на основі пам’ятних особливостей мови й жестикуляції. Отже, ти нарешті здійснила прагнення свого життя, га? Закластися готовий, що й гарем маєш. То як воно, мадам, стати з дівулі справжнісіньким мачо? Закладаюся, кожна лесба у світі позаздрила б, якби знала. Мої вітання.

Брахма випростався на весь зріст і гнівно зиркнув на Сема. Престол за його спиною наче палав. Віна й далі безпристрасно бренькала. Бог підніс берло й виголосив:

— Приготуйся до Брахминого прокляття!

— За що ж? — перебив Сем. — Бо я розгадав твою таємницю? Але якщо я стану богом, то яка різниця? Інші, напевне, теж знають. Чи ти сердишся, бо я мусив тебе трохи подражнити, інакше б не дізнався, хто ти насправді? Та я був припустив, що ти цінуватимеш мене більше, якщо покажу, чого вартий, проявлю так свою кмітливість. Коли образив, прошу вибачити.

— Я проклинаю тебе не через те, що ти вгадав, і навіть не через те, як ти вгадав, а через те, що ти з мене кепкував.

— Кепкував? — здивувався Сем. — Не розумію. Я не мав наміру тебе зневажити. За давніх часів ми з тобою завжди ладнали. Просто згадай їх, і зрозумієш: так і було. Чого б це я ставив себе під загрозу, кепкуючи з тебе тепер?

— Бо надто швидко бовкнув те, що подумав, не подумавши вдруге.

— О ні, владарю мій. Я просто жартував із тобою, як у звичайній бесіді чоловіка з чоловіком про щось таке. Мені прикро, якщо ти зрозумів це хибно. Запевняю, що заздрю твоєму гарему й, поза сумнівом, якось уночі спробую туди прокрастися. Якщо ладен проклясти мене тільки за подив, тоді проклинай.

Він пихнув люлькою, ховаючи усмішку за хмаркою диму.

Врешті-решт Брахма реготнув.

— Я таки трохи запальний, — пояснив він. — І, мабуть, дещо занадто вразливий, коли йдеться про моє минуле. Звісно, я часто жартував так з іншими чоловіками. Тебе прощено. Я скасовую своє розпочате прокляття. То, як я розумію, ти вирішив пристати на мою пропозицію?

— Саме так, — сказав Сем.

— Ну й гаразд. Я завжди відчував до тебе братерську любов. А тепер іди й виклич мого жерця, щоб я дав йому вказівки стосовно твого перевтілення. Скоро побачимося знову.

— Аякже, владарю Брахмо.

Сем кивнув і відсалютував люлькою. Тоді відхилив стелаж і вийшов шукати жерця. У голову йому лізли всілякі думки, але цього разу він їх не висловлював.

Увечері князь радив раду з тими своїми челядниками, котрі відвідали були своїх магартських рідних і приятелів, а також із тими, котрі пообходили були місто, позбиравши новини й чутки. Від них він дізнався, що в Магартсі всього десятеро кармовладців, а мешкають вони в палаці на південно-східних узгір’ях понад містом. За певним розкладом кармовладці навідували лікарні чи то пак читальні при Храмах, до яких громадяни являлися на суд, коли клопотали про поновлення. Сама ж Палата карми являла собою масивну чорну споруду у дворі їхнього палацу, куди підсудний невдовзі після розгляду справи подавав заявку на переселення в нове тіло. Стрейк завидна рушив туди з двома помічниками, щоб замалювати, як укріплено палац. Двох князевих надвірних відрядили на той кінець міста із запрошенням на пізню вечерю й гулянку, адресатом якого був старий шан Ірабеку, далекий сусід Сіддгартхи, що з ним вони билися в трьох кривавих прикордонних колотнечах і час від часу полювали на тигрів. Шан саме гостював у рідні, ждучи, доки його приймуть кармовладці. Ще одного послали на Ковальську вулицю, де він переказав металоробам: князь подвоює обсяг замовленого, а готове воно має бути вже рано-вранці. Щоб ті не підвели, він передав їм приплату.

Згодом ірабецький шан приїхав до Гоканиного заїзду в супроводі шістьох родичів купецької касти, які, утім, озброєні були незгірше воїнів. Проте, побачивши, що заїзд — осідок мирний і ніхто з інших пожильців або відвідувачів зброї не носить, вони й свою повідкладали та повсідалися при голові стола, поруч із князем.

Шан був чоловік високий, але дуже сутулий. Мав на собі бордові шати й темний тюрбан, насунутий майже до величезних брів, що нагадували молочно-білих гусениць. Борода його була подібна до засніженого куща, з якого, коли дідуган сміявся, виднілися темні пеньки зубів, а набряклі й червонясті нижні повіки були ніби подразнені й утомлені, стільки років протримавши в орбітах набіглі кров’ю баньки, які так і пнулися назовні. Він реготав харкотинним реготом і гупав по столі, уже вшосте повторюючи: «Слони теперка задорогі, а в багні з них ніякого в біса пожитку!» Це стосувалося їхньої розмови щодо пори року, котрої найліпше воювати. Зійшлись на тому, що нечемності образити сусідського посла в сезон дощів не забракне хіба що найзеленішому початківцю, який цим навіки знеславиться як новоцарко[63].

Коли звечоріло, князів лікар відлучився, нібито щоб наглянути за приготуванням десерту, і підсипав наркотик до поданих шану тістечок. Коли звечоріло ще більше, уже по десерті, шанові очі все частіше й частіше склеплялися, а голова його падала на груди й лишалася там усе довше й довше. «Добренна гулянка», — бурмотів він у проміжках між хропінням; кінець кінцем вирік: «Ніякого в біса пожитку зі слонів...» — і заснув так, що годі було й добудитися. Тим часом шанові родичі не вважали за потрібне доправити його додому, бо ж князів лікар додав був до їхнього вина хлоралгідрату, і вони саме порозлягалися на підлозі й хропли хропака. Князів головний надвірний домовився з Гоканою щодо їхнього нічлігу, а самого шана забрали до покоїв Сіддгартхи, де його ненадовго навідав лікар, який розпустив заснулому одяг і заговорив до нього м’яким переконливим голосом:

— Завтра вдень, — казав лікар, — ти будеш князь Сіддгартха, а ці будуть твоя челядь. Ти явишся до Палати карми в їхньому товаристві, щоб одержати тіло, оминувши суд, як обіцяв тобі Брахма. Ти лишатимешся Сіддгартхою навіть після переселення й повернешся сюди в супроводі своєї челяді, а я тебе огляну. Зрозумів?

— Так, — прошепотів шан.

— Тоді повтори, що я тобі сказав.

— Завтра вдень, — мовив шан, — я буду Сіддгартха, на чолі цих челядників...

Під яскравим цвітом ранку посплачували борги. Половина князевих людей виїхала з міста на північ. Коли Магартха зникла з очей, вони почали забирати на південний схід, зупинившись серед пагорбів тільки для того, щоб убратися в бойовий риштунок.

Шістьох відрядили на Ковальську вулицю, звідки вони повернулися нав’ючені тяжкими парусиновими мішками, уміст яких розподілили між гаманами трьох дюжин людей, котрі після снідання розійшлися містом.

Князь сказав своєму лікареві на ім’я Нарада[64]:

— Якщо недооцінив я милосердя Небес, то воістину проклятий.

Але медик лиш усміхнувся у відповідь:

— Навряд чи недооцінив.

І так вони відбули ранок, дочекавшись тихого полудня під золотим Божим Мостом.

Коли прокинулися мимовільні гості, їм допомогли подолати похмілля. Шану дали постгіпнотичний наказ і відправили з шістьома Сіддгартшиними челядниками до палацу кармовладців. Родичів його запевнили, що він і далі спить у князевих покоях.

— Наразі наш головний ризик — шан, — мовив лікар. — Чи не впізнають його? На руку нам те, що він дрібний потентат із далекого шанства, у місті пробув зовсім недовго, і то головно серед рідні, а на суд іще не являвся. Кармовладці, напевне, і досі не знають, яка на вигляд твоя фізична оболонка...

— Хіба що мене описав їм Брахма чи жрець, — відказав князь. — Підозрюю, що нашу бесіду могли фільмувати, а запис передати кармовладцям для встановлення особи.

— Але навіщо б їм це робити? — поцікавився Нарада. — Навряд чи вони сподіваються вивертів і хитромудрої обачності від того, кого обдаровують ласкою. Ні, гадаю, ми це таки втнемо. Звісно, зондування б шан не пройшов, але поверховий огляд пройти має, та ще й у супроводі твоєї челяді. Зараз він і справді переконаний, що є Сіддгартхою, і ця переконаність витримає будь-яку просту перевірку на брехню — а це, мені здається, найсерйозніша перешкода, що може йому трапитися.

Отак вони чекали, аж доки повернулися ті три дюжини, уже з порожніми гаманами, зібрали пожитки, повсідалися верхи й по одному поїхали крізь місто, неначе шукаючи розваги, а насправді потроху пробираючись на південний схід.

— Бувай здоровий, добрий Гокано, — мовив князь, коли вже й решта його людей зібралася та розсілася по конях. — Як і завжди, нестиму я добре слово про твоє помешкання всім, кого зустріну на своїм шляху. Шкодую, що доводиться так несподівано перервати перебування тут, але одразу після Палати карми мушу невідкладно душити повстання на окраїнах. Ти ж знаєш, як вони спалахують, досить тільки правителю показати спину. Тому, хоч і хотів би провести під твоїм дахом ще з тиждень, боюся, що вимушений відкласти цю приємність до наступного разу. Якщо мене питатимуть, скажи, хай шукають в Аїді.

— В Аїді, владарю мій?

— Це найпівденніша окраїна мого князівства, знана своєю надспекотною погодою. Обов’язково скажи саме так, особливо жерцям Брахми, які найближчими днями можуть цікавитися місцем мого перебування.

— Так і зроблю, владарю мій.

— І добре дбай за того хлопця, Деле. Сподіваюся, він знову заграє мені під час наступного візиту.

Гокана низько вклонився і вже був збирався розпочати промову, тож князь скористався моментом, жбурнув йому останній мішечок із монетами, ще раз похвалив земельські вина, швидко скочив у сідло й заходився щось гучно наказувати своїм людям, щоб унеможливити будь-яку дальшу бесіду.

Тоді вони виїхали крізь браму й зникли, лишивши по собі тільки лікаря й трьох воїнів, яких той іще день мав лікувати від незрозумілої недуги, пов’язаної зі зміною клімату, перш ніж вирушити разом із ними решті навздогін.

Вибравшись із міста бічними вуличками, кавалькада зрештою дісталася шляху, який вів до палацу кармовладців. По дорозі Сіддгартха обмінювався таємними знаками з тими трьома дюжинами воїнів, котрі залягли там і сям у лісі.

На півдорозі до палацу князь і восьмеро супутників спинили коней, нібито щоб перепочити, чекаючи, доки їх наздоженуть інші, які в цей час обережно пробиралися поміж дерев.

Та невдовзі вони побачили рух попереду. Наближалося семеро кінних — князь упізнав шістьох своїх списників і шана. Щойно вони під’їхали на відстань оклику, загін просунувся назустріч.

— Ви хто такі? — запитав високий гостроокий вершник на білій кобилі. — Як смієте заступати шлях князю Сіддгартсі, Ув’язнювачу Демонів?

Розглянувши цього м’язистого й засмаглого парубка років двадцяти п’яти, із соколиними рисами й могутньою поставою, князь раптом подумав, що його сумніви не були обґрунтовані, а підозри й недовіра кепсько прислужилися йому самому. Граційний особень на князевій власній кобилі доводив: Брахма торгувався чесно й надав чудове міцне тіло. Дісталося воно, щоправда, старезному шанові.

— Владарю Сіддгартхо! — мовив його воїн, що їхав поруч із правителем Ірабеку. — Здається, не надурили. На моє око, всенько з ним гаразд.

— Сіддгартха? — обурився шан. — Кого це ти смієш кликати на ім’я свого пана? Я Сіддгартха, Ув’язнювач... — тут він закинув голову на спину, і слова забулькотіли в його горлянці.

Шану стало не до шани[65]. Він закляк, утратив рівновагу й упав із сідла. Сіддгартха підбіг до нього. У куточках шанового рота виступила піна, а очі його закотилися під лоба.

— Падуча! — вигукнув князь. — Замислили підсунути мені мозок, який зіпсуто!

Інші скупчилися навколо й допомагали князеві піклуватися за причинного, аж доки напад епілепсії минув і шанів розум повернувся в тіло.

— Щ-що сталося? — спитав він.

— Зрада, — відказав Сіддгартха. — Зрада, о шане над Ірабеком! Зараз один з моїх людей допровадить тебе на огляд до мого особистого лікаря. Коли відпочинеш, раджу подати скаргу в Брахминій читальні. Мій лікар подбає про тебе в Гокани, а тоді будеш вільний. Мені прикро, що це сталося. Напевно, воно залагодиться. Але як ні, то згадай останню облогу Капіла[66] та вважай, що ми квити за всіма статтями. На добридень, князю-брате[67].

Він кивнув своїм людям, і ті підсадили шана на гнідого, що його Сіддгартха позичив був у Гокани.

Усівшись на свою кобилу, князь провів очима шана із супроводжувачем, потім повернувся до тих людей, котрі стояли довкола, і заговорив до них досить гучно, щоб його почули й ті, котрі чекали при дорозі:

— Дев’ятеро з нас увійдуть. Щойно двічі протрубить ріг, за ними ввійде решта. Якщо вони опиратимуться, змусьте їх пошкодувати про свою нерозважливість, адже ще три сигнали рога прикличуть із пагорбів п’ятдесятьох списників, скоро вони знадобляться. Це безтурботний палац, а не фортеця, збудована для битв. Візьміть кармовладців у полон. Не шкодьте їхніх машин самі й іншим не дозволяйте. Якщо вони не опиратимуться, то й добре. Якщо опиратимуться, то ми пройдемо крізь палац і Палату, як ото хлоп’я перелазить через розлогий, штудерно зведений мурашник. Щасти. Хай не буде з вами богів!

І, розвернувши кобилу, він поскакав дорогою, а за ним, тихо наспівуючи, — восьмеро списників.

Князь проїхав крізь широку подвійну браму, яка стояла відчинена й без жодної варти. Він одразу засумнівався: ану ж Стрейк недобачив якихось прихованих засобів оборони?

Подвір’я було озеленене й деінде замощене. У чималому саду поралися слуги — підрізали й стригли рослини, обробляли грунт. Князь пошукав очима зброю, та ніде її не побачив. Слуги глянули на гостя, але працювати не перестали.

У дальньому кінці подвір’я виднілася чорна кам’яна Палата. Туди він і рушив, а його вершники — за ним. Аж тут із правого боку, зі сходів власне палацу, до них озвалися.

Князь натяг повід і повернувся на звук. Побачив чоловіка в чорній одежі з жовтим колом на грудях. У руці той тримав ебенову патерицю. Високий на зріст і масивної статури, чоловік був закутаний по самі очі. На привітання не відповів, просто стояв і вичікував.

Князь скерував кобилу до підніжжя широких сходів і заявив:

— Маю поговорити з кармовладцями.

— Тобі призначено? — спитав чоловік.

— Ні, — відказав князь, — але справа важлива.

— Тоді мені прикро, що ти марно приїхав. Без запису не можна. Записатися можеш у будь-якому з магартських Храмів.

На цьому він стукнув патерицею по сходах, повернувся спиною і пішов був геть.

— Викорчуйте той сад, — звелів князь своїм людям, — вирубайте тамті дерева, зваліть усе докупи й пустіть із димом.

Чоловік у чорному спинився й знову повернувся.

Унизу сходів чекав тільки князь. Люди його вже рухалися до саду.

— Не можна так! — обурився чоловік.

Князь посміхнувся.

Його люди поспішувалися й заходилися рубати кущі, копняками пробиваючи собі дорогу по клумбах.

— Скажи їм припинити!

— Чого б це? Я приїхав побалакати з кармовладцями, а ти завів: не можна, не можна. Я ж запевняю: можна, я з ними таки побалакаю. Побачимо, хто з нас має слушність.

— Накажи їм припинити, — мовив чоловік, — і я віднесу твоє послання кармовладцям.

— Стійте! — вигукнув князь. — Але будьте готові почати знову.

Чоловік у чорному піднявся сходами та зник у палаці. Князь торкнувся пальцями рога, що висів у нього на шиї.

Невдовзі почувся рух, і з дверей повалили озброєні люди. Князь підняв ріг і двічі просурмив.

На збройних були шкіряні панцирі, де в кого ще навіть не повністю застібнуті, і шоломи з того самого матеріалу. Правиці були до ліктя захищені стьобаними наручнями, а на маленьких овальних металевих щитах чорного кольору красувалося жовте колесо. Зі зброї мали довгі шаблі. Люди заповнили сходи й стояли, ніби чекаючи наказів.

Чоловік у чорному знову вийшов і спинився зверху сходів.

— Ну, — прорік він, — якщо маєш, що сказати кармовладцям, то кажи!

— Ти кармовладець? — спитав князь.

— Так.

— Тоді, либонь, найнижчий із них, коли заразом і придверником служиш. Дай поговорити з головним.

— За свою зухвалість ти одержиш відплату й тепер, і в наступному житті, — зауважив кармовладець.

Тут у браму в’їхало три дюжини списників. Вони вишикувались обабіч князя. Ті восьмеро, котрі почали були плюндрувати сад, знову сіли верхи й прилучилися до бойового порядку, поклавши голі булати поперек сідел.

— То що, нам верхи заїхати в палац? — поцікавився князь. — Чи, може, ти таки покличеш інших кармовладців, що з ними я бажаю порозмовляти?

На сходах проти них стояло з вісім десятків щабель. Кармовладець мовби зважував сили. Постановив зберегти все, як є.

— Не робіть дурниць, — попередив він, — бо мої люди боронитимуться неабияк затято. Діждіть мого повернення Я покличу інших.

Князь набив люльку й закурив. Його люди сиділи, ніби статуї, зі списами напоготові. На обличчях піхоти в першій лаві на сходах було дуже добре видно піт.

Князь знічев’я зауважив своїм списникам:

— Навіть не думайте вихвалятися майстерністю, як робили під час останньої облоги Капіла. Цільтеся в груди, не в голову.

Тоді повів далі:

— А ще й не думайте, як звикли, калічити поранених і вбитих, бо ж це святе місце, й опоганювати його таким робом не годиться.

Відтак додав до цього:

— З другого боку, я вважатиму за особисту образу, якщо ви не візьмете бодай десятьох бранців, яких ми офіруємо Нірріті Чорному, моєму особистому патронові, — звісно, десь поза цими стінами, де справляння Темної учти не впаде на нас таким тяжким гріхом...

Праворуч щось грюкнуло — піхотинець, котрий витріщився був на задертий гостряк Стрейкового списа, знепритомнів і впав із нижньої сходинки.

— Спиніться! — заволав один із сімох у чорному, які саме з’явилися нагорі. — Не поганьте Палацу карми кровопролиттям. Кров того загиблого воїна вже...

— Збігається йому до щік, — завершив князь, — якщо він при тямі, адже його не вбито.

— Чого ти хочеш?

Чоловік у чорному, який звертався до князя, був середній на зріст, але неохопний у перехваті. Він нагадував велике темне барило, а його патериця — чорнісіньку блискавку.

— Я налічив сімох, — відказав князь. — Як я знаю, тут мешкає десятеро кармовладців. Де ще троє?

— Вони саме приймають у трьох читальнях Магартхи. Чого ти хочеш від нас?

— Ти тут головуєш?

— Головує тут лише Велике колесо закону.

— Ти старший заступник Великого колеса в цих стінах?

— Так.

— От і добре. Бажаю перемовитися з тобою сам на сам, он там, — заявив князь, показуючи на чорну Палату.

— У жодному разі!

Князь вибив люльку об закаблук, вишкріб її чашку вістрям кинджала й поклав на місце в кисет. Відтак сів на білій кобилі дуже прямо та стиснув лівицею ріг. Глянув кармовладцеві у вічі й запитав:

— Ти цілком цього певен?

Рот кармовладця, малий і яскравий, смикався відтак і не вимовлених слів. Врешті він піддався:

— Як скажеш. Розступіться!

Він спустився крізь лави вояків і став перед білою кобилою.

Князь скерував її колінами в напрямку темної Палати.

— Тримайте поки що ряди! — гукнув кармовладець.

— І до вас це стосується, — сказав князь своїм.

Обоє перетнули подвір’я, і перед Палатою князь спішився.

— Ви заборгували мені тіло, — негучно проказав він.

— З якого це дива? — спитав кармовладець.

— Я — князь Сіддгартха Капільський, Ув’язнювач Демонів.

— Сіддгартху вже обслужили.

— Це ви так гадаєте. Думаєте, втелющили йому епілептичну плоть, як наказав Брахма. Проте це не так. Чоловік, що його ви обслужили сьогодні, був самозванцем мимоволі. Я справжній Сіддгартха, о безіменний жерче, і я прийшов по своє тіло, ціле й сильне, без прихованих недуг. І ти мені його даси. Обслужиш мене добровільно або з примусу, але таки обслужиш.

— Гадаєш?

— Гадаю, — підтвердив князь.

— Бий їх! — гукнув кармовладець і спробував поцілити темною патерицею князеві в голову.

Князь пригнувся й відступив, витягаючи шаблюку. Двічі він відбивав патерицю. Утретє вона влучила в плече — по дотичній, але достатньо, щоб вивести з рівноваги. Він відступав навколо білої кобили, кармовладець — за ним. Ухиляючись і затулившись від ворога конякою, князь підніс до губів ріг і протрубив три сигнали. Ноти цих звуків піднеслися над лютим шумом бою на палацових сходах. Відхекуючись, князь повернувся й підняв зброю саме вчасно, щоб відбити вдар у скроню, який напевне поклав би його трупом.

— Написано, — задихаючись словами, вичавив кармовладець, — що дурень той, хто дає накази, не маючи потуги змусити їх виконувати.

— Якихось десять років тому, — пропихкав князь, — ти б мене цим дрючком нізащо не дістав.

Він цілився в палицю, сподіваючись розрубати її, але супернику щоразу вдавалося відхилити його лезо, тож хоч булат і покарбував та пообстругував деревину, вона трималася — патериця жерця лишалася суцільна.

Вимахуючи нею, мов бойовим києм, кармовладець тяжко гепнув князя в лівий бік, і той відчув, як ламаються ребра... Так і звалився.

Це сталося ненавмисно, бо князь, падаючи, упустив шаблю, але лезо кресонуло ворога по гомілках, і той, завиваючи, бухнувся на коліна.

— Що ж, ми до пари, — засапано видихнув князь. — Я старий, ти — гладкий...

Лежачи, він видобув кинджал, але рука його трусилася. Він сперся ліктем на землю. Кармовладець зі слізьми на очах спробував стати на рівні, але знову впав навколішки.

Тут почувся тупіт багатьох копит.

— Я не дурень, — мовив князь, — і тепер маю потугу, щоб змусити виконувати мої накази.

— Що діється?

— Приїхала решта моїх списників. Якби я відразу привів усе військо, ви б заховалися, мов гекон у дровах, і розвалити ваш палац та видлубати вас могло б бути справою не одного дня. А тепер ви в моїх руках.

Кармовладець підніс патерицю.

Князь відвів руку назад.

— Опусти, — застеріг він, — бо кину кинджал. Сам не знаю, схиблю чи поцілю, але можу й поцілити. Ти ж не хочеш зіграти зі справжньою смертю, га?

Кармовладець опустив патерицю.

— Ти пізнаєш справжню смерть, — пригрозив він, — щойно сторожа карми порубає твою кінноту псам на поживу.

Князь закашлявся й незацікавлено глянув на вихаркнуту кров.

— А тим часом поговорімо-но про політику, — запропонував він.

Коли звуки бою вщухнули, до них підійшов не хто, як Стрейк — високий запорошений Стрейк із волоссям майже того самого кольору, що й запекла кров на його булаті. Біла кобилиця лащилася до нього, а він віддав своєму князеві честь і доповів: «По всьому!»

— Чуєш, кармовладцю, хто пішов псам на поживу? — спитав князь. — Твоя сторожа.

Кармовладець не відповів.

— Як обслужиш мене, залишу тобі життя, — сказав князь. — Як відмовиш, заберу його.

— Обслужу, — мовив кармовладець.

— Стрейку! — наказав князь. — Відряди двох до міста, одного по Нараду-лікаря, другого — по Яннавега-вітрильника із Ткацької вулиці. Із трьох списників у Гокани хай лишається один і тримає там шана до заходу сонця. А потому хай його зв’яже й залишить, а сам їде до нас сюди.

Стрейк усміхнувся й віддав честь.

— А тепер поклич людей — хай занесуть мене в Палату й наглядають за цим кармовладцем.

Своє старе тіло він спалив разом з усіма іншими. Сторожа карми полягла як один. Із сімох безіменних кармовладців вижив лише той, що раніше був гладуном. Хоча запаси сперми та яйцеклітин, а також вирощувальні баки й тілосховища перевезти було неможливо, саме пересельне устатковання розібрали під проводом лікаря Наради на окремі складники й повантажили на коней загиблих у битві воїнів. Юний князь сидів на білій кобилі й спостерігав, як щелепи вогню стуляються на мерцях. На тлі досвітнього неба палало вісім багать. Той, що робив недавно вітрила, звернув очі на найближче до брами вогнище, яке запалили останнім, — його полум’я ще тільки підбиралося до верхівки, де громадився опасистий труп у чорній рясі з жовтим колом на грудах. Коли вогонь дістався туди й ряса задиміла, пес, зіщулений у сплюндрованому саду, підняв голову й ридма завив.

— Цього дня твій рахунок гріхів переповнився, — зауважив вітрильник.

— Ха, але ж і молитовний рахунок у мене нівроку! — відказав князь. — Виходитиму поки що з цього. Та остаточне рішення щодо прийнятності всіх тих жетонів у молитвоматах — за майбутніми богословами. А наразі хай Небеса сушать голову, що ж тут нині сталося, де я, чи є я взагалі та хто я такий. Нам же пора їхати, капітане. Спершу в гори, а тоді — кожен своїм шляхом, заради безпеки. Не знаю точно, якою дорогою піду; знаю лише, що веде вона до брами Небес, а йти я мушу озброєний.

— Ув’язнювач Демонів, — хмикнув другий і всміхнувся.

Під’їхав начальник списників. Князь кивнув йому. Залунали накази.

Колони верхівців рушили вперед, тоді проїхали крізь браму Палацу карми, збочили з гостинця й попрямували вгору схилом, що лежав на південний схід від міста Магартхи, а позаду них, мов світанок, палали їхні товариші.

Розділ третій

Кажуть, що коли з’явився Вчитель, послухати його науку приходили люди всіх каст, а також звірі, боги, а подеколи — і святі, повертаючись удосконаленими та піднесеними. Загал погоджувався, що на нього зійшло просвітлення. Виняток становили лише ті, хто вважав його за шахрая, грішника, злочинця чи жартуна. Не всі з цих останніх належали до його ворогів; з другого боку, не всіх удосконалених і піднесених можна було залічити до його друзів і прихильників. Послідовники звали його Магасематманом, а дехто й казав, що він — бог. Тож коли виявилося, що визнано його за вчителя, віддають йому шану, має він чимало заможних прихильників, а слава його розійшлася по всім краї, стали його звати Татхагатою, себто Тим, що досяг[68]. Потрібно завважити: хоч богиня Калі (чи то Дурга — у ті нечасті миті, коли трохи м’якшала) так і не висловила офіційної думки щодо його буддості, та він заслужив від неї небувалої честі — сплатити йому належне відряджений був її власний кат-угодник, а не якийсь там найманий зарізяка...

Істинний Дгамма[69] не згине,

допоки не постане у світі лже-Дгамма.

Поставши, лже-Дгамма

змусить ізгинути Дгамму істинного.

«Сам’юттанікая» (II, 224)

Був біля міста під назвою Алунділ пишний гай синьокорих дерев із пурпуровим листям, подібним до пір’я. Славився він красою і майже храмовим спокоєм затінку. Був він власністю купця на ймення Васу, аж доки той не навернувся, після чого подарував гай учителю, якого знали як Магасематмана, Татхаґату й Просвітленого. У цьому ліску той учитель і замешкав зі своїми послідовниками. Походжаючи серед дня по милостиню до міста, із порожніми чашами вони ніколи не верталися.

У гаю повсякчасно крутилося чимало прочан. Віряни, просто цікаві, а також ласі поживитися чужим коштом так і сунули крізь нього лавою. Приїздили верхи, припливали човнами, приходили пішки.

Алунділ був не дуже великим містом. Були в ньому й солом’яні халупи, і дерев’яні хижі; головна вулиця була немощена, вибоїста; мало місто два великі базари й безліч малих; синьо-зеленим морем, що хвилювалося й брижилося, оточували місто розлогі зернові лани, належні вайш’ям[70], оброблювані шудрами[71]; через постійний плин подорожніх мало місто й чимало заїздів (хоча куди їм було до легендарного Гоканиного закладу в далекій Магартсі); були там свої праведники та свої казкарі; і був там свій Храм.

Храм стояв на низенькому пагорбі біля центру міста, з усіх чотирьох боків мав по величезній брамі. І ці брами, і самі мури повністю вкривала багатошарова оздобна різьба, що зображувала музикантів і танцюристів, воїнів і демонів, богів і богинь, тварин і художників, коханців і напівлюдей, охоронців і девів[72]. Брами ці вели на перше подвір’я, де були ще мури та ще брами, які своєю чергою вели на друге подвір’я. Перше подвір’я містило базарчик, де продавали приноси для богів. Були там і численні кумиреньки нижчих божеств. Будь-якої пори доби на подвір’ї старцювали старці, медитували святенники, сміялися діти, пліткували жінки, горіли пахощі, співали птахи, булькотіли очищувальні баки й гули молитвомати.

Натомість внутрішнє подвір’я з його величними кумирнями вищих божеств було осередком релігійного дбання. Тут наспівували чи викрикували молитви, бурмотіли вірші з Вед, стояли, колінкували чи лежали ниць перед величезними камінними кумирами, так рясно уквітчаними, змащеними червоною кумкумовою[73] пастою та обкладеними купами приносів, що годі було й розрізнити, котре саме з божеств оточили цими матеріальними проявами палкої шани. Час від часу сурмили храмові сурми — на мить усі замовкали й дослухалися до їхнього відлуння, а відтак гамір починався знову.

І нікому б і на думку не спало сперечатися з тим, що царицею цього Храму була Калі. Висока білокам’яна статуя богині в її велетенській кумирні панувала над внутрішнім подвір’ям. Її легка усмішка, може, навіть трохи зневажлива до інших богів і їхніх шанувальників, була по-своєму не менш разюча, ніж вищири черепів, які правили їй за намистини. У руках богиня тримала кинджали; завмерла на півкроці, ніби зважуючи: станцювати перед відвідувачами кумирні чи повбивати їх. Губи мала повні, очі великі. У світлі смолоскипів здавалося, що вона рухається.

Отже, доречно було те, що її кумирня стояла навпроти Яминої, бога смерті. Жерці й архітектори цілком логічно вирішили, що з усіх божеств саме він найліпше пристосований до того, щоб цілу добу щохвилини протиставляти її смертозорому погляду свій неослабний власний, відповідати на її напівусмішку своїм кривим осміхом. Навіть найблагочестивіші звичайно давали гаку, аби тільки не проходити між цими двома кумирнями; коли сутеніло, їхня частина подвір’я завжди була осідком мовчання й тиші, що їх не порушували пізні богомольці.

Коли краєм повіяли весняні вітри, прийшов із півночі той, хто звався Райлдом. Невисокий Райлд із білим, попри не старі ще літа, волоссям, який був у темному прочанському строї, але на передпліччі, коли знайшли його з пропасницею в канаві, мав кармазиновий шнурок, ознаку його справжнього фаху: Райлд-душитель.

Навесні, святковою порою, прийшов Райлд до Алунділа з його синьо-зеленими ланами, солом’яними халупами й дерев’яними хижами, немощеними вулицями й численними заїздами, базарами, праведниками й казкарями, великим відродженням побожності та Вчителем, чия слава розійшлася по всім краї, до Алунділа з Храмом, де царювала його богиня-покровителька.

Святкова пора.

Двадцять років тому на маленькому алундільському святі гуляли майже виключно місцеві. Але тепер, через рух численних подорожніх, що його спричинила присутність Просвітленого, який навчав Вісімкового шляху[74], Дні Алунділа приваблювали вже стількох прочан, що заночувати майже не було де. Власники наметів мали змогу дорого здерти за ночівлю. Люди винаймали навіть стайні. Голі ділянки землі — і ті здавали мандрівникам під табори.

Алунділ любив свого Будду. Багато інших міст намагалося переманити його з пурпурового гаю. Шенґоду, Квітка гір, запропонувало палац і гарем, щоб Будда переніс свою науку на тамтешні схили. Але Просвітлений у гори не пішов. Каннака, що на Зміїній річці, запропонувала слонів і кораблі, будинок у місті й віллу за містом, коней і слуг, щоб він перейшов проповідувати на тамтешні причали. Але Просвітлений не пішов і до річки.

Будда залишавсь у своєму гайку, і все йшло до нього саме. Із роками свято ширилося, довшало й удосконалювалося, неначе добре вгодований дракон із блискотливою лускою. Місцеві браміни не схвалювали протиобрядового вчення Будди, але завдяки його присутності їхні скарбниці переповнювалися, тому вони привчилися жити в його приземкуватій тіні й жодного разу не сказали, що він тиртхіка, єретик.

Тож Будда залишавсь у своєму гайку, і все йшло до нього саме, зокрема й Райлд.

Святкова пора.

Увечері третього дня настав час барабанів. Третього дня загуркотіли своїм частим боєм масивні барабани катхакалі[75]. Барабанне стакато розносилося на милі, летіло через лани до міста, містом, пурпуровим гаєм і багнистими пустками поза ним. Барабанщики в білих спідницях-мунду, голі по пояс і лискучі від поту на темній плоті, працювали позмінно, бо виснажувалися, калатаючи щодуху. Плин звуків не припинявся, навіть коли нова черга музик ставала на місце перед туго обтягнутими верхівками інструментів.

Коли світ огорнула темрява, на гульбищі, великому, ніби давнє бойовище, з’явилися перші мандрівники й місцеві, які рушили на барабанне торохкотіння, щойно його почули. Вони вмощувалися й чекали на глибшу ніч і початок вистави, посьорбуючи солодкодухий чай, придбаний у ятках попід деревами.

Посеред гульбища стояв великий, заввишки з людину, мідний казан з олією, із вінець якого звисали гноти. Ґноти ті були підпалені, а поруч з акторськими наметами ще й смолоскипи мерехтіли.

Зблизька барабанний гуркіт оглушав і гіпнотизував складними, синкопованими, підступними ритмами. Ближче до півночі почалися богомольні наспіви, що здіймалися та спадали разом із барабанним ритмом, виплітаючи тенета навколо чуттів.

Усе ненадовго затихло, коли прийшов Просвітлений зі своїми ченцями, чиї жовті ряси здавалися у світлі вогнів ледь не оранжевими. Та ось вони відкинули каптури й усілися на землю, схрестивши ноги. Зовсім скоро всю увагу глядачів знову поглинули наспіви та голоси барабанів.

Коли з’явились актори, величезні у своїх костюмах, щокроку подзенькуючи дзвониками на кісточках, оплесків не було, лише захоплена зосередженість. Славетні танцюристи катхакалі змалку вправлялися в акробатиці й віковічних фігурах класичного танцю, знаючи дев’ять окремих рухів шиї та очних яблук і сотні позицій рук, потрібні, щоб відтворювати традиційні стародавні епоси про кохання і війну, сутички богів і демонів, доблесні битви і криваві зради. Музиканти викрикували слова історій, тимчасом як актори, що ніколи не говорили, зображували дивовижні подвиги Рами й братів Пандавів[76]. Розмальовані зеленим і червоним або ж чорним і білісіньким, вони виходжали полем у роздутих спідницях, а всипані люстерками круги на головах виблискували у світлі ґнотів.

Світильник час від часу спалахував яскравіше чи пострілював, і тоді над їхніми головами мовби грали німби святого чи лихого світла, геть-чисто знищуючи відчуття вистави, завдяки чому глядачам на мить здавалося: омана — це вони самі, а великотілі постаті в циклопічному танці — єдина у світі дійсність.

Танцювати мали аж до світанку, доки не зійде сонце. Та ще вдосвіта один із жовторизців з’явився з боку міста, пробрався крізь натовп і щось прошепотів Просвітленому на вухо.

Будда звівся був, тоді передумав і знову сів на місце. Сказав щось ченцю, який кивнув і пішов із гульбища.

Будда ж із незворушним виглядом знову зосередився на виставі. Чернець, котрий сидів поруч, зауважив, як той постукує пальцями по землі, і вирішив, що Просвітлений, либонь, підігрує барабанам, бо знано ж усім: він вищий за такі речі, як нетерплячка.

Коли вистава завершилася й Сур’я-сонце порожевив смугу небес над східним краєм світу, натовп мовби звільнився від напруженого й моторошного сну, де його була ув’язнила щойно минула ніч, і, зморений, поплентався в новий день.

Будда з послідовниками негайно пішов у бік міста. Навіть не спинившись перепочити, вони проминули Алунділ швидкою, але сповненою гідності ходою.

Повернувшись до пурпурового гаю, Просвітлений наказав ченцям спочивати, а сам рушив до невеличкого павільйону глибоко в лісі.

У павільйоні сидів той чернець, котрий приносив звістку під час вистави. Він доглядав подорожнього з пропасницею, якого знайшов був на болотах, куди вчащав, щоб ліпше медитувалося над гнилизною — майбутнім посмертним станом його власного тіла.

Татхаґата вивчав чоловіка, який лежав на підстилці. Губи його були тонкі й бліді; мав він високе чоло, високі й вилиці, брови ніби з памороззю, загострені вуха. Татхаґата припустив, що очі, сховані тепер під повіками, мають бути світло-блакитні або сірі. Його непритомна постать справляла враження... прозорості? тендітності? Можливо, це почасти спричинила пропасниця, що мордувала його тіло, але звинуватити в цьому тільки її не можна було. Чоловічок не нагадував когось, кому могла належати річ, що її Татхаґата саме підніс у руках. На перший погляд він радше міг здатися вельми старим. Та якщо хтось ушанував би його другим поглядом і збагнув, що безбарвне волосся й тонка статура не свідчать про поважний вік, він міг би з подивом помітити в чоловічкові щось дитяче. Судячи зі стану шкіри на його обличчі, Татхаґата мав сумнів, що голитися той мусив часто. Здавалося, десь між його щоками та кутками рота ховалися трохи капосні зморшки. А може, це просто здавалося.

Будда підняв кармазиновий душильний шнурок, які носили лише кати-угодники богині Калі. Обмацав довгу шовкову мотузочку, яка зміїлася долонею, трохи до неї липнучи. Він і не сумнівався: саме так шнурок мав обвити йому горлянку. Майже несвідомо він перехопив його як слід і покрутив руками, виконуючи потрібні рухи.

Тоді підвів погляд на ченця, що вирячився на нього, усміхнувся своєю незворушною усмішкою і відклав шнурок. Чернець витер піт із блідого чола хворого вологою ганчіркою.

Чоловік на підстилці смикнувся від дотику, і його очі нараз розплющилися. Був у них шал пропасниці, і навсправжки вони не бачили, але Татхаґаті від їхнього погляду відразу стало моторошно.

Темні, такі темні, що аж майже гагатові, і годі було розрізнити, де кінчалася зіниця й починалася райдужка. Було якось украй тривожно бачити очі такої сили в такого тендітного й виснаженого тіла.

Він торкнувся рук хворого, які на дотик виявилися мов сталь, холодні й непіддатливі. Тоді креснув нігтем тильний бік правої долоні непритомного. Не залишилося ні подряпини, ані заглибини, а ніготь ковзнув собі, ніби по склу. Він стиснув і відпустив кінчик великого пальця чоловіка. Колір нігтя не змінився. Руки були наче мертві або механічні.

Він провадив огляд далі. Явище це зникало трохи вище від зап’ястків, знову спостерігалося деінде. Його п’ясті, груди, живіт, шия і подекуди спина скупалися в купелі смерті, яка й давала таку невразливість. Цілковите занурення, звісно, мало б фатальні наслідки; але й так чоловік почасти пожертвував дотиковою чутливістю, щоб навзамін одержати відповідники невидимих рукавичок, нагрудника, нашийника й наспинника зі сталі. Він і справді був один із добірних убивць жахливої богині.

— Хто ще знає про цього чоловіка? — спитав Будда.

— Чернець Сімга, — відказав другий, — що допоміг мені його сюди принести.

— Чи він бачив... — Татхаґата вказав очима на кармазиновий шнурок, — оце?

Чернець кивнув.

— Тоді йди по нього. Негайно веди сюди. Нікому нічого про це не кажи, хіба що таке: прочанин занедужав, і ми тут про нього піклуємося. Я особисто подбаю за нього та його хворобу.

— Так, о Славутній.

Чернець вибіг із павільйону.

Татхаґата сів чекати край підстилки.

Лише за два дні пропасниця відступила, а до тих темних очей повернувся глузд. Але якби впродовж цих двох днів хтось пройшов повз павільйон, то почув би бубоніння Просвітленого, який ніби звертався до свого непробудного підопічного. Раз у раз чоловік і сам щось бурмотів, ба й говорив уголос, як то часто буває в слабих на пропасницю.

Другого дня чоловік раптом розплющив очі й задивився вгору. Тоді насупився й повернув голову.

— Доброго ранку, Райлде! — мовив Татхаґата.

— Ти хто? — спитав той несподіваним баритоном.

— Той, що вчить шляху звільнення.

— Будда?

— Мене й так називали.

— Татхаґата?

— І так теж.

Чоловік спробував підвестися, та не зміг, тож умостився назад, не відводячи очей від безтурботного виду.

— Звідки ти знаєш моє ім’я? — запитав він урешті.

— Ти багато говорив, поки тебе трусило.

— Так, був я вельми недужий і, поза сумнівом, марив. Застудився в тій триклятій трясовині.

Татхаґата всміхнувся.

— Одна з вад мандрів наодинці полягає в тому, що, як упадеш, то ніхто не виручить.

— Правда, — визнав другий; його очі знову заплющилися, дихання поглибшало.

Татхаґата й далі чекав у позі лотоса.

Коли Райлд прокинувся знову, був вечір.

— Пити! — попросив він.

Татхаґата дав йому води.

— Поїси? — спитав.

— Ще ні. Шлунок не втримає.

Він підвівся на лікті й уважно подивився на свого опікуна. Тоді впав назад на підстилку й заявив:

— Ти — він.

— Так.

— Що робитимеш?

— Погодую тебе, коли захочеш їсти.

— Ні, після того?

— Пильнуватиму твій сон, щоб тебе знову не схопила пропасниця.

— Я не про те.

— Я знаю.

— Коли я поїм, відпочину, відновлю сили — що тоді? Татхаґата всміхнувся, видобуваючи шовковий шнурок десь із-під ряси.

— Нічого. Анічогісінько, — мовив він, повісив шнурок Райлдові на плече й забрав руку.

Райлд струснув головою і відкинувся на підстилку. Підняв руку, помацав шнурок. Обкрутив навколо пальців, а тоді й навколо зап’ястка. Погладив.

— Він священний, — мовив він трохи згодом.

— Так, мабуть.

— Знаєш, навіщо він і для чого?

— Звісно.

— Чому ж ти тоді нічогісінько не робитимеш?

— Я не маю потреби рухатись або діяти. Усе приходить до мене саме. Якщо щось має бути зроблене, це зробиш ти.

— Не розумію.

— І це я теж знаю.

Чоловік задивився на тіні під дахом.

— Спробую поїсти, — мовив він.

Татхаґата дав йому юшки й цілушку, і хворий спромігся їх не вивергнути. Відтак випив ще води, захекавшись, поки допив.

— Ти образив Небеса, — заявив він.

— Це мені відомо.

— І ти применшив славу богині, чия зверхність завжди була беззаперечна.

— Знаю.

— Але я завдячую тобі життям, і я їв твій хліб.

Відповіді не було.

— Через це я мушу зламати найсвятішу присягу, — доказав Райлд. — Не можу вбити тебе, Татхаґато.

— Тоді я завдячую своїм життям тому факту, що ти завдячуєш мені твоїм. Вважаймо, що ніхто нікому життя не винен.

Райлд видав короткий смішок і сказав:

— Хай буде так.

— То що ти робитимеш тепер, відмовившись від свого завдання?

— Не знаю. Завеликий мій гріх, щоб я міг вернутись. Тепер я теж образив Небеса, і богиня відверне свій лик від моїх молитов. Я її підвів.

— Якщо так, зоставайся тут. Принаймні будеш не сам-один проклятий.

— Гаразд, — погодився Райлд. — Іншого мені й не лишається.

Він знову заснув, а Будда всміхнувся.

Дальшими днями, поки тривала гулянка, Просвітлений проповідував до натовпів, які проходили крізь пурпуровий гай. Він казав про єдність усього, великого й малого, про закон причини й наслідку, про становлення й умирання, про ілюзію світу, про іскру атмана, про шлях спасіння через зречення себе та єднання з цілим; казав про усвідомлення та просвітлення, про безглуздість брамінських обрядів, які, за його порівнянням, були порожні форми, ніби посудини без умісту. Багато хто слухав, дехто чув, окремі лишалися в пурпуровому гаю, щоб одягти шафранову рясу шукача.

І під час кожної проповіді сидів поруч із ним чоловік на ім’я Райлд у чорному вбранні та шкіряному черезплічнику, не спускаючи Просвітленого зі своїх дивних темних очей.

За два тижні по одужанні Райлд прийшов до вчителя, що гуляв гаєм, медитуючи. Підстроївся під його ходу, а трохи згодом заговорив:

— Просвітлений, я слухав твої казання — і слухав уважно. Добряче пообдумував я твої слова.

Той кивнув.

— Я завжди був побожний, — вів далі Райлд, — інакше мене б не взяли на колишню посаду. Коли моє завдання стало нездійсненне, я відчув велику порожнечу. Я підвів свою богиню, і життя втратило для мене сенс.

Той мовчки слухав.

— Але я почув твої слова, — сказав Райлд, — і вони сповнили мене якоюсь радістю. Вони показали мені інший шлях до спасіння, шлях, що, як на мене, перевершує той, котрим я йшов раніше.

Будда вивчав його обличчя, а той говорив далі:

— Твій шлях зречення суворий, і це мені до вподоби. Він мені підходить. Тому я прошу дозволу долучитися до твоєї громади шукачів і йти твоїм шляхом.

— Чи певен ти, — спитав Просвітлений, — що це не просто спроба покарати себе за тягар поразки, чи то пак гріха, на твоєму сумлінні?

— Цього я певен, — мовив Райлд. — Перетримавши твої слова в собі, я відчув правду, яку вони містять. На службі в богині вбив я більше чоловіків, аніж пурпурового листя на тамтій гілці. Жінок і дітей я й не лічу. Тому словами мене не обдуриш, бо чув я їх забагато: проказаних на всякий лад благань, заперечень, проклять. Але твої слова мене зворушують, вони перевершують брамінські вчення. Радо став би я твоїм катом і душив би твоїх ворогів шафрановим шнурком, різав би їх, колов чи страчував голіруч, бо я на всю зброю майстер — три життя вправлявся з нею. Та знаю я, що це не по-твоєму. Смерть і життя для тебе те саме, і ти не прагнеш знищення для своїх недругів. Тож прошу прийняти мене до твого ордену. Мені це не так тяжко, як було б комусь. Треба зректися дому й сім’ї, походження й власності. Нічого такого я не маю. Треба зректися власної волі, що я вже зробив. Бракує мені лише жовтої ряси.

— Вона твоя, — мовив Татхаґата, — із моїм благословенням.

Райлд одягнув рясу буддійського ченця та заходився постувати й медитувати. За тиждень, коли свято вже майже догуляли, він рушив до міста по милостиню в товаристві інших ченців. Проте назад із ними він не повернувся. День зійшов на вечір, вечір — на темряву. Храмові сурми відіграли останні ноти нагасвараму[77], після чого багато мандрівників пішло зі свята.

Просвітлений довго походжав лісом, медитуючи. Тоді зник і він.

Із гаю, від боліт, ішов Будда в бік міста Алунділа, над яким бовваніли скелі, а навколо якого простяглися синьо-зелені лани, у місто Алунділ, досі кипуче від мандрівників, багато хто з яких саме розгулявся на славу, а вулицями Алунділа — до пагорба з його Храмом.

Він увійшов на перше подвір’я, і там було тихо. Собаки, діти й старці порозходилися. Жерці спали. На базарчику куняв за прилавком самотній продавець. Багато з кумирень стояло тепер порожнем, бо статуї позаносили всередину. Перед кількома іншими молилися навколішки пізні прочани.

Він увійшов на внутрішнє подвір’я. На килимку перед статуєю Ґанеші[78] сидів аскет. Той і сам міг би правити за статую, бо не робив видимих рухів. На подвір’ї танцювали вогники чотирьох каганців, що світили так собі, зате добре підкреслювали тіні на більшості кумирень. Деякі статуї були трохи підсвічені жертовними ліхтариками.

Татхаґата перетнув подвір’я і став перед височенною подобою Калі, у ногах якої поблимував каганчик. Вона мовби роздивлялася чоловіка перед собою, а усмішка її здавалася пластичною та рухомою.

На витягнутій руці в неї висів кармазиновий шнурок душителя, одним витком обкручений навколо вістря її кинджала.

Татхаґата всміхнувся їй у відповідь — і йому наче здалося, що вона нахмурилась.

— Це, дорогенька, заява про відставку, — ствердив він. — Цей раунд ти програла.

Вона нібито згідно кивнула.

— Тішуся, що здобув аж таке визнання за такий короткий час, — повів він далі. — Але навіть якби тобі, подружко, вдалося задумане, було б тобі з цього мало користі. Уже запізно. Я започаткував таке, чого ти не знищиш. Забагато хто почув прадавні слова. Ти гадала, вони втрачені, та і я так гадав. Але обоє ми помилялися. Релігія, за допомогою якої ви правите, дуже стара, богине, але й мій протест теж належить до тієї шанованої традиції. Тому вважай мене протестантом, а ще пам’ятай: тепер я більше ніж людина. Добраніч.

І він пішов із Храму, з кумирні Калі, де в спину йому щойно впиралися Ямині очі.

Чуда не було ще багато місяців, а коли воно нарешті сталося, то чудом не виглядало, бо сотворялося перед ними повільно.

Одного дня, коли весна вже пішла, коли під Божим Мостом висіли довгі теплі літні дні, Райлд, той білобровий і гостровухий Райлд, що прийшов був із півночі в пору весняних вітрів зі смертю на руці й чорним вогнем в очах, заговорив. Він заговорив тим своїм несподіваним баритоном, відповідаючи на запитання, яке поставив йому якийсь мандрівник.

Чоловік поставив друге запитання, тоді й третє.

Райлд говорив далі, і навколо скупчилися деякі інші ченці, а також кілька прочан. Відповіді на запитання, що тепер сипалися від усіх, щораз довшали, бо ставали приповістями, прикладами й алегоріями.

Потім вони повсідалися йому в ногах, а його темні очі стали дивовижними ставками, а голос його линув ніби з Небес, чистий і м’який, мелодійний і переконливий.

Вони слухали, а тоді мандрівники пішли своєю дорогою. Але вони зустрічали інших мандрівників і говорили з ними, тож іще й літо не скінчилося, а прочани, що приходили до пурпурового гаю, просили вже зустрітись і з цим учнем Будди, послухати ще і його слів.

Татхаґата став проповідувати спільно з ним. Разом вони казали про Вісімковий шлях, розкіш нірвани, ілюзію світу й кайдани, що в них світ заковує людину.

А ще згодом навіть м’якоголосий Татхаґата, бувало, слухав слова свого учня, який, довго медитувавши над усією його наукою, повною мірою її засвоїв, ніби знайшов вихід до потаємного моря й умочив свою тверду, мов сталь, руку в приховані води, а тепер кропив голови слухачів чимось правдивим і прекрасним.

Літо минуло. Ніхто вже й не сумнівався, що досягло просвітлення двоє: Татхаґата і його щуплявий учень, якого вони звали Суґатою[79]. Казали навіть, що Суґата — цілитель. Мовляв, коли його очі світяться дивним сяйвом, а крижані руки торкаються покрученої кінцівки, та кінцівка випрямляється. Казали, що під час однієї Суґатиної проповіді до якогось сліпця вернувся зір.

Суґата вірив у дві речі: Шлях спасіння й Татхаґату, Будду.

— О Славутній! — мовив він учителю якогось дня. — Життя моє було пусте, аж доки ти не відкрив мені Праведного шляху. Коли на тебе зійшло просвітлення, перш ніж ти почав учити, чи було воно як омах вогню, як ревіння води, неначе ти всюди, частина всього: хмар і дерев, тварин у лісі, усіх людей, снігу на верховині й кісток у полі?

— Так, — підтвердив Татхаґата.

— Я теж пізнав радість усього на світі, — сказав Суґата.

— Так, знаю, — підтвердив Татхаґата.

— Тепер я розумію, чому ти колись сказав, буцімто все йде до тебе саме. Звісно, що боги позаздрили — таке вчення принести у світ! Бідолашні боги. Їх можна хіба пожаліти. Але ти й сам знаєш. Ти знаєш усе.

Татхаґата не відповів.

Коли краєм знову повіяли весняні вітри, а від появи другого будди вже сповнився рік, одного дня з небес почувся жахний крик.

Громадяни Алунділа повибігали на вулиці й повитріщалися в небо. Шудри в полях повідкладали роботу й підвели погляди. У великому Храмі на пагорбі настала раптова тиша. У пурпуровому гаю за містом ченці повернули голови.

Небом простував він, народжений панувати над вітром... Летів із півночі, зелений і червоний, жовтий і коричневий... Політ його був танець, його дорога — повітря...

Почувся ще крик, а тоді биття могутніх крил — він злетів поза хмари, ставши крихітною чорною цяткою.

Відтак, ніби метеор, поринув долі, полум’яно спалахнувши всіма яскравими барвами, тоді зростав і зростав, досягши неймовірних як на щось живе розмірів, швидкості й величі...

Легендарний напівдух, напівптах, що заступає небо.

Боговоз Вішну, чий дзьоб трощить колісниці.

Над Алунділом кружляв Ґаруда.

Покружлявши, він перелетів по той бік скелястих пагорбів за містом.

«Гаруда!» — ширилося містом, ланами, Храмом і гаєм.

Якщо тільки він не привіз іще когось... Як відомо, сідлали Гаруду лише боги.

Запала тиша. Після тих криків і громових помахів крил голоси мимоволі перейшли на шепіт.

Просвітлений стояв на дорозі перед гаєм, ченці сновигали навколо, звернувши погляди до скелястих пагорбів.

Підійшов і став обіч Суґата.

— Було то лиш весну тому... — сказав він.

Татхаґата кивнув.

— Райлд не впорався, — мовив Суґата далі. — Що ж тепер явилося з Небес?

Будда знизав плечима.

— Я боюся за тебе, учителю, — сказав учень. — Ти єдиний друг, що його я мав за всі мої життя. Твоя наука подарувала мені мир. Чому вони не дадуть тобі спокою? Ти ж найневинніший з людей, а вчення твоє найдобріше. І яка їм від тебе шкода?

Той відвернувся.

Цієї миті, б’ючи могутніми крилами й деручи повітря криком із розтуленого дзьоба, Гаруда знову злетів над пагорбами. Та цього разу над містом він не кружляв, натомість здійнявся високо в небо й помчав на північ. І то так швидко, що зник за лічені миті.

— Їздець зійшов і зостався, — припустив Суґата.

Будда рушив у пурпуровий гай.

Він прийшов пішки з-за кам’янистих пагорбів. Знайшов прохід крізь скелі й рушив стежкою, тихо ступаючи червоними шкіряними чоботами на кам’янисту землю.

Попереду чувся плин води — шлях йому перетинав струмочок. Він повів плечима, відкидаючи криваво-червоний плащ за спину, і наблизився до повороту стежки. Над кармазиновим поясом виблискувала рубінова головка руків’я шаблюки.

Завернувши за скелястий ріг, він спинився.

Попереду, при колоді, перекинутій через струмок, на нього чекали.

На мить його очі звузилися, відтак він знову рушив уперед.

Стояв там щуплий чоловічок у темному вбранні прочанина, перетягнутий шкіряним черезплічником, до якого був почеплений короткий кривий сяйний булат. Голова в чоловічка була ретельно поголена, залишилося тільки невеличке пасмо білого волосся. Над темними очима біліли брови, шкіра була бліда, вуха ніби загострені.

Подорожній підніс руку й мовив до чоловічка:

— Добридень, прочанине.

Чоловічок не відповів, але заступив йому путь, ставши перед колодою, що вела на той бік струмка.

— Даруй, добрий прочанине, але я хочу тут перейти, а ти мені це утруднюєш, — сказав подорожній.

— Помиляєшся, владарю Ямо, якщо думаєш, ніби пройдеш тут, — відказав той.

Червоношатий усміхнувся, показавши довгий ряд рівних білих зубів.

— Завжди приємно, коли тебе вгадують, — визнав він, — навіть якщо це хтось, хто поширює хибні відомості з інших питань.

— На словах я не рубаюся, — сказав чоловік у чорному.

— Он як? — другий підняв брови з перебільшеним подивом. — То на чому ж добродій рубаються? Напевне ж не на тій своїй гнутій залізяці.

— А на чому ж іще.

— Я був думав, це якийсь варварський молитовний дрючок. Як я знаю, у цій місцині повно дивних культів і примітивних сект. На мить я прийняв тебе за прихильника якогось такого забобону. Та якщо, як ти кажеш, це й справді зброя, то, гадаю, ти й орудувати нею вмієш?

— Так-сяк, — відповів чоловік у чорному.

— То й гаразд, — мовив Яма, — бо не люблю я вбивати тих, хто не відає, що робить. Проте мушу зазначити: коли постанеш перед судом Найвищих, тебе вважатимуть самогубцею.

Той злегка всміхнувся.

— Щойно будеш готовий, смертобоже, я полегшу вихід твого духу з його плотського вмістища.

— Тоді ще лиш одне, — мовив Яма, — і я швидко покладу край розмові. Скажи, як тебе звуть, щоб жерці знали, за кого відправляти задушну.

— Зовсім недавно я зрікся свого останнього імені, — відповів той. — Тому наложник Калі мусить прийняти смерть від безіменного.

— Райлде, ти дурень, — підсумував Яма й витяг шаблю.

Чоловік у чорному зробив те саме.

— А тобі й личить загинути без імені. Ти зрадив свою богиню.

— Життя сповнене зрад, — відповів той, перш ніж ударити. — Виступивши проти тебе в цей час і спосіб, я ще й науку свого нового пана зрадив. Але мушу слухатися велінь власного серця. Тому ні моє старе ім’я, ні нове мені більше не личать, та й не заслужив я їх, тож не зви мене на жодне ім’я!

Тут його булат неначе запалав, застрибав повсюди, дзенькаючи та виблискуючи.

Яма крок за кроком відступав під цим натиском, відбиваючи вдари, що так і сипалися на нього, самим лише рухом зап’ястка.

Відійшовши на десять кроків, він спинився на місці, і потіснити його далі не вдавалося. Його відбиви трохи поширшали, зате відповіді стали ще нагліші та чергувалися з обманними рухами й несподіваними атаками.

Вони хвацько рубалися, аж доки піт просто-таки полився з них на землю; тоді Яма почав повільно тиснути, примушуючи суперника відступати. Так, крок за кроком, він відвоював ті десять.

Знов опинившись там, де був завданий перший удар, Яма, перекрикуючи брязкіт сталі, визнав:

— А ти добре вчився, Райлде! Ліпше, ніж я був думав! Мої вітання!

Поки він це казав, суперник виплів лезом складний подвійний фінт-переведення й — туше! — зачепив Ямине плече, пустивши кров, яка негайно злилася з кольором одягу.

Яма у відповідь стрибнув уперед, збив униз захист і рубонув збоку по шиї так, що міг би обезголовити.

Чоловік у чорному лише струснув головою, знову захистився піднесеною шаблею, відбив чергову атаку й спробував уколоти, але й сам нарвався на відбиття.

— Ага, то шию твою захистила купіль смерті, — констатував Яма. — Тоді пошукаю шпаринки деінде, — і засвистав булатом іще швидше, намагаючись завдати низького уколу.

Яма вимахував шаблею на всю снагу, укладаючи в її лють століття досвіду й майстерність багатьох епох. Та другий і досі витримував його атаки — відбивав дедалі ширшими рухами, відходив дедалі швидше, проте ж не підпускав ворога заблизько, а відступаючи, контратакував.

Відступав доти, доки спина його не опинилася над струмком. Тут Яма сповільнився й зауважив:

— Півстоліття тому, коли ти в мене трохи вчився, я сказав собі: «А в цього є хист стати майстром». І я не помилився, Райлде. Ти, можливо, найвидатніший фехтувальник із посталих за всі віки, що я пам’ятаю. За твою вправність я майже готовий простити відступництво. Шкода, що тут скажеш...

Тут він удав, ніби рубає по грудях, аж останньої хвилі так оминув лезом відбив, що креснув високо по зап’ястку суперника.

Відстрибнувши, запекло відбиваючись і цілячи Ямі в голову, чоловік у чорному опинився біля кінця колоди, перекинутої через ущелину, на дні якої плинув струмок.

— То й рука теж, Райлде! Воістину, богиня — щедра заступниця. А це тобі як?

Сталь скреготнула об сталь — Яма захопив-ізв’язав вороже лезо й, півколом відхиливши його, дістав до біцепса суперника.

— Ага! Про це місце вона не подбала, — вигукнув він. — Пошукаймо ще!

Шаблі то захоплювали одна одну, то уникали зіткнення, обманювали, кололи, відбивали, відповідали.

Яма спинив мудровану атаку випереджальним уколом, його довше лезо знову пустило кров із плеча ворога.

Чоловік у чорному ступив на колоду, завдав замашного жорстокого вдару в голову, але Яма його відбив, напосів ще завзятіше, загнав ворога далі на колоду й копнув її збоку ногою.

Суперник відстрибнув назад, на протилежний берег. Допіру торкнувшись землі, він теж копнув колоду, зрушивши її.

Вона покотилася, перш ніж Яма встиг на неї заскочити, звалилася з берегів, загуркотіла в струмок, трохи побилася внизу й попливла з водою на захід.

— Тут, на око, якісь сім-вісім футів! Стрибай, Ямо! — запросив суперник.

Бог смерті всміхнувся.

— Віддихуйся, поки можеш, — сказав він. — Дихання — найменш цінований дар богів. Йому ніхто не співає гімнів, ніхто не хвалить добре повітря, яким дихають царі і жебраки, господарі і собаки. Але спробуй-но без нього! Цінуй кожний подих, Райлде, наче він твій останній, бо останній і справді не за горами!

— Кажуть, ти на цьому знаєшся, Ямо, — мовив той, кого звали колись Райддом і Суґатою. — Кажуть, ти бог, чия царина — смерть, чиї знання набагато ширші за кругозір смертних. Тому, поки ми тут байдикуємо, хотів би в тебе дещо спитати.

Яма не посміхнувся зневажливою посмішкою, як робив після кожного попереднього висловлювання свого ворога. Це висловлювання здавалося ледь не ритуальним.

— Що саме ти бажаєш знати? Я виконаю твоє передсмертне побажання, запитуй.

Тоді той, кого звали колись Райлдом і Суґатою, продекламував давні слова з «Катхаупанішади»[80]:

— «Коли вмирає смертний, сумнів є. Хтось каже: „Він існує ще“. „Його немає“, — каже хтось натомість. То як воно насправді, хочу знати».

Давніми словами відповів і Яма:

— «Боги, і ті цього не знають достеменно. Пізнати атман, річ тонку, не просто. Постав-но ліпше інше запитання, а це забудь, бажання це відкинь!»

— «Пробач, о Смерте, але думка ця мене над усі інші переймає. Ніхто цього, крім тебе, не з’ясує, і я від побажання не відмовлюсь».

— «Живий лишайся, йди своїм шляхом, — рік Яма, застромивши шаблю назад за пояс. — Від того, що судилося, звільняю. Бери собі синів, нащадків; бери слони, худобу, коні, злото. Бажай, що хочеш, буде все твоє: красуні, колісниці, всякі арфи. Усе твоє, усе до твоїх послуг. Лише про смерть мене ти не розпитуй».

— «О Смерте, — проспівав другий, — але цього всього хіба до завтра вистарчить мені. Залиш собі своїх жінок і коней. Ні співів, ані танців я не хочу. Від побажання свого не відмовлюсь — кажи-но, Смерте, що чекає за життям, про що є сумнів і в богів, і в смертних?»

Яма геть знерухомів і далі вірша не підхопив.

— Гаразд, Райлде, — мовив він, впившись поглядом в очі суперника, — але це не та царина, над якою владні слова. Мушу показати.

Так вони стояли якусь мить; потім чоловік у чорному заточився. Він затулив очі рукою, а з горлянки його вирвався однісінький схлип.

Коли це сталося, Яма стягнув із плечей плащ і кинув його через струмок, ніби сіть.

Спеціально для такого маневру рубці плаща були обважнені, тож і накрив він ворога, як та сіть.

Намагаючись виборсатися, чоловік у чорному почув квапливі кроки, а тоді криваво-червоні Ямині чоботи гупнули вже на цей берег струмка. Відкинувши плащ і виставивши булат на захист, він одбив новий напад Ями. За спиною в нього земля здіймалася схилом, і він, задкуючи, дійшов туди, де схил стрімкішав. Там ворог сягав йому головою щонайвище по пояс, і він бив Яму зверху вниз. А той поволі пробивався нагору.

— Даруй мою зухвалість, смертобоже! — продекламував його суперник. — Скажи лишень, чи ж не збрехав мені?

— Скоро дізнаєшся, — мовив Яма, цілячись у ноги.

Яма завдав удару, що іншого розполовинив би, розтяв би серце. Але лезо лише ковзнуло грудьми ворога.

Зайшовши на пухкий грунт, чоловічок заходився раз по раз копати його ногами, здіймаючи в бік ворога хмарки землі й осипаючи його жорствою. Яма затулив очі лівицею, але тут на нього посипали більші камінчики. Вони котилися по землі, а кілька потрапило під чоботи так, що він утратив рівновагу й упав, з’їхавши вниз схилом. Тут другий почав стусати ногами тяжкі каменюки, навіть зрушив цілий кругляк і сам гайнув за ним униз, високо здійнявши булат.

Не встигаючи вчасно встати на ноги, щоб захиститися від цього нападу, Яма покотився-поїхав назад до струмка. Йому вдалося загальмуватись на краю ущелини, але він бачив, як на нього котиться кругляк, і спробував забратися з дороги. Відштовхуючись від землі обіруч, він упустив шаблю у воду.

Кинджалом, який вихопив у стрибку, він, заточений і зіщулений, відбив ворожий удар зверху. Кругляк шубовснув у струмок.

Викинувши ліву руку вперед, Яма схопив зап’ясток, що спрямовував лезо. Різонув кинджалом знизу й відчув, що і його зап’ясток захоплено.

Вони стояли, зчепившись і змагаючись, аж доки Яма не всівся й не перекотився на бік, зіштовхуючи суперника із себе.

Та обидва захопи й досі трималися, і суперники від сили поштовху покотилися далі. Край ущелини опинився поруч із ними, під ними, над ними. Ударившись рукою об дно струмка, Яма відчув, що випустив зброю.

Коли вони знову випірнули, жадібно хапаючи повітря, у кожного в руках була сама лише вода.

— Час на останнє хрещення, — сказав Яма й уперіщив із лівої.

Чоловік блокував удар і завдав свого.

Вони рухалися з водою ліворуч, аж доки сягнули ногами кам’янистого дна. Билися далі, бредучи вздовж струмка.

Він поступово ширшав і мілішав, бурхлива вода була їм уже лиш по пояс. Береги там і сям нижчали, наближаючись до поверхні потоку.

Яма влучав і влучав у ворога як кулаками, так і ребрами долонь; але це було наче гамселити статую, бо колишній кат-угодник Калі приймав кожен стусан не мінячись на обличчі й завдавав у відповідь кручених ударів костоломної сили. Більшість із них сповільнювала вода або перехоплював Ямин захист, але один таки прилетів у здухвину, а другий ковзнув лівим плечем і відскочив від вилиці.

Яма відкинувся на спину й поплив на мілководдя.

Другий — за ним. Він спробував був застрибнути зверху, але в непробивний живіт йому вперся червоний чобіт, а руками Яма схопив його за барки й смикнув уперед-униз. Він перелетів через Ямину голову й упав спиною на сланцеву ділянку.

Яма звівся на коліна й повернувся, а другий саме скочив на ноги й вихопив із-за ременя кинджал. Тоді припав до землі — і досі з безпристрасним лицем.

На мить їхні очі зустрілися, але цього разу другий своїх не відвів.

— Тепер я можу витримати твій смертозорий погляд, — заявив боєць, — і він мене не спинить. Надто добре ти мене навчив!

А коли він кинувся вперед, Яма відірвав руки від талії і, мов батогом, хвисьнув його мокрим поясом по стегнах.

Захопив так, що чоловік, випустивши кинджал, упав йому в міцні обійми; тоді Яма відштовхнувся ногою і потягнув того назад на глибочінь.

— Ніхто не співа гімнів диханню, — сказав Яма. — Але спробуй-но без нього!

Тоді пірнув і потяг другого із собою, стискаючи сталевими хомутами рук.

Пізніше, набагато пізніше, мокрий чоловік стояв біля струмка. Відхекуючись, він тихо мовив:

— Ти був... найвидатніший... із посталих проти мене... за всі віки, що я пам’ятаю... Шкода, що тут скажеш...

Відтак, перетнувши струмок, неспішно пішов далі крізь кам’янисті пагорби.

Увійшовши до Алунділа, подорожанин зупинився в першому-ліпшому заїзді. Винайняв кімнату, замовив ванну. Скупався, поки слуга чистив його вбрання.

Перед вечерею підійшов до вікна й визирнув на вулицю. У повітрі стояв різкий запах буреплазів, знизу долинала балаканина багатьох голосів.

Люди покидали місто. У дворі в нього за спиною готувалися до виїзду ранкового каравану. Цієї ночі закінчувалося весняне свято. Під ним на вулиці й досі торгували ділки, матері заспокоювали втомлених дітлахів, а місцевий князик вертався зі своїми людьми з ловів, уполювавши двох вогнекогутів, прив’язаних тепер до спини стрибучого буреплаза. Він спостерігав, як виснажена повія щось обговорювала з жерцем, на вигляд іще більш виснаженим, як той раз по раз крутив головою, а зрештою пішов геть. Один місяць уже стояв високо в небі, золотився з-за Божого Мосту, а другий, менший, щойно з’явився над небокраєм. У вечірньому повітрі відчувалося прохолодне збудження, доносячи до нього понад запахами міста пахощі весняного зростання: маленькі паростки й ніжна травичка, чистий дух синьо-зеленої весняної пшениці, волога земля, буйна повідь. Перехилившись уперед, він міг бачити Храм на пагорбі.

Він покликав слугу, звелів принести вечерю в кімнату й послати по одного місцевого купця.

Вечеряв повільно, на їжу не надто зважав. Коли доїв, привели купця.

На тому був повний зразків плащ. Оглянувши їх, гість зрештою зупинився на довгій шаблі й короткому кинджалі, які засунув за пояс.

Тоді вийшов у вечірнє місто й рушив вибоїстою головною вулицею. У дверях там і сям обіймалися закохані. Він проминув будинок, де оплакували померлого. Півкварталу за ним дибав жебрак, аж нарешті перехожий повернувся до нього, глянув у вічі й прорік: «Ти не кульгавий», — після чого той здимів, розчинившись у натовпі. Над головою почали вибухати феєрверки, випускаючи до землі довгі язики вишневого кольору. Храмові сурми з гарбузовими горловинами заграли нагасварам. Із дверей вивалився чолов’яга, зачепив перехожого, а той зламав йому зап’ясток, відчувши, як чужа рука торкнулася його гаманця. Чолов’яга лайнувся й покликав на поміч, але він зіштовхнув його в канаву й пішов собі далі, відігнавши двох спільників злодія одним темним поглядом.

Кінець кінцем він прийшов до Храму, трохи повагався й ступив усередину.

Пройшов на внутрішнє подвір’я вслід за жерцем, який саме заносив статуетку з ніші на зовнішньому дворі.

Оглянув подвір’я та хутко рушив туди, де стояла статуя богині Калі. Довго споглядав її, витягши шаблю й поклавши їй до ніг. Коли підняв зброю й повернувся, то помітив, що за ним стежить жрець. Він кивнув чоловікові, який негайно наблизився й побажав йому доброго вечора.

— Добривечір, жерче, — відповів він.

— Хай освятить Калі твій булат, воїне.

— Дякую. Вже.

Жрець усміхнувся.

— Сказав, ніби знаєш напевно.

— І це зухвало з мого боку, га?

— Ну, якось не надто тактовно.

— Хай там як, удивляючись у її кумирню, я відчув, як на мене зійшла її сила.

Жрець здригнувся.

— Попри мою посаду, — заявив він, — такої сили я волів би не відчувати.

— Її сила тебе лякає?

— Скажімо, — мовив жрець, — попри її велич, кумирню Калі не так часто навідують, як кумирні Лакшмі[81], Сарасваті, Шакті[82], Шйтали[83], Ратрі й інших менш страхітливих богинь.

— Але ж кожна з них поступається їй величчю.

— І жахливістю.

— То й що? Попри її могуть, ця богиня не є несправедлива.

Жрець усміхнувся.

— Та хто ж із тих, хто прожив хоча б років двадцять, бажає справедливості, воїне? Особисто мене значно більше вабить милосердя. Волію поблажливого божества.

— Слушно, — мовив другий, — але я, як ти постеріг, воїн. Моя власна натура близька до її. Ми мислимо схоже, богиня і я. Ми погоджуємося в більшості питань. Коли ж ні, я згадую, що вона ще й жінка.

— Я хоч тут мешкаю, — сказав жрець, — але так по-панібратському про богів, якими опікуюсь, не говорю.

— Хіба що прилюдно, — відповів чоловік. — Не треба мені оце про жерців. Я пиячив із багатьма з вас і знаю, що ви не менш схильні до блюзнірства, ніж решта людства.

— На все свій час і своє місце, — мовив жрець, поглядаючи назад на статую Калі.

— Еге ж, еге ж. А скажи-но мені, чого це постамент Яминого кумира давно не мили? Він припав пилом.

— Мили його не далі як учора, але відтоді перед ним пройшло стільки прочан, що він неабияк забруднився.

Другий усміхнувся.

— То чого ж тоді біля його ніг ані приносів, ані решток офір?

— Ніхто не дарує квітів Смерті, — пояснив жрець. — Прийдуть, подивляться та йдуть собі. Нам, жерцям, завжди здавалося, що ці дві статуї розташовано вдало. Жахлива пара, га? Смерть і велителька руйнації?

— Могутня команда, — сказав чоловік. — Але чекай, то ти хочеш сказати, що Ямі не приносять жертв? Ніхто-ніхто?

— Окрім нас, жерців, коли цього вимагає календар ушановування, і, доволі зрідка, когось із городян, у котрого при смерті кохана людина, якій відмовили в негайному перевтіленні, — окрім таких випадків, я жодного разу не бачив, щоб Ямі щось офірували просто та щиро, із доброї волі чи любові.

— Він, либонь, почувається ображеним.

— Це не так, воїне. Хіба ж усі живі істоти самі собою не суть жертви Смерті?

— Воістину, правду кажеш. І нащо йому їхня добра воля чи любов? Дари не потрібні, бо бере він, що схоче.

— Як і Калі, — погодився жрець. — На прикладі цих двох божеств не раз шукав я виправдання атеїзму. На жаль, вони проявляють себе у світі надто помітно, щоб їхнє існування можна було б переконливо спростувати. Шкода.

Воїн зареготав.

— Жрець, що вірує мимоволі! Мені це до вподоби. Сміхота, та й годі! Ось, купи-но собі барильце соми на жертовні цілі.

— Дякую, воїне. Так і зроблю. Долучишся до мого невеличкого узливання — коштом Храму?

— Авжеж, побий мене Калі! — відповів той. — Але тільки до невеличкого.

Він супроводив жерця до центральної споруди, а потім — одним маршем сходів у льох, де вони відкоркували барило соми й наточили два кубки.

— За твоє здоров’я і довголіття! — мовив він, здіймаючи один із них.

— За твоїх смертолюбних патронів, Яму й Калі, — відповів жрець.

— Дякую.

Вони вихилили міцнющий трунок, і жрець наточив ще по одному.

— Щоб твоє горло не змерзло вночі.

— Чудово.

— Добре, що ці подорожні нарешті від’їздять, — сказав жрець. — Їхні пожертви збагатили Храм, але самі вони значно втомили тих, хто при ньому працює.

— За від’їзд прочан!

— За від’їзд прочан!

Вони знову випили.

— Я гадав, більшість із них приїхала побачити Будду, — мовив Яма.

— Правда, — погодився жрець, — але, з другого боку, вони й не дуже прагнуть наразитися через це на неласку богів. Тому перш ніж іти до пурпурового гаю, вони зазвичай щось офірують богам або дарують Храму, щоб за них помолилися.

— Що тобі відомо про того, кого звуть Татхаґатою, і його вчення?

Той відвів погляд.

— Я жрець богів і брамін, воїне. Не хочу про нього говорити.

— То він і тебе дістав, га?

— Годі! Я ж висловив тобі свої побажання. Це не та тема, яку я волів би обговорювати.

— А, неважливо. А скоро буде ще менш важливо. Спасибі за сому! Добраніч, жерче.

— Добраніч, воїне. Хай боги всміхнуться тобі на шляху.

— І тобі.

Піднявшись сходами, він покинув Храм і неспішно пішов далі крізь місто.

Коли він дістався пурпурового гаю, на небі було три місяці, за деревами світилися табірні вогники, понад містом розцвітали бліді квіти феєрверків, а навколишню рослинність ворушив вітерець із ноткою вільгості.

Він тихо попростував у гай.

Зайшовши на освітлену ділянку, побачив, що обличчям до нього ряд за рядом сидять нерухомі постаті. На всіх були жовті ряси з нап’ятим жовтим же каптуром. Їх таких сиділи сотні, і жоден не видав ані звуку.

Він підійшов до найближчого й сказав:

— Я прийшов побачити Татхаґату, Будду.

Той, здавалося, не чув.

— Де він?

Той не відповів.

Він нахилився й зазирнув у напівзаплющені очі ченця. За якусь мить відвів свій палючий погляд — чернець неначе спав, їхні очі навіть не ззирнулися.

Тоді він підніс голос, щоб почули всі в гаю:

— Я прийшов побачити Татхаґату, Будду. Де він?

Він немов звертався до поля, усіяного камінням.

— Думаєте, зможете його так сховати? — гукнув він. — Думаєте, якщо вас багато, ви однаково вдягнені й не відповідаєте, то я не зможу знайти його серед вас?

За відповідь правив лише спів вітру, що війнув із глибини гаю. Вогні блимнули, пурпурові папороті ворухнулися.

Він зареготав.

— А може, і ваша правда, — визнав він. — Та рано чи пізно, якщо збираєтеся жити далі, ви зрушите з місця, а я ж будь-яку людину перечекаю.

Відтак він усівся на землю, обіпершись спиною на синю кору високого дерева, а шаблю поклавши на коліна. Його нараз охопила сонливість. Він кілька разів клюнув носом. Тоді підборіддя вперлося в груди, і він захропів.

Ішов синьо-зеленою рівниною, а трави схилялися перед ним, утворюючи стежку. У кінці стежки височіло дерево, не з тих, що ростуть у світі, — радше таке, що тримає світ купи своїм корінням, а гілля його випускає листя поміж зірок.

Біля підніжжя дерева сидів, схрестивши ноги, чоловік із легкою усмішкою на вустах. Знаючи, що цей чоловік — Будда, Яма наблизився й став просто нього.

— Вітаю, о Смерте! — сказав сидячий, увінчаний рожевим ореолом, що яскраво вирізнявся в затінку дерева.

Яма не відповів, натомість витяг шаблю.

Будда всміхався. Підходячи, Яма почув звук на зразок далекої музики.

Він спинився й роззирнувся, не опускаючи булата.

Вони наближалися з усіх чотирьох сторін світу, Четверо світодержців[84], що зійшли з гори Сумерну[85]: Господар Півночі вів своїх злотовбраних якшів[86] на жовтих конях, зі злотосяйними щитами, Янгол Півдня — своє воїнство кумбгандів[87] верхи на синіх огирах, із сапфіровими щитами; зі Сходу їхав світодержець, чиї вершники тримали перламутрові щити, а виряджені були в срібне, із Заходу — привідець нагів на багряних конях, у червоних шатах, із кораловими щитами. Копита їхні, здавалося, не торкалися трав, а єдиним чутним звуком була музика, дедалі гучніша.

Яма й незчувся, як спитав:

— Навіщо наближаються світодержці?

— Вони їдуть забрати мої кістки, — відповів і досі всміхнений Будда.

Світодержці, а за ними — і їхні орди спинили коней, і Яма став перед ними.

— Ви приїхали забрати його кістки, — мовив він, — але хто приїде по ваші?

Світодержці спішилися.

— Не буде цей чоловік твій, о Смерте, — прорік Господар Півночі, — бо він належить світові, а ми, ті, що зі світу цього, його оборонимо.

— Слухайте, світодержці, що живете на Сумерну, — застеріг Яма, прибираючи свого Образу. — Вам довірено держати світ, але Смерть забирає зі світу кого хоче й коли хоче. Вам не дано оспорювати мої Атрибути чи те, яким способом вони мені служать.

Четверо світодержців стали між Ямою і Татхаґатою.

— А ми таки оспорюємо твої способи, коли йдеться про цього чоловіка, владарю Ямо. Бо ж у руках його доля нашого світу. Торкнутися його зможеш, лише як здолаєш чотири Сили.

— Хай буде так, — прорік Яма. — Котрий виступить проти мене перший?

— Я! — озвався їхній речник, витягаючи золотий меч.

Яма в своєму Образі розрубав м’який метал, як масло, і булат його опустився плазом світодержцю на голову, збивши того навзнак із ніг.

Із рядів якшів долинув великий плач, і двоє золотих вершників виїхало забрати свого привідця. Потому якші розвернули коней і поскакали назад на Північ.

— Хто наступний?

Перед ним постав Східний світодержець зі срібним мечем і сіттю, сплетеною з місячних променів.

— Я! — мовив він, кидаючи сіть.

Яма ступив на неї ногою, зловив пальцями й смикнув, вивівши суперника з рівноваги. Коли світодержець заточився вперед, Яма розвернув свою зброю і вдарив того в щелепу руків’ям.

Двоє срібних воїнів люто зиркнули на нього, а потому опустили очі й понесли свого пана на Схід, супроводжувані негармонійною музикою.

— Наступний! — запросив Яма.

Тут перед ним постав дебелий Вождь Нагів, який кинув свою зброю і зірвав туніку, заявивши:

— Я з тобою боротимусь, боже смерті.

Яма відклав зброю і зняв верхній одяг.

Увесь цей час Будда сидів у затінку великого дерева й усміхався, ніби сутичка його не обходила.

Вождь Нагів схопив Яму за шию лівою рукою й потяг його голову до себе. Яма відповів тим самим; тоді другий скрутився й, перекинувши правицю над Яминим лівим плечем йому за потилицю, міцно обхопив голову й нахилив її до свого стегна, сильно тягнучи Яму вперед обертанням власного тулуба.

Потягнувшись угору за спиною Вождя Нагів, Яма захопив його ліве плече своєю лівицею, а тоді поклав праву руку світодержцеві під коліна й відірвав обидві його ноги від землі, відтягши захоплене плече назад.

Якусь хвилю тримав він суперника на руках, наче дитину, тоді підняв на рівень плечей і різко опустив руки.

Коли світодержець гепнувся об землю, Яма впав на нього колінами й підвівся. А той — ні.

Після від’їзду вершників Заходу перед Буддою стояв лише Янгол Півдня, весь у синьому.

— Ну, а ти? — спитав бог смерті, знову здіймаючи зброю.

— Я не стану проти тебе, узявши зброю зі сталі, шкіри чи каменю, як ото дитина бере іграшки. І тілесною міццю з тобою мірятися не буду, — мовив Янгол. — Знаю, що буду подоланий, якщо вчиню так, бо в герці тобі рівних нема.

— Як не битимешся, — сказав Яма, — то сідай на свого синього огира й забирайся звідси.

Янгол не відповів, натомість підкинув у повітря свій синій щит так, що той закрутився сапфіровим колесом і зависнув над ними, стаючи щораз більшим.

Потому щит упав на землю й без жодного звуку почав під неї провалюватися, і далі більшаючи. Коли зник з очей, над тим місцем знову зійшлися трави.

— І що ж це означає? — спитав Яма.

— Я не змагаюсь активно. Я лиш обороняю. Моя сила — пасивний опір. Моя сила — життєва, тоді як твоя — смертельна. Хоч ти й можеш знищити будь-що послане проти тебе, знищити геть усе ти не можеш, о Смерте. Моя сила — щит, не меч. Життя зчинить тобі опір, владарю Ямо, і оборонить твою жертву.

Тоді Синій повернувся, усівся на синього жеребця й поїхав на Південь у супроводі кумбгандів. Звуки музики з ним не щезнули, а залишилися в повітрі, де він щойно був.

Яма знову рушив уперед з булатом у руці:

— Дарма вони силкувалися. Прийшов твій час.

І він рубонув.

Та вдар не сягнув мети — гілка великого дерева впала між ними, вибивши шаблюку з рук.

Яма нахилився по зброю, але її огорнули трави, що сплелися в щільну нерозривну сіть.

Із прокльоном він вихопив кинджал і знову вдарив.

Могутня галузь нахилилася й гойднулася перед його жертвою — лезо глибоко засіло між волокнами деревини. Тоді галузь спружинила назад до неба, забравши зброю туди, звідки її годі було дістати.

Буддині очі були заплющені в медитації, його німб жеврів у тінях.

Яма ступив був крок уперед, здіймаючи руки, аж тут трави обвилися навколо його кісточок, утримуючи на місці.

Він трохи поборсався, силкуючись повисмикувати їхні неподатливі корені. Тоді облишив це, високо підняв обидві руки й відкинув голову далеко назад, а з очей його так і ринула смерть.

— Слухайте мене, о Сили! — заволав він. — Відтепер і навіки лежатиме на цьому місці прокляття Ями! Ніщо живе більше не ворухнеться на цій землі! Жодна птаха тут не заспіває, жодна змія не проплазує! Буде тут гола пустка, будуть тут самі скелі й мінливі піски! Жоднісінька травинка не проб’ється тут до неба! Цим прокляттям прирікаю на таку долю оборонців мого ворога!

Трави почали в’янути, але ще не відпустили його, як щось тріснуло й розкололося зі страшним шумом — дерево, що тримало світ купи своїм корінням, а в гіллі якого, мов риби в неводі, плуталися зорі, хитнулось уперед. Стовбур розчахнувся посередині, верхні галузі шматували небо, коріння лишало по собі цілі прірви, а листя падало навколо Ями синьо-зеленим дощем. Здоровий шмат стовбура нахилився в його бік, відкидаючи темну, як ніч, тінь.

На віддалі він і досі бачив Будду, який сидів у медитації, мов несвідомий того хаосу, що вибухнув навколо.

А потім була лише чорнота й звук, подібний до гуркоту грому.

Яма смикнув головою, його повіки рвучко розклепилися.

Він сидів у пурпуровому гаю, обіпершись спиною на стовбур синього дерева, із шаблею на колінах.

Нічого начебто й не змінилося.

Ченці рядами сиділи перед ним, ніби медитуючи. Вітерець і досі ніс прохолодну вільгість, а вогники й досі від нього блимали.

Яма підвівся, збагнувши якимось чином, де знайде шукане.

Пройшов повз ченців добре втоптаною стежкою, яка вела далеко в гущавину лісу.

Дійшов до пурпурового павільйону, але він був порожній.

Тоді рушив далі стежкою, яка привела його туди, де ліс став дикою пущею. Земля тут була вогка, навколо здіймалася легка імла. Але шлях перед ним і досі був ясний, освітлений трьома місяцями.

Стежка вела в низину, синьо-пурпурові дерева ставали тут усе нижчими й більш покрученими, ніж нагорі. Обабіч стежки там і сям з’являлися ставочки з плавучими клаптями лускатої сріблястої нечисті. У ніздрі вдарив запах мочарів, зі скупчень чагарнику сопіли дивні створіння.

Почувши ззаду далекий спів, він зрозумів: ті ченці в гаю вже прокинулися й розворушилися. Вони виконали завдання — поєднавши думки, наслали на нього видіння про невразливість свого ватажка. Їхні наспіви, мабуть, були сигналом, що доносився до...

Ось! Він сидів на скелі посеред поля, увесь залитий місячним сяйвом.

Яма витяг шаблю й рушив уперед.

Коли лишалося кроків зо двадцять, той повернув голову.

— Вітаю, Смерте! — мовив він.

— Вітаю, Татхаґато.

— Розкажи, чому ти тут.

— Вирішено, що Будда має померти.

— Та це не відповідь на моє запитання. Що привело тебе сюди?

— Хіба ти не Будда?

— Мене звали й Буддою, і Татхаґатою, і Просвітленим, і ще по-всякому. Але, відповідаючи на твоє запитання: ні, я не будда. Ти вже зробив те, що замірявся. Цього дня ти вбив справжнього будду.

— Либонь, моя пам’ять таки слабшає, бо, мушу визнати, не пригадую цього.

— Справжнього будду ми називали Суґатою. А доти він був відомий як Райлд.

— Райлд! — пирхнув Яма. — То ти хочеш сказати, що він був не просто кат, якого ти відмовив робити його роботу?

— Багато хто — кати, яких відмовили робити їхню роботу, — відповів той, що на скелі. — Райлд охоче зрікся свого доручення й пішов Шляхом. Серед усіх, кого я знав, він був єдиний, хто направду досяг просвітлення.

— А та релігія, яку ти шириш, вона ж ніби пацифістська?

— Так.

Відкинувши голову, Яма зареготав.

— Боги! Але ж і добре тоді, що ти не проповідуєш якогось войовничого вчення! Твій головний учень, попри всю свою просвітленість, мені сьогодні ледь віку не вкоротив!

Широке лице Будди прибрало втомленого вигляду.

— Ти гадаєш, він і справді міг би тебе здолати?

Мить помовчавши, Яма відказав:

— Ні.

— Гадаєш, він це знав?

— Можливо, — відповів Яма.

— Хіба ви не знали один одного до сьогоднішньої зустрічі? Хіба не бачили один одного в ділі?

— Так, — підтвердив Яма. — Ми були знайомі.

— Тоді він знав, на що ти здатен, й усвідомлював результат сутички.

Яма мовчав.

— Він добровільно пішов на мучеництво, про що я тоді не знав. Не думаю, що він і справді мав надію тебе здолати.

— Тоді навіщо ж?

— Щоб довести щось.

— Що ж саме він міг сподіватися так довести?

— Не знаю. Відаю лиш, що, напевне, так і було, бо я знав його. Я надто часто слухав його проповіді, його витончені приповісті, щоб повірити, буцімто він зробив би щось таке без мети. Ти вбив істинного будду, боже смерті. А хто я, ти знаєш.

— Сіддгартхо, — мовив Яма, — я знаю, що ти шахрай. Знаю, що ти не просвітлений. Розумію, що твоє вчення міг пам’ятати будь-хто з Перших. Ти вирішив відродити його, удати із себе його творця. Ти вирішив його поширити в надії підняти опір проти релігії, згідно з якою панують істинні боги. Потрудився ти на славу. Розумно все спланував і здійснив. Але, як на мене, твоя найбільша помилка в тому, що ти вирішив опиратись активній вірі вірою пацифістською. Цікаво, чому? Адже є стільки придатніших для цього релігій — тільки вибирай.

— Може, мені просто цікаво було глянути, як плинутиме така протитечія.

— Ні, Семе, неправда. Здається мені, це тільки частина твого більшого плану, і що всі ці роки, удаючи із себе святого й виголошуючи проповіді, у які й сам насправді не вірив, ти планував і дещо інше. Військо, велике в просторі, може зчинити опір за короткий час. Одна людина, мала в просторі, мусить розтягти свій опір на довгі роки, щоб мати шанс на успіх. Тобі це відомо, і тепер, посіявши зерна цієї краденої віри, ти плануєш перейти на інший етап опору. Ти намагаєшся стати одноосібною антитезою Небесам, опиратися волі богів упродовж років, багатьма способами й під багатьма масками. Але цьому настане край тут і зараз, лжебуддо.

— Чому, Ямо?

— Це ретельно обмірковано. Ми не хочемо робити з тебе мученика й заохочувати оте твоє вчення до ще більшого зростання. З другого боку, якщо тебе не спинити, воно все одно зростатиме. Тому вирішено, що ти маєш прийняти смерть від рук посланця Небес, бо це покаже, котра з релігій сильніша. Тоді мученик ти будеш чи ні, а буддизм назавжди лишиться другорядною вірою. Ось чому тобі зараз і доведеться вмерти справжньою смертю.

— Питаючи «Чому?», я мав на думці дещо інше. Ти відповів не на те запитання. Я питав, чому ти прийшов це робити, Ямо? Чому ти, майстер зброї, майстер науки, прийшов як лакиза зграї пияків, що міняють тіла мов рукавички, що не гідні навіть шаблі твоєї начищати чи пробірки за тобою мити? Чому ти, хто міг би бути найвільнішим духом із-поміж нас усіх, принижуєшся, служачи нижчим від тебе?

— За це твоя смерть легкою не буде.

— Чому? Я ж усього-на-всього поставив запитання, яке, мусить бути, не раз уже виникало в багатьох інших. Я ж не образився, коли ти назвав мене лжебуддою. Я знаю, хто я. А хто ти, смертобоже?

Яма засунув шаблю за пояс і витяг люльку, яку сьогодні придбав у заїзді. Натоптав чашечку тютюном, запалив і закурив.

— Очевидно, доведеться нам потеревенити трохи довше, хай навіть щоб з’ясувати всі питання, які нас турбують, — заявив він. — То чому б не робити це з комфортом.

Він присів на низький камінь.

— По-перше, людина може в чомусь перевершувати товаришів і все одно їм служити, якщо всі разом вони служать спільній справі, більшій, ніж будь-який одинак. Я вірю, що служу саме такій справі, інакше я б цього не робив. Припускаю, саме так ти думаєш і про своє діло, інакше ти б не мирився з цим жалюгідним аскетичним життям, хоч я й бачу, що ти все ж не такий кощавий, як твої послідовники. Як не зраджує мене пам’ять, декілька років тому в Магартсі тобі пропонували божественність, а ти поглумився з Брахми, наскочив на Палац карми й напхав фальшивими жетонами всі молитвомати міста...

Будда пирхнув. Яма наслідував його приклад і повів далі:

— У світі не лишилося вже акселераціоністів, крім оце тебе. Проблема ця вже в минулому, та й, власне, не слід було з того робити проблему. А твоя поведінка впродовж цих років викликає в мене певну повагу. Мені навіть спадало на гадку таке: якби ти усвідомив безнадійність свого теперішнього становища, тебе ще можна було б умовити приєднатися до небесного сонму. Хоч я й прийшов тебе вбити, але якщо тебе ще можна в цьому переконати й ти даси мені слово припинити свою дурну боротьбу, я візьму відповідальність поручитися за тебе. Заберу тебе до Міста Небесного, де ти зможеш прийняти те, що колись відкинув. Вони до мене дослухаються, бо я їм потрібен.

— Ні, — сказав Сем, — бо я не переконаний, що становище моє пропаще, і маю твердий намір грати виставу далі.

Із табору в пурпуровому гаю почулися наспіви. Один із місяців зник за верхівками дерев.

— Чого це твої послідовники не пнуться зі шкури, намагаючись тебе врятувати?

— Вони б прийшли, якби я покликав, але я не покличу. Це мені не потрібно.

— Навіщо ж тоді вони наслали на мене той дурнуватий сон?

Будда знизав плечима.

— Чому вони не повставали й не вбили мене вві сні?

— Це не по-їхньому.

— А ось ти міг би, га? Якби це тобі зійшло з рук? Якби ніхто не знав, що це скоїв Будда?

— Можливо, — сказав той. — Як ти знаєш, особисті слабкі й сильні сторони вождя не дають правдивого уявлення про переваги його справи.

Яма затягнувся люлькою. Дим огортав його голову й вихриками долучався до туманів, які саме густішали.

— Я знаю, що ми тут самі, а ти — без зброї, — сказав Яма.

— Ми тут самі. А моє дорожнє манаття сховано там, куди я подамся далі.

— Дорожнє манаття?

— Тут я вже закінчив. Ти вгадав правильно. Я почав те, Що замислив почати. Щойно ми договоримо, я звідси піду.

Яма пирхнув.

— Оптимізм революціонерів завжди викликає подив. І як же ти думаєш звідси забратися? На чарівному килимі?

— Піду, як ходять усі.

— Як смиренно з твого боку. А що, сили світу повстануть тебе оборонити? Не бачу великого дерева, яке б захистило тебе гіллям. Не бачу розумної трави, яка хапала б мене за ноги. Скажи-но, як це ти зможеш піти?

— Волію тебе здивувати.

— То, може, поб’ємося? Не люблю я вбивати беззбройних. Якщо в тебе й правда десь неподалік сховано речі, збігай-но по меч. Хоч якийсь шанс матимеш. Я навіть чув, ніби владар Сіддгартха був свого часу грізним мечником.

— Ні, дякую. Може, іншим разом. Але точно не цим.

Яма знову пихнув люлькою, потягся й позіхнув.

— Тоді в мене нема до тебе інших запитань. Сперечатися з тобою марно. Більше мені сказати нічого. Чи хотів би ти ще щось додати до розмови?

— Так, — сказав Сем. — Яка вона, та сучка Калі? Про неї стільки всякого кажуть, що я вже майже вірю: вона — усе, що хочеш, для всіх чоловіків[88]...

Яма пожбурив у нього люлькою, яка поцілила в плече й осипала руку зливою іскор. Булат яскраво спалахнув над головою, коли він стрибнув уперед.

Щойно Ямині ноги торкнулися піщаної смуги перед скелею, щось його зупинило. Він заледве не впав, але скрутився перпендикулярно й так устояв. Як не борсався, а зрушити з місця не міг.

— Деякі сипкі піски, — мовив Сем, — сипкіші від інших. На твоє щастя, ти провалюєшся в менш сипкий пісок. Тож у твоєму розпорядженні ще чимало часу. Я б продовжив нашу бесіду, якби гадав, ніби маю шанси переконати тебе пристати до мене. Але, знаю, шансів не більше, ніж у тебе — переконати мене піти на Небеса.

— Я звільнюся, — тихо сказав Яма, не борсаючись. — Якось я та й звільнюся. І знову прийду по тебе.

— Так, — погодився Сем. — Це схоже на правду. Власне, невдовзі я й сам навчу тебе, як це зробити. А поки що ти — мрія кожного проповідника, захоплена публіка з табору незгодних. Тож маю для тебе коротку проповідь, владарю Ямо.

Яма зважив шаблю, передумав її метати й засунув назад за пояс.

— Валяй, проповідуй, — сказав він і спромігся зазирнути Семові в очі.

Той хитнувся був на своєму сідалі, але заговорив знову:

— Дивовижно, як твій мутований мозок породив розум, спроможний переносити свої здібності до будь-якого нового мозку, що в нього ти переселяєшся. Своєю однісінькою здібністю, яку я застосовую просто зараз, я не користувався вже багато років, але вона теж має таку особливість. Хай би в якому тілі я поселявся, виглядає, наче моя сила йде туди зі мною. Як я розумію, це й досі так у більшості наших. Шитала, подейкують, може керувати температурою у великому радіусі навколо себе. Коли вона бере нове тіло, ця здібність переселяється з нею в нову нервову систему, хоча спершу проявляється слабко. Аґні, як я знаю, може підпалювати предмети, якщо забажає цього й певний час на них дивитиметься. А візьмімо, приміром, смертозір, яким ти просто тепер на мене витріщаєшся. Чи не дивовижа те, що ти зберігаєш цей дар завжди й усюди впродовж століть? Я часто цікавився фізіологічною основою цього явища. Ти цю сферу часом не досліджував?

— Досліджував, — буркнув Яма, виблискуючи очима з-під темних брів.

— І чим же це пояснити? Людина народжується з аномальним мозком, її дух згодом переселяється до мозку нормального, та ці аномальні здібності внаслідок переселення не зникають. Чому це трапляється?

— Бо насправді в нас лиш один тілообраз, електричний і хімічний з природи. Він негайно починає змінювати своє нове фізіологічне середовище. Багато що в новому тілі він сприймає радше як хворобу, яку намагається вилікувати, перетворивши це тіло на старе. Якби твоє теперішнє тіло мало фізичне безсмертя, колись воно вподібнилося б до твого найпершого організму.

— Як цікаво.

— Ось тому перенесена здібність спершу слабка, але дужчає, що довше ти живеш у тілі. Ось тому найліпше — плекати Атрибут і, мабуть, підтримувати його механічними засобами.

— Ага. Ось над цим я часто сушив голову. Дякую. До речі, ти старайся-старайся, від твого смертозору таки боляче. Це вже дещо. А тепер до проповіді: один гордовитий і зверхній чоловік, як-от ти, що мав таку, признатися, пречудову рису, як дидактизм, заповзявся досліджувати певну прогресивну хворобу, яка спотворює хворого. Одного дня він і сам нею заразився. А що він і доти не розробив ліків на цю недугу, то перервав роботу, роздивився себе в дзеркалі й заявив: «Але ж мені це навіть личить!» Ось такий і ти чоловік, Ямо. Ти не намагаєшся побороти свою недугу. Ти нею радше пишаєшся. Ти виказав себе в гніві, тож я знаю, що не помиляюся: твоя хвороба — Калі. Ти б не передав сили в руки негідників, якби ця жінка тобі не звеліла. Знаю її віддавна й певний, що вона не змінилася. Вона не здатна кохати чоловіка. До душі їй лиш ті, хто обдаровує її дарами хаосу. Щойно ти перестанеш служити її цілям, вона відкине тебе, смертобоже. Кажу це не тому, що ми вороги, а, певніше, як чоловік чоловіку. Я-то знаю, повір. Либонь, не поталанило тобі, Ямо, що ніколи не був ти по-справжньому молодий і не пізнав першого кохання в дні весни... Тож мораль моєї проповіді на цій гірці така: навіть дзеркало тобі тебе не покаже, якщо ти не хочеш бачити. Розсердь її якось, щоб перевірити правду моїх слів, хоч якоюсь дрібничкою, і побачиш, як швидко вона відреагує і як саме. Що робитимеш, Смерте, якщо твою ж зброю повернуть проти тебе?

— Ти вже договорив? — спитав Яма.

— Майже. Проповідь — пересторога, і я тебе перестерігаю.

— Хай би яка була твоя здібність, Семе, я бачу, що вона зараз стійка до мого смертозору. Вважай, пощастило тобі, що я ослаб...

— Ще й як, бо голова в мене замалим не розколюється. Бодай тобі повилазило!

— Одного дня я знову випробую твою здібність, і навіть якщо вона й тоді встоїть перед моєю, ти того дня все одно ляжеш трупом. Як не від Атрибута мого, то від булата.

— Якщо це виклик, волію не поспішати його приймати. Пропоную перевірити правдивість моїх слів, перш ніж дотримати свого.

Пісок тим часом дійшов Ямі вже до середини стегон.

Сем зітхнув і зліз із сідала.

— До цієї скелі веде лиш один безпечний прохід — ним я звідси й піду. А тепер скажу тобі, як зберегти життя, якщо ти не надто гордовитий. Я наказав ченцям прийти сюди рятувати мене, якщо почують поклик на допомогу. Я вже згадував, що не збираюся кликати на допомогу, і це правда. Та якщо ти гукнеш їх отією своєю могутньою голосиною, вони будуть тут, перш ніж ти провалишся набагато глибше. Вони бережно доправлять тебе на тверду землю й не намагатимуться тобі зашкодити, бо це не по-їхньому. Мене тішить думка, що бога смерті врятують ченці Будди. Добраніч, Ямо. Тепер я тебе покину.

Яма всміхнувся.

— Прийде й інший день, о Буддо, — заявив він. — Я зможу дочекатися. Тепер же біжи якнайдалі, якнайшвидше. Світ не досить великий, щоб сховати тебе від мого гніву. Я тебе вистежу й такого просвітлення навчу — геєна померкне.

— А поки що, — відказав Сем, — раджу або вдатися до допомоги моїх послідовників, або ж опанувати непросте мистецтво дихати багном.

Він обережно перетнув поле, відчуваючи на спині пекучий погляд Ями.

Діставшись до стежки, обернувся й додав:

— А на Небесах можеш сказати, що мене покликали з міста справи.

Яма не відповів.

— Гадаю, я укладу угоду щодо певної зброї, — завершив Сем. — Певної дуже особливої зброї. Тож коли прийдеш по мене, захопи й подружку. Якщо їй сподобається побачене, вона, може, умовить тебе перебігти.

Потому він ступив на стежку й пішов у ніч, насвистуючи, під білим і золотавим місяцями.

Розділ четвертий

Розповідають, як Володар Світла зійшов у Колодязь Демонів, щоб укласти угоду з вождем ракашів. Його наміри були щирі, але ракаші є ракаші. А саме — лихі створіння, що володіють неабиякими силами, довго живуть і здатні набувати практично будь-якої подоби. Ракаші майже незнищенні. Їхня головна нестача — справжнє тіло, їхня головна чеснота — сумлінна сплата гральних боргів. Те, що Володар Світла взагалі пішов у Пекло, в Колодязь, означає, либонь, що стан речей у світі його дещо непокоїв...

Коли боги й демони, як одні, так і другі — нащадки Праджапаті[89], стали на битву одні з другими, боги схопилися за життєвий принцип Удгітхи[90], гадаючи, ніби він допоможе їм подолати демонів.

Вони медитували над Удгітхою, яка діє через ніс, але демони прохромили його лихом. Через це нюх відчуває як приємне, так і відразливе. Отже, нюху торкнулося лихо.

Вони медитували над Удгітхою як над словом, але демони прохромили його лихом. Через це говорять як правду, так і кривду. Отже, слів торкнулося лихо.

Вони медитували над Удгітхою, яка діє через око, але демони прохромили його лихом. Через це зір бачить як гоже, так і бридке. Отже, ока торкнулося лихо.

Вони медитували над Удгітхою як над слухом, але демони прохромили його лихом. Через це чуються й добрі речі, і злі. Отже, вуха торкнулося лихо.

Вони медитували над Удгітхою як над розумом, але демони прохромили його лихом. Через це бувають думки як пристойні, правдиві й добрі, так і непристойні, фальшиві й лихі. Отже, розуму торкнулося лихо.

«Чхандоґяупанішада» (І, її, І—6)

Пекельний Колодязь лежить на верхівці світу й сягає його коріння.

Він, імовірно, старий, як і сам світ, а коли ні, то мав би бути, бо на вигляд саме такий.

Починається він із порталу. У ньому — величезні вилощені металеві двері, зведені Першими, тяжкі, як гріх, заввишки з трьох людей, а завширшки в половину від цієї висоти. Товщина їхня сягає повного ліктя, а на них — мідне кільце з голову завбільшки, складний натискний замок і напис приблизно такого змісту: «Забирайся. Тут тобі не місце. Якщо таки спробуєш увійти, зазнаєш невдачі, ще й заслужиш прокляття. Якщо ж тобі якось та вдасться, то не скаржся потім, що тебе не застерігали, і не турбуй нас своїми передсмертними молитвами». І підпис: «Боги».

Розташовані ці двері біля піка височенної гори під назвою Чанна в краю височенних гір під назвою Ратнаґари. Земля там увесь час під снігом, а на спинах бурульок, якими пообростали обледенілі верхівки скель, наче хутро, переливаються веселки. Повітря там гостре, мов меч. Небо — яскраве, мов котяче око.

Дуже мало ніг ступало на стежку, що веде до Пекельного Колодязя. Із тих, хто сюди дійшов, більшість приходила тільки глянути, чи справді існують ті великі двері. Коли ж ці мандрівники верталися додому й стверджували, що бачили вхід, то їх зазвичай брали на глузи.

Промовисті подряпини на пластині замка свідчили, що хтось і справді намагався ввійти. Та устатковання, яке впоралося б із великими дверми, неможливо було туди доправити чи як слід розташувати. Стежина, що веде до Пекельного Колодязя, на останньому тристафутовому відтинку свого підйому має менше десяти дюймів завширшки; на тому, що залишилося від колись широкого придверного карниза, помістяться хіба шестеро, і то в тисняві.

Кажуть, буцімто Панналал Мудрий, вигостривши свій розум медитацією й усілякими формами аскетизму, розгадав, як працює замок, і ввійшов до Колодязя, провівши під горою день і ніч. Відтоді знали його як Панналала Безумного.

Гору під назвою Чанна, яка містить ті великі двері, п’ять днів шляху відділяє від одного сільця. Воно лежить у межах далекого північного князівства, що зветься Малва. Саме це гірське сільце, найближче до Чанни, не зветься ніяк, бо його люті й незалежні жителі зовсім не прагнуть, щоб їхній осідок з’явився на мапах князівських податківців. Щодо самого князя, то досить буде сказати, що він середнього зросту й середнього віку, хитрий, гладкуватий, ні чеснотливий, ані надміру горезвісний, а ще й казково багатий. Багатий він тому, що справляє високі податки зі своїх підданих. Коли його піддані починають ремствувати й краєм шириться буркіт щодо повстання, він оголошує війну якомусь сусідньому раджі й подвоює податки. Якщо воюється невдало, він страчує кількох генералів і вповноважує свого міністра миру замиритися з ворогом. Якщо з якогось дива воюється особливо вдало, він стягує контрибуцію за ту чи іншу образу, що стала приводом до всієї веремії. Проте найчастіше війна закінчується примиренням, а піддані, яким остогидла колотнеча, готові вже й із високим податком примиритися. Звуть його Відеґха, і він дуже багатодітний. Любить Краків — птахів, що їх можна навчити сороміцьких пісеньок, змій, яким час від часу згодовує нездібних до співів Краків, а ще — грати в кості. Діти йому не вельми до вподоби.

Пекельний Колодязь починається з великого порталу високо в горах, у найпівнічнішому закутку Відеґшиного князівства, поза яким інших людських держав уже немає. Він починається там і коркотягом спускається в серце гори під назвою Чанна, угризаючись, мов у той корок, у незнані людям розлогі печерні ходи, які сягають далеко під Ратнагари, а найглибші торкаються аж коренів світу.

До цих дверей прийшов подорожній.

Убраний був просто, подорожував сам-один і, здавалося, точно знав, куди прямує та що робить.

Він видерся стежиною на Чанну, пробравшись по її кощавому лику.

Щоб дістатися мети, себто дверей, він витратив ледь не цілий ранок.

Ставши перед ними, він хвильку перепочив, попив води з пляшки, витер губи тильним боком долоні й усміхнувся.

Потому всівся, зіпершись на двері спиною, і пообідав. Доївши, кинув у прірву листки, що правили були за обгортку для обіду, і дивився, як вони падають, ношені туди-сюди плином повітря, аж доки ті не щезнули з очей. Відтак розпалив люльку й закурив.

Перепочивши, звівся на ноги й знову повернувся до дверей.

Рука лягла на натискну пластину та повільно виконала серію жестів. Щойно він прибрав руку, із дверей пролунала мелодія.

Тоді він схопився за кільце й потягнув, напруживши м’язи спини. Двері піддалися — спочатку поволі, потім швидше. Він одступив убік, і двері відхилилися назовні, вийшовши за край майданчика.

На внутрішній поверхні було ще одне кільце, геть таке саме, як і перше. Подорожній схопив його, коли воно опинилося поруч, і вперся підборами в діл, щоб двері не відхилилися на недосяжну відстань.

Із проходу за спиною війнуло тепле повітря.

Він потягнув двері на себе, знову зачинив їх і пішов, спинившись лише засвітити один із багатьох смолоскипів, що їх мав при собі. Відтак попрямував коридором, який щодалі ширшав.

Підлога різко пішла вниз, а за якусь сотню кроків стеля зникла в недосяжній для зору височині.

За дві сотні кроків він опинився на краю колодязя.

Тепер він стояв посеред безкрайої чорноти, пронизаної полум’ям його смолоскипа. Стіни позникали з очей, за винятком тієї, котра була позаду, праворуч від нього. Підлога обривалась на невеликій відстані перед ним.

За краєм було те, що здавалося бездонною ямою. Того боку ями він не бачив, але знав, що її гирло має майже правильну круглу форму. А ще знав: глибшаючи, вона більшає в поперечнику.

Він рушив униз крученою стежкою при стіні, відчуваючи, як із глибин віє теплим повітрям. Стежка була штучна. Це відчувалося попри її стрімкість. Вона була ненадійна й вузька, розтріскана в багатьох місцях, деінде загромаджена каменюччям. Але сталий спіральний спуск свідчив, що її створили з певною метою та за певною схемою.

Він обережно просувався цією стежкою. Ліворуч була стіна. Праворуч не було нічого.

Коли минуло, як йому здалося, з півтора століття, він побачив хирляве мерехтіння далеко внизу посеред порожнечі.

Та поступово кручений пристінний шлях привів його туди, де цей вогник уже не був на віддалі, а висів лише трохи нижче й правіше.

Ще один виток стежки, і світіння опинилося просто перед ним.

Проминаючи нішу в стіні, де й ховалося те полум’я, він почув, як у голові волає чийсь голос: «Звільни мене, пане, і я кину тобі до ніг цілий світ!»

Але він поспішив мимо, навіть не глянувши на майже-обличчя в заглибині.

Тепер можна було бачити й інші вогники, що плавали в океані чорноти під його ногами.

Колодязь і далі ширшав. Він був сповнений щораз світлішими проблисками, буцім полум’ям, але не полум’ям; сповнений формами, обличчями, напівзабутими образами. Від кожного з них, коли подорожній проходив мимо, здіймався крик: «Звільни мене! Звільни мене!»

Але він не спинявся.

Він дійшов до дна колодязя й перетнув його, пройшовши поміж ламаного каміння та понад розколинами в скельній долівці. Врешті сягнув протилежної стіни, де танцював чималий жовтогарячий вогонь.

Щойно подорожній наблизився, вогонь набув вишнево-червоної барви, а коли той став перед ним, вогонь посинішав, мов серце сапфіра.

Він був удвічі вищий за людину, пульсував і звивався. Маленькі його язички тяглися лизнути гостя, але відсмикувалися, ніби натрапивши на невидиму перешкоду.

Спускаючись, він проминув стільки вогнів, що згубив їм лік. Крім того, він знав: у печерах, що виходили на дно колодязя, ховалося ще більше.

Кожен із тих, котрі він проминув дорогою вниз, звертався до нього власним способом, барабанячи словами просто в голові: погрози, благання, обіцянки... Але від цього великого синього сяйва, більшого за будь-яке інше, він не почув нічого. Жодна постать не крутилася й не корчилася з муку його яскравому осерді. Як було воно полум’ям, так полум’ям і лишалося.

Він запалив новий смолоскип і встромив його між двома каменюками.

— Тож, Ненависний, ти повернувся!

Слова впали на нього ударами батога. Опанувавши себе, він подивився на синє полум’я та відповів:

— Ти звешся Таракою?

— Той, що ув’язнив мене тут, мав би знати, як я звуся, — пролунали слова. — Не думай, о Сіддгартхо, що як убрався ти в інше тіло, то тебе годі вгадати. Я дивлюся на потоки енергії, які і є твоя справжня суть, а не на плоть, що їх маскує.

— Ясно, — відповів він.

— Прийшов поглумитися з мене в тюрмі?

— Хіба я глумився з тебе в дні Ув’язнювання?

— Ні.

— Я зробив те, що мусило бути зроблене для порятунку мого виду. Люди були слабкі й нечисленні. Ви напали на них і знищили б.

— Ти вкрав наш світ, Сіддгартхо. Ти прикував нас тут. Яке нове приниження ти для нас замислив?

— Можливо, те все можна було б певним чином відшкодувати.

— Чого саме тобі треба?

— Союзників.

— Ти хочеш, щоб ми взяли участь у боротьбі?

— Саме так.

— Коли вона завершиться, ти знову спробуєш нас ув’язнити.

— Ні, якщо ми заздалегідь укладемо угоду.

— Кажи свої умови, — мовило полум’я.

— У давні дні твій народ блукав, то видимий, то ні, вулицями Міста Небесного.

— Це правда.

— Воно тепер укріплене ліпше.

— Як саме?

— Вішну Охоронець і Яма-Дгарма, Володар Смерті, накрили всі Небеса, а не лише Місто, як було в давнину, так званим непроникним склепінням.

— Непроникних склепінь не буває.

— Кажу лише те, що чув.

— У кожне місто можна потрапити різними шляхами, владарю Сіддгартхо.

— Знайдеш їх усі для мене?

— То це й буде ціна моєї свободи?

— Так. Твоєї власної свободи.

— А як же інші мої одноплеменці?

— Щоб і вони вийшли на волю, ви всі мусите дати згоду помогти мені обложити Місто й узяти його.

— Звільни нас, і Небеса впадуть!

— Ти говориш за інших?

— Я Тарака. Я говорю за всіх.

— Чим запевниш, Тарако, що ця умова буде додержана?

— Моїм словом? Охоче заприсягнуся будь-чим, що тільки назвеш...

— Щедрість на присяги не викликає надмірної довіри до того, з ким умовляєшся. А твоя сила — водночас твоя слабкість у будь-яких перемовинах. Ти такий сильний, що аж не здатен віддати комусь іншому владу над собою. У тебе немає богів, якими ти міг би заприсягтися. Єдина річ, яку ти вшануєш, — борг гравця, а грати тут нема рації.

— Ти маєш владу над нами.

— Хіба над кожним окремо. Але не гуртом.

— Важка задача, — мовив Тарака. — Я віддав би все, що маю, аби тільки звільнитися, а все, що я маю, — потуга, щира потуга, невіддавана в самій своїй суті. Могутніша сила може її пригнобити, але це не розв’язок. І справді не знаю, як дати тобі достатнє запевнення, що моя обіцянка буде дотримана. Я б на твоєму місці мені точно не повірив.

— Це вже дилема якась. Отож зараз я звільню тебе, самого, щоб ти завітав на Полюс і порозвідував, як захищено Небеса. А поки тебе не буде, я міркуватиму над задачею далі. І ти теж поміркуй — може, по твоїм воротті ми дійдемо справедливої згоди.

— Прийнято! Звільни ж мене від цієї недолі!

— То знай мою силу, Тарако! — виголосив гість. — Яко в’яжу я, так і розв’язую!

Зі стіни вирвався гейзер полум’я.

Воно скрутилось у вогняну кулю й заметалося колодязем, наче комета; палало, ніби мале сонце, освітлюючи темряву; ширяючи туди-сюди, міняло барви так, що скелі сяяли водночас і моторошно, і приємно.

Відтак воно зависло над головою того, що звався Сіддгартхою, і загупало до нього словами:

— Тобі й не осягнути, який я втішений знову відчути свою силу на волі! Маю на гадці ще раз випробувати твою потугу.

Чоловік унизу стенув плечима.

Полум’яна куля зсілася. Зменшуючись, вона посвітлішала й повільно опустилася на діл.

Полежала там, тріпотлива, немов пелюстка якогось титанічного цвіту; відтак поволі пролинула підлогою колодязя й повернулася в нішу.

— Задоволений? — спитав Сіддгартха.

— Так, — трохи згодом пролунала відповідь. — Твоя сила не потьмянішала, Ув’язнювачу. Звільни мене ще раз.

— Щось бридне вже мені ця забава, Тарако. Лишу-но я тебе ліпше тут і пошукаю помічників деінде.

— Ні! Я ж дав обіцянку! Чого ще ти хочеш?

— Щоб між нами не було розбрату. Ти або послужиш мені в цьому ділі, або ні. Ось і все. Вибирай і роби, що вибрав, що пообіцяв.

— Добре, добре. Звільни мене, і я відвідаю Небеса на їхній крижаній горі, а потім доповім тобі про їхні слабкі місця.

— То виходь!

Цього разу полум’я виходило повільніше. Воно похиталося перед гостем, набуло приблизно людських обрисів і спитало:

— У чім твоя сила, Сіддгартхо? Як робиш ти те, що робиш?

— Назвімо її електровладдям, — відповів той, — владою розуму над енергією. А що, термін як термін. Зви, втім, як хочеш, та на шляху в неї більше не ставай. Я можу тебе нею вбити, хоч ти й невразливий до будь-якої зброї з матерії. А тепер рушай!

Тарака щезнув, ніби пожбурена в річку головешка, а Сіддгартха залишився стояти у світлі смолоскипа посеред каміння й темряви.

* * *

Поки він відпочивав, його розум сповнила балаканина голосів, які обіцяли, спокушали, благали. Перед його очима линули видіння багатства й пишноти. Біля нього дефілювали дивовижні гареми, коло його ніг накривали до бенкетів. Навколо витали, голублячи душу, аромати мускусу й чампаки[91], а також синювата імла спалюваних пахощів. Він ішов поміж квітів, а ясноокі всміхнені дівчата несли за ним винні келихи; йому чулися срібноголосі пісні, а створіння не з роду людського витанцьовували на поверхні озера неподалік. «Звільни нас, звільни нас!» — наспівували вони. Але він лиш осміхався, спостерігав і не робив нічого. Поступово молитви, благання та обіцянки перетворилися на хор прокльонів і погроз. У його бік посунули скелети в обладунках із нахромленими на розжарені мечі немовлятами. Навколо нього повідкривалися провалля, з яких вистрибувало полум’я зі смородом сірки. З гілки просто перед його обличчям звиснула змія, плюючись отрутою. На нього посипав дощ із павуків і жаб.

— Звільни, бо терпітимеш муки безмежні! — волали голоси.

— Якщо не вгамуєтеся, — застеріг він, — Сіддгартха розсердиться, і ви втратите єдиний шанс на волю, який і справді маєте.

Тоді все навколо затихло, і він спустошив свій розум у дрімоті.

Чекаючи в печері, він двічі їв, відтак знову спав.

Згодом вернувся Тарака в подобі пазуристого птаха й доповів:

— Такі, як я, можуть увійти крізь вентиляційні канали. Але люди — ні. Також у горі багато ліфтових шахт. Найбільшими легко може піднятися чимало людей. Звісно, їх охороняють. Але якщо вбити охорону й від’єднати сигналізацію, це можна влаштувати. Крім того, подеколи саме склепіння відкривають там чи сям, щоб упустити чи випустити летюче судно.

— Дуже добре, — схвалив Сіддгартха. — Маю одне князівство, за кілька тижнів їзди звідси, — я там за правителя. Уже багато років мене заступає регент, але якщо повернуся, то зможу набрати там військо. Краєм саме шириться нова релігія. Люди вже не так шанують богів, як колись.

— Ти хочеш розграбувати Небеса?

— Так, відкрити їхні скарбниці світу.

— Оце по-моєму. Перемога легкою не буде, але з військом людей і військом таких, як я, у нас має вийти. Звільняймо ж тепер мій народ, щоб можна було почати!

— Гадаю, мушу тобі просто довіритися, — мовив Сіддгартха. — Отже, таки почнімо, — він рушив дном колодязя до першого похиленого вниз глибокого тунелю.

Того дня він звільнив шістдесятьох п’ятьох із них, заповнивши печери їхнім кольором, рухом і світлом. Повітря бриніло могутніми криками радості й шумом їхнього пересування — вони носилися по Пекельному Колодязі, постійно міняючи подобу й упиваючись свободою.

Тут один із них без попередження обернувся в летючого змія і поринув на нього, розсікаючи повітря виставленими кігтями.

На якусь мить він зосередив усю свою увагу на цій почварі.

Вона раптом видала короткий ламаний крик, а потім розвалилася, обсипавшись зливою синьо-білих іскор.

Відтак іскри позгасали, і від почвари не лишилося й сліду.

У печерах запала тиша, при стінах пульсували й погойдувалися вгору-вниз вогні.

Сіддгартха скерував свою увагу на найбільший із вогнів, Тараку.

— Він що, випробовував нападом мою силу? — спитав він. — Перевіряв, чи можу я, окрім іншого, вбити, чи правду тобі сказав?

Тарака наблизився, зависнув перед ним і заявив:

— Напав він не з мого наказу. Гадаю, став у неволі несповна розуму.

Сіддгартха знизав плечима.

— Поки що бавтеся, як заманеться, а я відпочину від цих трудів, — мовив він і вийшов із меншої печери.

Тоді повернувся на дно колодязя, де влігся на свою ковдру й задрімав.

Йому наснився сон.

Він біг.

Його тінь лежала попереду й росла в міру того, як він на неї ступав.

Росла аж доти, доки перестала бути його тінню, а зробилася натомість гротескним обрисом. Раптом він здогадався, що його власну тінь обігнала тінь його переслідувача: обігнала, приголомшила, поглинула й подолала.

Тут його, що втікав безвихідною рівниною, на мить охопила жахна паніка.

Він зрозумів, що це вже його власна тінь.

Погибель, що його до цього переслідувала, більше не була в нього за спиною.

Він зрозумів, що сам і є власна погибель.

Зрозумівши, що зрештою наздогнав сам себе, він зареготав, хоч насправді хотів заволати.

Коли він прокинувся, то вже йшов.

Ішов угору крученою пристінною стежкою Пекельного Колодязя.

Ідучи, він проминав ув’язнені вогні.

Кожен із них знову волав до нього: «Звільніть нас, панове!»

І тут крига, що нею був його розум, почала спроквола підтавати по краях.

Панове.

Множина. Не однина.

Панове, казали вони.

Тут він зрозумів, що йде не сам.

Жодна з танцівливих мерехтливих постатей не рухалася в темряві ні поруч із ним, ні нижче.

Ті, кого ув’язнили, і досі були ув’язнені. Ті, кого він звільнив, щезли.

Він дерся на високу стіну Пекельного Колодязя без жодного смолоскипа, який освітлював би йому шлях. Попри це, він бачив.

Бачив кожнісіньку рису скелястої стежки, ніби при місячному світлі.

Він знав, що його очі на таке не спроможні.

І до нього зверталися в множині.

І його тіло рухалося, але не під владою його волі.

Він спробував зупинитися, стати на місці.

Та він і далі піднімався стежкою, і саме тоді його губи ворухнулися, формуючи слова:

— Бачу, ти вже прокинувся. Доброго ранку.

У його розумі саме собою сформувалося запитання, на яке він негайно дістав відповідь крізь власний рот:

— Так. То що, Ув’язнювачу, як воно, самому бути в’язнем, ще й у власному тілі?

Сіддгартха сформував ще одну думку:

— Не знав, що такі, як ти, здатні опанувати мене проти моєї ж волі, хай навіть уві сні.

— Правду кажучи, — відказав другий, — я й сам не знав. Але ж я мав до розпорядження об’єднану потугу багатьох моїх одноплеменців. Було варто спробувати.

— А інші? Де вони?

— Зникли. Блукатимуть світом, доки я їх не скличу.

— А ті, що лишаються в’язнями? Якби ти почекав, я б і їх позвільняв.

— Яке мені діло до них? Я тепер вільний і знову в тілі! Що ще важить?

— То, припускаю, твоя обіцянка допомоги нічого не означає?

— Помиляєшся, — відповів демон. — Ми повернемося до цього питання десь, скажімо, за менший місяць абощо. Задум мені таки подобається. Гадаю, повоювати з богами було б пречудово. Та спершу бажаю понасолоджуватися плотськими втіхами. Тобі ж не шкода, що я трохи розважуся після століть нудьги й тюрми, куди ти сам мене й запроторив?

— Однак мені, признатися, шкода, що ти ось так користуєшся моєю особою.

— Хай там як, на певний час мусиш із цим змиритися. Та й ти у своєму становищі зможеш розділити мої насолоди, то чом би не скористатись нагодою?

— Ти стверджуєш, що таки збираєшся воювати проти богів?

— Достоту так. Шкода, що я й сам свого часу до цього не додумався. Тоді, може, нас би й не ув’язнили. Може, у цьому світі не було б більше ні людей, ні богів. Та в нас завжди погано виходило узгоджувати дії. Незалежність духу — природний супутник нашої особистої незалежності. Під час загального конфлікту з людством кожен із нас бився у власних битвах. Я головний, це правда, бо я і старший, і сильніший, і мудріший за інших. Вони йдуть до мене по пораду, вони служать мені, коли я наказую. Але я ніколи не наказував їм стати до бою гуртом. Однак зроблю це — пізніше. Це буде щось новеньке, дуже помічне від одноманітності.

— Я б не радив тобі чекати, Тарако, бо ніякого «пізніше» не буде.

— Чого б це?

— Я прийшов до Пекельного Колодязя, переслідуваний гудючим роєм божого гніву. Тепер у світ випущено шістдесят шість демонів. Дуже скоро вашу присутність відчують. Боги знатимуть, хто це скоїв, і вживуть заходів проти нас. Елемент несподіванки буде втрачено.

— Ми билися з богами в давнину...

— А це, Тарако, не давнина. Нині боги сильніші, значно сильніші. Ви довго були ув’язнені, а їхня могуть зростала віками. Навіть якщо ти поведеш перше в історії військо ракашів, а тил вам прикриватиме могутнє військо людей, яке зберу я, остаточний результат буде непевний. Зволікати тепер означає звести все на пси.

— Не говори до мене так, Сіддгартхо, бо ти мене непокоїш.

— Цього я й хочу. Хай який ти сильний, та як зустрінеш Червоношатого, він вип’є твоє життя очима. А він таки прийде сюди, у Ратнаґари, бо переслідує мене. Звільнення демонів — наче дороговказ, який його привабить. Він може привести й інших. Може виявитися, що вони будуть більше ніж рівня всім вам.

Демон не відповів. Вони досягли верху колодязя, і Тарака пройшов дві сотні кроків до великих дверей, які тепер стояли відчинені. Він виступив на карниз і глянув у прірву.

— То ти сумніваєшся в силі ракашів, га, Ув’язнювачу? — спитав він. — Уздри ж!

І ступив крок уперед, у прірву.

Вони не впали.

Натомість спланерували, наче ті листки, що їх він скинув колись — як давно? — раніше.

Полинули вниз.

Приземлилися на стежину, десь на півдорозі до підніжжя гори під назвою Чанна.

— Я не лише гноблю твою нервову систему, — мовив Тарака, — але й просочив усе твоє тіло, огорнув його енергіями моєї сутності. Тож давай-но мені сюди свого Червоношатого, що п’є життя очима. Я не проти з ним зустрітися.

— Хоч ти й умієш ходити повітрям, — зауважив Сіддгартха, — але, говорячи так, ти говориш поспішно.

— Тут неподалік, у Паламаїдсу, князює Відеґха, — повідомив Тарака. — Знаю, бо завітав туди, повертаючись із Небес. Як розумію, він — завзятий гравець. Тож верстаймо путь туди.

— Ану ж пограти з вами прийде й бог смерті?

— То й нехай! — гаркнув той. — Щось ти, Ув’язнювачу, мене вже не тішиш. Добраніч. Поспи-но ще!

І він опинився на острівці пітьми в безмірі тиші, які то розросталися, то стягувалися.

Дальші дні були яскравими фрагментами.

Він уловлював уривки розмов і пісень, барвисті видива кружґанків, покоїв, садів. Якось навіть побачив катівню, де на дибах висіли люди, і почув свій регіт.

Між цими фрагментами він дивився сни й напівсни. Їх освітлював вогонь, ними струменіли кров і сльози. У темному безмежному соборі він кидав кості, які були сонцями й планетами. Над його головою спалахували метеори, а комети креслили вогненні дуги на склепінні з чорного скла. Він відчув радість, пронизану страхом, і зрозумів, що це переважно чуже відчуття, але почасти і його власне. Його часткою був страх.

Коли Тарака випивав забагато вина або лежав засапаний на тахті в гаремі, його влада над краденим тілом дещо слабшала. Але Сіддгартха досі не оклигав від розумового побиття, а тіло його було п’яне чи втомлене; він знав, що змагатися з владарем-демоном за панування ще не час.

Подеколи він бачив — не очима свого колишнього тіла, а так, як бачать демони — навсібіч; розглядав тих, серед кого проминав, ніби без плоті й кісток, роздивлявся вогні їхніх сутностей, які були забарвлені кольорами й відтінками пристрастей, миготіли з користолюбства, хтивості й заздрощів, метушилися з пожадливості й голоду, тліли з ненависті чи пригасали зі страху й болю. Багатобарвність його пекла притишували хіба що холодне синє сяйво інтелекту науковця, біле світло ченця при смерті, рожевий ореол шляхетної пані, яка квапилася геть з-перед його очей, а також розтанцьовані прості кольори пустотливих дітей.

Він походжав високими хоромами й широкими кружґанками князівського палацу в Паламаїдсу — усе це він виграв. Князь Відегха лежав закутий у власній темниці. Піддані князя й не підозрювали, що престол тепер посідає демон. Усе було наче так, як завжди. Сіддгартсі ввижалося, що він їде вулицями міста на спині слона. Усім жінкам міста наказали вишикуватися перед дверима їхніх осель. Тих, котрих він уподобав, забирали до гарему. Приголомшений Сіддгартха раптом усвідомив, що допомагає в доборі, обговорюючи з Таракою переваги тієї чи тієї матрони, дівиці або ж молодиці. Його торкнули потяги владаря демонів, і вони ставали його власними. Усвідомивши це, він ще трохи пробудився, і тепер підносила до губів ріг із вином або ляскала батогом у катівнях уже не завжди рука ракаша. Він усе довше лишався при тямі й, трохи нажаханий цим відкриттям, зрозумів: у ньому, як і в кожній людині, сидить демон, здатний відгукнутися на поклик свого народу.

Одного дня він кінець кінцем виступив проти сили, яка панувала над його тілом і гнобила розум. Він уже практично одужав і співіснував із Таракою в усьому, що той чинив, — і як мовчазний спостерігач, і як активний учасник.

Вони стояли на балконі понад садом, роздивляючись денний краєвид. Якось перед цим Тарака одним порухом зробив усі квіти чорними. Дерева й ставки заселили ящіркуваті створіння, що кумкали й пурхали серед тіней. Повітря сповнював густий дух нудотних пахощів і парфумів. По землі зміїлися чорні дими.

На його життя було три замахи. Останнім спробував сотник над палацовою вартою. Але лезо в його руці обернулося на рептилію та вдарило йому ж в обличчя, вибравши очі й пустивши в жили отруту, від якої він потемнів, спух і сконав, кричма благаючи дати води.

Сіддгартха обміркував звички демона й саме тепер завдав Удару.

Його сила поступово відновлювалася відтоді, як він востаннє орудував нею того дня в Пекельному Колодязі. Напрочуд незалежна, як розповідав Яма, від мозку його тіла сила повільним вітрячком покручувалася в центрі простору, яким був він сам.

Тепер вона знову розігналася, і він кинув її проти потуги того другого.

У Тараки вирвався крик, і він, мов списом, контратакував Сіддгартху щирою енергією.

Сіддгартха почасти відхилив цей удар і всотав дещицю його сили. Та коли потужний імпульс зачепив його єство, він таки відчув біль і сум’яття.

Не спинившись дати раду болю, він ударив знову, як ото штрикають рогатиною в темний барліг страшної бестії.

Знову почув, як його вуста видали крик.

Відтак демон заходився мурувати чорні стіни на захист від його сили.

Але ці стіни одна за одною падали під його натиском.

Б’ючись, вони говорили.

— Чому, мешканцю багатьох тіл, — казав Тарака, — шкодуєш ти мені кількох днів у цьому вмістищі? Це ж не те тіло, у яке ти народився, ти теж його просто позичив до часу. Тоді чому ти гадаєш, ніби мій доторк — це щось паплюжне? Одного дня ти, може, носитимеш інше тіло, якого я не торкнуся. То чому ж ти вважаєш мою присутність поганню, хворобою? Чи не тому, що всередині тебе є дещо подібне до мене? Чи не тому, що й сам пізнав приємність у звичках ракашів, і сам із насолодою куштуєш біль, якого завдаєш, сваволиш, як і з чим заманеться? Чи не тому? Бо ти теж пізнав це й бажаєш цього, але ще й потерпаєш від людського прокляття, що зветься провиною? Якщо це так, я насміхаюся з твоєї слабкості, Ув’язнювачу. І я тебе подолаю.

— Це тому, що я той, хто є, демоне, — мовив Сіддгартха, відбиваючи ворожу енергію назад у суперника. — Це тому, що я людина, яка час від часу прагне чогось, що виходить за межі втіхи для черева й фалоса. Я не такий святий, за якого мене вважають буддисти, і не герой із легенди. Я людина, яка знає багато страху й подеколи відчуває провину. Та передусім я людина, що постановила дещо зробити, а ти саме заступаєш мені дорогу. Отже, ти успадкуєш моє прокляття, Тарако, незалежно від того, переможу я зараз чи програю. Твою долю вже змінено. Це прокляття Будди — ти вже ніколи не будеш таким, як колись.

І весь той день вони простояли на балконі в до нитки пропітнілих шатах. Стояли, мовби статуя, аж сонце щезло з неба й золота стежина розділила чорну чашу ночі. Понад садовим муром вистрибнув місяць. Згодом до нього приєднався ще один.

— Що таке прокляття Будди? — допитувався Тарака. Але Сіддгартха не відповідав.

Він зніс останню стіну, і тепер вони фехтували енергіями, мов градом вогняних стріл.

Із Храму на віддалі долинало монотонне биття барабана, час від часу кумкали садові створіння чи кричали птахи, а інколи на них сідав рій комах, щоб підживитися й знову полетіти.

І раптом, ніби метеоритна злива, з’явилися, осідлавши нічний вітер, вони — Звільнені з Колодязя, решта демонів, випущених у світ.

Вони прилетіли на Тарачин поклик, долучивши свої сили до його власної потуги.

Той став мовби смерчем, цунамі, грозою.

Сіддгартха відчув, як його змітає титанічна лавина, ламає, душить, погребає.

Останнє, що він запам’ятав, — регіт у власній горлянці.

Скільки минуло, доки він очуняв, Сіддгартха не знав. Цього разу діло йшло повільно, а прокинувся він у палаці, де за слуг були демони.

Щойно впали останні знеболювальні кайдани розумової виснаженості, він виявив дивину. Гротескні видіння тривали. У катівнях справляли гулянки, і демони оживляли там трупи, переслідуючи й хапаючи ними своїх жертв. Творено похмурі чудеса — наприклад, не де-небудь, а аж на мармуровій підлозі тронної зали виріс гай покручених дерев, гай, у якому люди спали без просипу, скрикуючи, коли старі страхіття поступалися місцем новим. Але в палаці з’явилась інша дивина.

Тарака більше не був задоволений.

— Що таке прокляття Будди? — укотре спитав він якось, знову відчувши тиск Сіддгартшиної присутності.

Сіддгартха не дав негайної відповіді.

Ракаш вів далі:

— Гадаю, віддам уже скоро тобі твоє тіло. Ці забави, цей палац починають мене втомлювати. Я втомлююсь, і, либонь, близько вже той день, коли ми підемо війною на Небеса. Що скажеш на це, Ув’язнювачу? Я ж говорив, що дотримаю слова.

Сіддгартха йому не відповів.

— Із кожним днем мої насолоди слабшають! Чи ти не знаєш, Сіддгартхо, чому це так? Чи не розкажеш мені, що це за дивні відчуття мене опанували, притлумлюючи найяскравіші миті, ослаблюючи мене, скидаючи мене на діл тоді, коли я мав би бути на сьомому небі, коли мав би бути сповнений радості? Оце прокляття Будди?

— Так, — мовив Сіддгартха.

— Тоді зніми своє прокляття, Ув’язнювачу, і я заберуся не далі як нині. Віддам тобі цей одяг із плоті. Мене знову ваблять холодні чисті вітри височіні! То що, звільниш мене?

— Запізно, о вождю ракашів. Ти сам собі це заподіяв.

— Що «це»? Як ти мене ув’язнив цього разу?

— А чи пригадуєш, як насміхався з мене, коли ми боролися на балконі? Ти сказав, що і я знайшов приємність у цих ваших звичках завдавати болю. І ти мав рацію, бо в кожній людині є як щось темне, так і щось світле. Людина — річ багатоманітна, на відміну від щирого чистого полум’я, яким був колись ти. Людський інтелект часто воює з почуттями, воля — з бажаннями... ідеали не узгоджуються з оточенням, і якщо вона йде за ними, то пізнає гостру втрату старого життя, але якщо не йде, то відчуває біль через відмову від нової та шляхетної мрії. Будь-який учинок людини — це й перемога, і поразка, і початок, і кінець подорожі. Вона завжди оплакує те, чого вже нема, і почасти боїться того, що нове. Розум виступає проти традиції. Почуття — проти обмежень, накладених іншими людьми. А з тертя всього цього виникає те, що ти назвав людським прокляттям і над чим насміхався, — провина!

То знай: поки співіснували ми в тому самому тілі, а я поділяв із тобою твої звички, і то не завжди мимоволі, ішли ми не по такій дорозі, де все рухається в один бік. Поки ти викривляв мою волю під свій спосіб життя, твою волю теж викривило внаслідок моєї відрази до деяких твоїх діянь. Ти навчився того, що зветься провиною, і вона завжди відкидатиме тінь на твоє їдло й питво. Ось чому твою приємність зіпсовано. Ось чому ти тепер прагнеш утечі. Але це тобі не поможе. Вона доганятиме тебе по всьому світі. Вона підійметься з тобою в царини холодних чистих вітрів. Хоч би куди ти рушив, вона рушить слідом. Ось що таке прокляття Будди.

Тарака затулив обличчя руками.

— То ось воно як — плакати, — мовив він трохи по тому.

Сіддгартха не відповів.

— Будь ти проклятий, Сіддгартхо! Ти знову мене ув’язнив, та ще й у гіршій тюрмі, ніж Пекло.

— Ти сам себе ув’язнив. Ти порушив нашу угоду. Я ж її додержав.

— Люди страждають, порушуючи угоди з демонами, — зауважив Тарака. — Але жоден із ракашів так ще не страждав.

Сіддгартха не відповів.

Наступного ранку, коли він сів снідати, у двері його покоїв загупали.

«Хто посмів?» — гримнув він, аж тут двері висадили — завіси вирвало зі стін, а засув зламався, немов суха палиця.

У кімнату ввалився ракаш із головою рогатого тигра на плечах мавпи, з великими копитами замість ступень і пазурами замість пальців, видихнув дим, на мить попрозорішав, тоді знову став повністю видимий, знову зник, знову з’явився. Із його пазурів крапало щось, що не було кров’ю, а на грудях він мав широкий опік. Повітря сповнив сморід паленого волосся й смаженої плоті.

— Повелителю! — заволав прибулець. — Явився незнайомець, прохає аудієнції!

— І ти не зміг його переконати, що я не приймаю?

— Владарю, на нього напало два десятки вартових-людців, а він ворухнув рукою... Махнув на них — і блиснуло таке сяйне світло, що й ракашеві незмога дивитись. Тривало це лиш якусь мить, але всі вони зникли, ніби й не було... А в стіні позаду того місця, де вони стояли, з’явилася велика діра... Жодних уламків. Лише гладка чиста діра.

— І тоді на нього напав ти?

— На нього кинулося багато ракашів, але щось нас відганяло. Він знову ворухнув рукою, і троє наших зникло, щезло в тому світлі, яке він жбурляє... Я не відчув на собі його повної сили, мене лише трохи зачепило. Отож він послав мене переказати дещо... Не можу вже триматися купи...

Сказавши це, він щезнув, а там, де щойно лежало створіння, повисла вогняна сфера. Тепер його слова потрапляли просто в розум, а не лунали в повітрі.

— Він велить явитися до нього без утайки. Інакше, мовляв, зруйнує палац.

— Ті троє, що їх він спалив, теж повернулися до власної подоби?

— Ні, — відказав ракаш. — Їх більше нема...

— Опиши цього незнайомця! — наказав Сіддгартха, вичавлюючи слова з власних губ.

— Дуже високий, — почав демон, — у чорних штанях і чоботах. Вище пояса на ньому дивна одежина. Щось на зразок однієї — лише на правиці — білої рукавички без швів, яка сягає плечей, огортає шию і тісно облягає всю голову. Видно тільки низ лиця, бо на очах у нього великі чорні скельця, що на півп’яді виступають уперед. На поясі має короткі піхви з того ж матеріалу, що й одежина, та в них не кинджал, а жезл. Під одежиною, де вона охоплює плечі й піднімається шиєю, видно горб, мовби в нього там клуночок.

— Владар Аґні! — мовив Сіддгартха. — Ти описав бога вогню.

— Атож, мусить бути так, — сказав ракаш. — Бо я зазирнув за його плоть, глянути на барви справжньої сутності, а там таке сяйво, ніби в серці сонця. Якщо й існує бог вогню, це точно він.

— Мусимо втікати, — попередив Сіддгартха, — бо зараз буде велике спалення. Він нам не до снаги, то вшиваймося швидше.

— Я не боюся богів, — заявив Тарака, — і волію помірятися силами з цим.

— Ти не можеш здолати Володаря Полум’я, — застеріг Сіддгартха. — Його вогнежезл непереможний. Він дістав його від бога смерті.

— Тоді я відберу його і оберну проти нього.

— Ним ніхто не може орудувати, не втративши зору й руки! Тому він і носить ту дивну одежину. Не гаймо ж тут більше часу!

— Маю побачити сам, — сказав Тарака. — Мушу.

— Не піддавайся новознайденій провині — загравати із самознищенням ні до чого.

— Провині? — повторив Тарака. — Тому жалюгідному щурику-мозкогризу, з яким ти мене познайомив? Ні, Ув’язнювачу, річ не в провині. Річ у тім, що у світі, де мені колись, окрім тебе, рівних не було, постали нові сили. У давні дні боги не були такі могутні, а якщо вони й справді спотужніли, то цю потугу належить випробувати — мені! Моя природа — сила, і вона спонукає мене битися з будь-якою новопосталою силою, брати над нею верх або бути нею ув’язненим. Мушу випробувати могутність владаря Аґні, подолати його.

— Але в цьому тілі нас двоє!

— Правду кажеш... Якщо це тіло буде зруйноване, я заберу тебе із собою, обіцяю. Я вже посилив твої вогні, як то робили в нас. Якщо це тіло помре, ти житимеш далі як ракаш. Наш народ теж колись носив був плоть, і я ще пам’ятаю мистецтво посилювати вогні так, щоб вони могли палати незалежно від тіла. Це вже зроблено для тебе, тож не бійся.

— Красно дякую.

— А тепер дай-но мені зійтися з полум’ям і пригасити його!

Вони пішли з князівських покоїв і спустилися сходами. Далеко внизу, ув’язнений у власній темниці, заскиглив уві сні князь Відеґха.

Вони вийшли з дверей, схованих за завісами позаду трону. Відсунувши завіси, побачили, що велика зала порожня, коли не лічити сплячих у темному гаї і того, хто стояв посеред приміщення, склавши руки — білу на голу, між пальцями тієї, що в рукавичці, — сріблястий жезл.

— Бачиш, як він стоїть? — спитав Сіддгартха. — Певний у своїй силі — і цілком підставно. Він — Аґні з локапалів[92]. Може бачити аж до найдальшого нічим не заступленого обрію, ніби він у нього на долоні. І дотягнутися туди може. Кажуть, однієї ночі він поборознив тим жезлом не що інше, як місяці. Якщо він тільки притулить його основу до контакту в рукавичці, звідти вистрибне Світовий вогонь у своїй сліпучій яскравості, знищуючи матерію та розпорошуючи енергію на своєму шляху. Ще не запізно відступити...

— Аґні! — почув він крик зі своїх вуст. — Ти просив аудієнції в того, хто тут править?

Чорні скельця повернулися до нього. Губи Аґні скрутилися назад, майже зникнувши в усмішці, яка поступилася місцем словам.

— Так і знав, що знайду тебе тут, — мовив він гугнявим пронизливим голосом. — Що, переситився тим святенництвом і пустився берега? То як маю тебе звати — Сіддгартхою, Татхаґатою, Магасематманом чи просто Семом?

— Дурню! — була йому відповідь. — Той, кого ти знав як Ув’язнювача Демонів, а ще під якимсь із названих імен чи й під ними всіма, тепер сам ув’язнений. Ти маєш честь звертатися до Тараки Ракаша, Владаря Пекла!

Щось клацнуло, скельця почервоніли.

— Так, бачу, що кажеш правду, — підтвердив той. — Переді мною випадок одержимості демоном. Цікаво. А ще й, напевне, тісно, — він стенув плечима. — Та мені що двох знищити, що одного...

— Гадаєш? — поцікавився Тарака, здіймаючи обидві руки перед собою.

Від цього загуркотіло, і чорний ліс миттю простягся підлогою, поглинувши візитера й пообплітавши його темним гіллям. Гуркотіти не перестало — підлога ворухнулася в них під ногами на кілька дюймів. Зверху зарипіло й почулося, як ламається каміння. Посипалися порох і жорства.

Аж тут блимнуло сліпуче світло й дерева зникли, зоставивши по собі тільки короткі пні й почорнілі сліди на підлозі.

Зі стогоном і могутнім гупом обвалилася стеля.

Відступаючи крізь двері за троном, вони встигли побачити, як постать, що досі стовбичила посеред зали, піднімає жезл просто над головою і креслить ним мале коло.

Угору вистрілив сяйний конус, мов розчиняючи все, чого торкався. Посипала злива великих каменюк, а вуста Аґні й досі були всміхнені — жодна не впала й близько від нього.

Гуркотіння тривало, підлога тріснула, стіни заходили ходором.

Вони затріснули двері, і Сем відчув навальне запаморочення, коли вікно, яке щойно було в дальньому кінці коридору, промайнуло повз них.

Вони полетіли якнайвище, якнайдалі звідти, а тіло його сповнило відчуття колючих бульбашок, наче був він істотою з рідини, крізь яку проходив електрострум.

Поглянувши назад зором демона, що бачить навсібіч, він уздрів Паламаїдсу — таке вже далеке, що хоч бери в рамку й вішай на стіну, мов ту картину. На високому пагорбі посеред міста завалювався Відеґшин палац, із руїн якого в небеса виривалися блискучі жмути, ніби обернуті блискавки.

— Ось тобі й відповідь, Тарако, — зауважив він. — То що, повернімось, ще його силу повипробовуємо?

— Я мусив дізнатися, — сказав демон.

— А тепер дай-но я тебе ще позастерігаю. Я не жартував, коли казав, що він може бачити аж до найдальшого обрію. Якщо він швидко вивільниться й зверне погляд у цей бік, то виявить нас. Не думаю, що ти літаєш швидше за світло, тож пропоную знизитися — рельєф прикриє.

— Я зробив нас невидимими, Семе.

— Очі Аґні бачать нижче червоної межі людського зору, вище фіолетової.

Тоді вони швидко знизилися. Та перш ніж Паламаїдсу щезло з очей, Сем устиг помітити, що про недавню наявність палацу Відеґхи свідчила тільки хмара пилу на сірому пагорбі.

Вони вихором неслися на північ, аж доки зрештою не опинилися понад Ратнаґарами. Долетівши до гори під назвою Чанна, вони спланерували мимо її верхівки й опустилися на карниз перед відкритим входом до Пекельного Колодязя.

Ступили всередину й зачинили двері.

— За нами гнатимуться, — попередив Сем, — і навіть Колодязь не встоїть.

— Але ж і впевнені вони в собі, — сказав Тарака, — що послали тільки одного!

— А що, гадаєш, ця впевненість безпідставна?

— Ні, — визнав Тарана. — Але де ж той Червоношатий, про якого ти був казав, що ніби п’є життя очима? Хіба, по-твоєму, вони не мали б послати владаря Яму замість Аґні?

— Мали б, — підтвердив Сем, поки вони йшли вглиб до спуску. — Я був переконаний, що він прийде по мене, і мені досі здається, що так і буде. Коли ми бачилися востаннє, я завдав йому трохи прикрості. Гадаю, він мав би полювати на мене по всіх усюдах. Хтозна, може, він уже зараз чигає в засідці не десь, а на дні Колодязя.

Вони дійшли до краю і рушили стежкою.

— Усередині він не дожидає, — оголосив Тарана. — Якби тут проминув хоч якийсь неракаш, мене б і зараз повідомили ті, що чекають ув’язнені.

— Він прийде, — запевнив Сем, — а коли Червоний прийде в Колодязь, на дорозі в нього ліпше не ставати.

— Але багато хто спробує, — сказав Тарака. — Ось перший із них.

З’явилося перше полум’я у своїй ніші обіч стежки.

Проходячи повз нього, Сем його звільнив. Воно знялося в повітря, мов яскравий птах, і шугонуло по спіралі вглиб.

Крок за кроком вони спускалися, і з кожної ніші вихлюпувався й випливав вогонь. З наказу Тарани дехто піднімався й зникав за краєм колодязя, вилітаючи крізь могутні двері, на зовнішній поверхні яких були слова богів.

Коли вони сягнули дна, Тарака мовив:

— Звільнімо й тих, хто замкнений у печерах.

Тож вони рушили проходами й глибокими печерами, звільняючи замкнутих там демонів.

Отак за певний час, але за скільки саме — він так і не зрозумів, вільні були вже всі.

Ракаші скупчилися в печері, вишикувані великими полум’яними фалангами, а їхні вигуки злилися в одну тривалу дзвінку ноту, що котилася й котилася, гупаючи в нього в голові, аж доки він із переляком не усвідомив: вони співають.

— Так, — підтвердив Тарака, — і то вперше за цілу вічність.

Сем прислухався до вібрацій у своєму черепі й уловив за сичанням і палахкотінням якийсь зміст, а супутні відчуття перетворилися на слова й наголоси, звичніші для його розуму:

Ми прокляті з глибин землі — рать!

Вигнанці волею людців.

Ми в Пекло скинуті вогні,

Клянемо плем’я ворогів!

Цей світ був наш ще до богів,

Коли тут не було й людей.

Як щезнуть знов і ті, і ті,

Собі повернемо світ цей.

Не вічні гори, місяці,

Ні Божий Міст, ані моря.

А те, що дихає й живе,

Усе помре одного дня!

Але ми, бранці із глибин,

Людей, богів переждемо.

Рать проклятих не перемре.

Ми дочекаємся свого!

Сем здригнувся: вони співали й співали, перелічуючи свої втрачені розкоші, певні у своїй здатності перетерпіти будь-які обставини й зустріти будь-яку силу своїм космічним дзюдо — поштовх, посмик, довге чекання, споглядання того, як те, що їм не подобається, обертає власну потугу проти себе ж і зникає. Цієї миті він майже повірив, що вони співають правду, що одного дня залишаться самі ракаші, пурхаючи над дзюбатим ландшафтом мертвого світу.

Тоді він звернув свої думки на інші речі й силоміць прогнав від себе цей настрій. Але дальшими днями, а інколи навіть за роки по тому це знову на нього находило: зусилля здавалися марними, радощі — сміховинними. Він замислювався, відчував провину, піддавався смутку й через це впокорювався.

Згодом один із ракашів, що вилетів раніше за інших, повернувся й спустився в колодязь. Він зависнув у повітрі й доповів, що бачив. Говорячи, сформував зі своїх вогнів Т-подібний хрест.

— Ось таку форму має та колісниця, — сказав він, — що блиснула небом, а тоді впала, спинившись у долині за Південною Вершиною.

— Ув’язнювачу, знаєш це судно? — спитав Тарака.

— Чував його описи, — відповів Сем. — Це громова колісниця владаря Шиви.

— Опиши того, хто в ній був, — попросив Тарака демона.

— Там було четверо, владарю.

— Четверо?

— Так. Той, що його ти описав як Аґні, Володаря Полум’я. З ним — той, на кому вилощений шолом із бичачими рогами, а також прикрашений подобами багатьох змій панцир нібито зі старої бронзи, але насправді не бронзовий, який наче зовсім не обтяжує рухів. В одній його руці розжеврений тризубець, і жодним щитом свого тіла він не затуляє.

— Це Шива, — пояснив Сем.

— Супроводжував цих двох хтось увесь у червоному, з темним поглядом. Він не говорить, але час від часу поглядає на жінку, яка йде ліворуч від нього. Вона світла волоссям і церою, а її обладунок такий самий червоний, як і його вбрання. Очі її ніби море, і вона часто всміхається своїми вустами барви людської крові. На шиї в неї намисто з черепів. Озброєна луком, а на поясі має короткий меч. У руках тримає дивне знаряддя — ніби чорний скіпетр зі срібним черепом на кінці, який водночас є колесом.

— Ці двоє — Яма й Калі, — сказав Сем. — А тепер послухай-но мене, Тарако, наймогутніший із ракашів. Я розповім, що на нас насуває. Могуть Аґні ти пізнав сповна, а про Червоношатого я вже говорив. Що ж до тієї, яка йде ліворуч від Смерті, то її погляд також п’є життя. Її скіпетр-колесо верещить незгірше від труб, які провіщають кінець юги, а своїм лементом пригнічує та пантеличить усіх, на кого спрямований. Боятися її слід не менше від її супутника, безжального й непереможного. Та отой із тризубцем — Володар Руйнації власною особою. Яма — Цар Мертвих, а Аґні — Володар Полум’я, це правда. Але потуга Шиви — потуга хаосу. Його сила відокремлює атом від атома, ламаючи форму будь-чого, на що він її зверне. Проти цих чотирьох не вистоїть і звільнена рать Колодязя. Отож забираймося звідси негайно, бо вони, без сумніву, наближаються.

— Чия тобі не обіцяв, Ув’язнювачу, — мовив Тарака, — що допоможу битися з богами?

— Так, але я мав на увазі напад зненацька. А тепер вони прибрали Образів, здійняли Атрибути. Якби вони тільки схотіли, громова колісниця могла б і не приземлятися, а замість Чанни посеред Ратнаґарів уже зяяв би глибокий кратер. Мусимо рятуватися втечею, щоб стати з ними на бій іншого дня.

— Пам’ятаєш про Буддине прокляття? — запитав Тарака. — Пам’ятаєш, як навчив мене провини, Сіддгартхо? Я пам’ятаю і вважаю, що завинив тобі цю перемогу. Завинив тобі дещо за твій клопіт і сплачу борг, віддавши цих богів у твої руки.

— Ні! Якщо дійсно хочеш мені прислужитися, зроби це іншим разом! А тепер прислужишся тим, що забереш мене звідси, далеко й швидко!

— Боїшся цієї сутички, владарю Сіддгартхо?

— Так, так, боюся! Бо це нерозсудливо! Як же ваша пісня, оте «Ми дочекаємся свого»? Де ж те хвалене терпіння ракашів? Кажете, що моря, гори й місяці не вічні, що ви діждетесь їхнього загину, але не можете дочекатися, доки я призначу час і місце битви! Я знаю їх, цих богів, значно ліпше, ніж ви, бо ж був одним із них. Не чини зараз так необачно. Якщо хочеш прислужитися мені, то вбережи від цієї зустрічі!

— Добре, добре. Почув тебе, Сіддгартхо. Твої слова, Семе, мене зворушують. Але я таки хочу випробувати їхню силу. Тож я пошлю проти них когось із ракашів. Ну, а ми, ти і я, помандруємо далеко-далеко, у самісіньку глибочінь, до коренів світу. Там ми чекатимемо звіту про перемогу. Якщо ракаші якимось дивом програють цю сутичку, тоді я заберу тебе якнайдалі звідси й поверну тобі тіло. Проте я б волів поносити його ще кілька годин, щоб порозкошувати твоїми пристрастями під час цієї колотнечі.

Сем схилив голову.

— Амінь, — вирік він і, немов сповнений колючих бульбашок, відчув, як його відриває від долівки й несе розлогими печерними ходами, незнаними людям.

Поки вони неслися з однієї склепінчастої печери в іншу, спускалися тунелями, розколинами й колодязями, блукали лабіринтами, гротами й кам’яними коридорами, Сем дав волю своєму розуму, пустивши його вглиб дорогами пам’яті. Він думав про дні свого недавнього проповідування, коли намагався прищепити казання Готами на стовбур релігії, яка слугувала для панування над світом. Він думав про того дивака Суґату, у чиїх руках була як смерть, так і благословення. З роками імена їхні зіллються, а діяння плутатимуть. Він жив досить довго, щоб знати, як час мішає вариво легенд. Справжній будда таки існував, тепер він це знав. Його вчення, хай яке фальшиве, привабило цього щирого вірянина, цього чоловіка, що якимось чином досяг просвітлення, залишив у людських розумах відбиток своєї святості, а тоді добровільно пішов у руки Смерті. Татхаґата й Суґата, знав він, будуть в одній легенді, і Татхаґата засяє у світлі власного учня. Виживе лиш один Дгамма. Тут його розум повернувся до бою під Палатою карми й до апаратури, досі схованої в тайнику. Відтак він подумав про свої незліченні дотеперішні переселення, про битви, у яких бився, про жінок, що їх кохав за віки; подумав про те, яким міг би бути котрийсь зі світів, а яким був цей, і чому саме. Тоді його знов узяла лють на богів. Він подумав про дні, коли жменька їх билася з ракашами й нагами, із гандгарвами[93] й народом-із-моря, із демонами-катапутнами[94] й Матерями Страхітливого жеврива, з дакшині[95] й претами[96], зі скандами[97]й пішаками[98] — і таки перемогла, вирвавши цей світ у хаосу й побудувавши перше місто людей. Він бачив, як воно минає всі стадії розвитку кожного міста, аж дотепер, коли воно було населене тими, хто може на мить розганяти свій розум і ставати богами — прибирати Образів, що посилюють тіло, концентрують волю й проявляють потугу бажань в Атрибутах, які немов із чарівною силою падають на всіх, проти кого їх обернуть. Він думав про те місто й тих богів, він знав його красу й правість, його бридкість і кривдність. Він думав про його пишноту й різнобарв’я, що так контрастували з рештою світу, і, лютуючи, плакав, бо розумів: виступаючи проти цього міста, він ніколи напевне не знатиме, на боці правди сам чи кривди. Ось чому він чекав був так довго, нічого не чинивши. Бо ж хоч як би він учинив, результатом була б і перемога, і поразка, й успіх, і невдача. Чи розвіявся б сон про місто внаслідок усіх його дій, чи й далі тривав би — тягар провини звалився б на нього в кожному разі.

Вони чекали в пітьмі.

Чекали довго й мовчазно. Час повз, ніби дідуган на пагорб. Вони стояли на карнизі над чорним ставом і вичікували.

— Чи не мали б ми вже це почути?

— Може. А може, ні.

— Що будемо робити?

— Ти про що?

— Якщо вони взагалі не прийдуть. Як довго тут ждатимемо?

— Вони прийдуть, і то зі співом.

— Хочеться вірити.

Але не було ні співу, ні руху. Навколо панувала незворушність часу, який не мав за що зачепитися, щоб піти далі.

— Як довго ми вже чекаємо?

— Не знаю. Довго.

— Відчуваю, що не все гаразд.

— Можливо, маєш рацію. То піднімемося на кілька ярусів і розвідаємо? Або вже нести тебе на волю?

— Ще почекаймо.

— Добре.

Знову запала тиша. Вони міряли її кроками.

— Що то було?

— Що саме?

— Звук.

— Не чув нічого, а вуха ж у нас спільні.

— Не вухами тіла. Ось, знову!

— Не чув я нічого, Тарако.

— Він триває. Ніби вереск, але не кінчається.

— Далеко?

— Так, досить неблизько. Слухай по-моєму.

— Так! Гадаю, це скіпетр Калі. Отже, битва триває.

— І досі? Тоді боги дужчі, ніж я припускав.

— Ні, це ракаші дужчі, ніж я припускав.

— Чи перемагаємо ми, чи програємо, Сіддгартхо, але боги тепер зайняті. Якби ми пробралися повз них, то могли б застати їхнє судно без нагляду. Воно тобі потрібне?

— Викрасти громову колісницю? А це ідея... То могутня зброя, та й засіб пересування нівроку. Які в нас шанси?

— Я певен, що ракаші можуть стримувати їх, скільки знадобиться, а вилазити з Пекла довго. Нам же з тобою йти стежкою не треба. Я хоч і втомлююся, але все ще можу нести нас повітрям.

— Піднімімося на кілька ярусів і розвідаймо.

Вони покинули свій карниз над чорним ставом і ринули вгору, а навколо знову запульсував час.

Трохи далі вони зустріли світляну сферу, яка рухалася назустріч. Вона опустилася на підлогу печери й виросла в зелене вогненне дерево.

— Як битва? — спитав Тарака.

— Ми їх стримуємо, — доповіло воно, — але не можемо перейти в ближній бій.

— Чого б це?

— Щось нас від них відганяє. Не знаю, як це й назвати, але наблизитися ми не можемо.

— То як ви тоді б’єтеся?

— Навколо них безперестанку вирує кам’яна буря. А ще ми пускаємо на них вогонь, воду й великі верткі вітри.

— А вони чим відповідають?

— Шивин тризубець прокладає шлях крізь усе. Та хай би скільки він знищив, ми здіймаємо на нього ще більше. Тож він стовбичить статуєю, руйнуючи бурі, яким ми не даємо вщухнути. Час від часу він відхиляється, щоб убити когось, тоді як атаку стримує Володар Полум’я. Скіпетр богині сповільнює тих, на кого спрямований. Сповільнених уражає той тризубець або рука чи очі Смерті.

— І вам не вдалося завдати їм шкоди?

— Ні.

— Де вони стоять?

— На стежці при стіні. І досі близько до верху. Спускаються повільно.

— Скількох ми втратили?

— Вісімнадцятьох.

— Тоді було помилкою припинити наше чекання, щоб розпочати цю битву. Ціна зависока, а навзамін ми нічого не виграємо... Семе, то що, пробуймо захопити колісницю?

— Варто ризикнути... Так, пробуймо.

— Тоді рушай, — проінструктував він ракаша, який розгалужувався й хитався перед ним. — Рушай, а ми — слідом, тільки повільніше. Ми піднімемося при протилежній від них стіні. Коли почнемо піднесення, атакуйте з подвійною силою. Повністю займіть їх, аж доки ми проминемо. Тоді стримуйте їх стільки, щоб ми встигли викрасти їхню колісницю з долини. Коли це буде зроблене, я повернуся до вас у своїй істинній формі, і ми зможемо покласти бою край.

— Слухаюся, — відказав ракаш і впав на підлогу, де зробився зеленим світляним змієм і поповз попереду них.

Вони кинулися вперед, вирішивши пробігти частину шляху, щоб заощадити силу демона для необхідного останнього ривка проти гравітації. Вони були вже дуже глибоко під Ратнаґарами, і мандрівка назад здавалася безконечною.

Та врешті вони вийшли на дно колодязя. Воно було освітлене досить, щоб Сем чітко бачив обстановку навіть очима власного тіла. Шум був оглушливий. Якби вони з Таракою мусили покладатися на мову в своїм спілкуванні, то жодного спілкування не вийшло б.

Мовби якась химерна орхідея на галузі чорного дерева, на стіні колодязя палав вогонь. Коли Аґні махав своїм жезлом, вогонь, звиваючись, змінював форму. У повітрі, наче світляки, танцювали ракаші. Пориви вітрів злилися в один гучний звук, а стукіт безлічі каменів — у другий. Над усім цим панував скиглявий вереск срібного черепа-колеса, що ним Калі, наче віялом, водила перед собою; ще страшніше було, коли вереск перевищував межу чутного, але не припинявся. Скелі тріскалися, розтоплювалися й розчинялися в повітрі, а їхні добіла розпечені кавалки розліталися й падали, неначе іскри в кузні. Вони підстрибували, котилися й червонясто жевріли в тінях Пекельного Колодязя. Колодязна стіна була подовбана, пощерблена й поборознена там, де її торкнулися полум’я та хаос.

— Пора! — мовив Тарака.

Вони здійнялися в повітря й полинули вгору вздовж стіни колодязя. Потуга атаки ракашів зросла, а з нею й сила контратаки. Сем затулив вуха долонями, але це не рятувало від палючих голок, що ворушилися в нього за очима щоразу, коли срібний череп повертався в його бік. Зовсім близько ліворуч зненацька зник цілий шмат скелі.

— Вони нас не помітили, — сказав Тарака.

— Поки що, — відповів Сем. — Цей клятий вогнебог і вертку піщинку в морі чорнила побачить. Якщо повернеться сюди, то, надіюсь, ти зможеш ухилитися від його...

— Ну, як тобі? — спитав Тарака, коли вони раптом опинилися на сорок футів вище й трохи лівіше.

Тепер вони мчали вгору, а їх наздоганяла лінія розтопленої скелі. Аж тут лінія перервалася, коли демони здійняли лемент і, повиривавши гігантські кругляки, пожбурили їх у богів, супроводивши це ураганами й стінами вогню. Утікачі досягли краю колодязя, піднялися над ним і рвонули за межі досяжності.

— Щоб дістатися коридору до дверей, мусимо обійти колодязь пішки.

Із колодязя вилетів ракаш і помчав до них.

— Вони відступають! — вигукнув він. — Богиня впала. Червоношатий допомагає їй тікати!

— Вони не відступають, — заявив Тарака. — Вони рухаються нам навперейми. Перетніть їм дорогу! Зруйнуйте стежку! Мерщій!

Ракаш метеором пірнув назад у колодязь.

— Ув’язнювачу, я втомлююся. Не знаю, чи зможу знести нас із карниза аж до самого долу.

— А хоч частину шляху здолаєш??

— Так.

— Перші триста футів чи десь так, де стежка вузька?

— Гадаю, зможу.

— Добре!

І вони побігли.

Поки бігли вздовж краю колодязя, здійнявся ще один ракаш і полетів із ними.

— Цим доповідаю! — прогорлав він. — Ми двічі руйнували стежку. Щоразу Володар Полум’я випалював нову!

— Тоді вже нічого не вдієш! Лишайся з нами! Нам знадобиться твоя допомога в чомусь іншому.

І ракаш полетів попереду кармазиновим клином, освітлюючи їм шлях.

Обігнувши колодязь, вони помчали в тунель. Добігши до кінця, розчахнули двері й вийшли на карниз. Ракаш, що летів був попереду, рвучко зачинив за ними двері, зауваживши: «Наздоганяють!»

Сем ступив за край карниза. Коли він падав, двері над ним на мить зажевріли, а тоді розтопилися.

За допомогою другого ракаша вони спустилися аж до самого низу Чанни й рушили стежкою вгору й за ріг. Тепер від богів їх захищало підніжжя гори. Але вже за мить на цю скелю впав полум’яний батіг.

Другий ракаш злетів високо в повітря, зробив коло й щез.

Вони побігли стежкою до долини, де ховалася колісниця. Доки добігли, ракаш повернувся.

— Спускаються Калі, Яма й Аґні, — доповів він. — Шива залишається позаду, утримує коридор. На чолі погоні Аґні. Червоношатий помагає богині, яка кульгає.

Перед ними, у долині, була громова колісниця. Витончена, нічим не прикрашена, кольору бронзи, хоч і не бронзова, стояла вона на широкій трав’янистій рівнині. Вигляд її нагадував повалену молитовну вежу, ключ до будинку велетня або якусь необхідну деталь небесного музичного інструмента, що вислизнула із сузір’я й упала на землю. Вона чомусь видавалася недовершеною, хоч око не могло знайти в її лініях жодної вади. Була в ній та особлива краса, властива зброї найвищого розряду, довершеність якої проявляється тільки в дії.

Сем наблизився до борту, знайшов люк і забрався всередину.

— Ти ж умієш нею керувати, Ув’язнювачу? — спитав Тарака. — Погнати її небесами, засіваючи землю руйнацією?

— Певен, що Яма не надто ускладнював керування. Він спрощує, що тільки можна. Літав я вже їхніми струменельотами, тож ставлю на те, що цей — того самого роду.

Він пірнув у кабіну, усівся на місце пілота й утупився в панель перед собою.

— Прокляття! — лайнувся він, простягнувши й одразу відсмикнувши руку.

Зненацька об’явився другий ракаш, пройшовши крізь металеву стінку корабля й зависнувши над пультом.

— Боги сунуть швидко, — оголосив він. — А надто Аґні.

Сем клацнув кількома перемикачами й натиснув кнопку.

Усю приладову панель залило світлом, під нею щось загуло.

— Чи далеко він? — запитав Тарака.

— Здолав майже півдороги вниз. Розширив стежину своїми вогнями. Тепер біжить нею, ніби це битий шлях. Палить перешкоди. Розчищає путь.

Сем потягнув за важіль і покрутив ручку, зчитуючи покази індикаторів перед собою. Корабель здригнувся.

— Готовий? — спитав Тарака.

— Холодний зліт неможливий. Вона має прогрітися. Та й дошка приладів хитромудріша, ніж я собі думав.

— Вони здоганяють.

— Так.

З віддалі долинули звуки кількох вибухів, що перекривали дедалі сильніше гарчання колісниці. Сем пересунув важіль ще на одну поділку й підкрутив ручку.

— Я їх затримаю! — мовив ракаш і зник так само, як перед тим з’явився.

Сем перетяг важіль ще на дві поділки, і десь щось закашлялося й умерло. Корабель знову замовк.

Він відштовхнув важіль у його попередню позицію, крутнув ручку, знову натиснув кнопку.

І знов колісниця струснулася, а щось десь замуркотіло. Сем перемістив важіль на одну поділку та підрегулював позицію ручки.

За мить повторив ці дії, і муркотіння перетворилося на тихе гарчання.

— Пропав, — сказав Тарака. — Мертвий.

— Що? Хто?

— Той, що пішов спиняти Володаря Полум’я. Йому не вдалося.

Пролунали ще вибухи.

— Пекло руйнують, — зауважив Тарака.

Сем чекав зі спітнілим чолом, тримаючи руку на важелі.

— А ось і він, Аґні!

Сем визирнув крізь довгий скісний лобовий щит.

У долину прийшов Володар Полум’я.

— Прощавай, Сіддгартхо.

— Ще ні, — мовив Сем.

Агні зиркнув на колісницю та здійняв жезл.

Нічого не сталося.

Трохи постоявши з націленим жезлом, він опустив його та струснув.

Здійняв знову.

Полум’я й тепер не вирвалося.

Він простяг ліву руку собі за шию, щось підрегулював на рюкзаку. Від цього з жезла заструменіло світло, випаливши величезну яму в землі обіч нього.

Знову націлив жезл.

Марно.

Відтак він побіг до корабля.

— Електровладдя? — спитав Тарака.

— Воно.

Сем знову потяг за важіль, ще покрутив ручку. Навколо здійнялося неабияке ревіння. Він натис іншу кнопку, і ззаду судна почулося потріскування. Повернув іншу ручку — аж тут Аґні дістався люка.

Блиснуло полум’я, брязнув метал.

Сем підвівся із сидіння й вийшов із кабіни в коридор.

Агні вже ввійшов і саме націлював жезл.

— Ані руш, Семе! Демоне! — гукнув бог, перекрикуючи ревіння двигунів; лінзи його тим часом із клацанням почервоніли, і він осміхнувся. — Демоне! — констатував він. — Ані руш, бо згориш разом із носієм!

Сем стрибнув на нього. Легко звалив Аґні з ніг, адже той і не вірив, що ворог його дістане.

— Коротке замикання, га? — сказав Сем, рубонувши того рукою по горлянці. — Чи плями на сонці? — він ударив у скроню.

Аґні завалився на бік, і Сем завдав останнього вдару ребром долоні точно над ключицею.

Ногою відіпхнув жезл далі коридором і пішов зачинити люк, аж тут збагнув: запізно.

— Іди, Тарако, — сказав він. — Відтепер це моя війна. Ти вже нічого не вдієш.

— Я обіцяв поміч.

— Зараз ти не поможеш нічим. Забирайся, поки ще можна.

— Якщо така твоя воля. Але маю дещо сказати наостанок...

— Потім! Наступного разу, коли буду десь по сусідству..

— Ув’язнювачу, ідеться про те, чого я навчився від тебе... Мені прикро. Я...

Тіло й розум страшенно заламало-закрутило — на нього впав смертозір Ями, пробравши аж до глибин єства й навіть глибше.

Калі теж зазирнула йому в очі, а ще й піднесла свій верескливий скіпетр.

Було це так, ніби одна тінь зникла, а натомість упала друга.

— Прощавай, Ув’язнювачу! — пролунали слова в його голові.

Тут череп почав верещати.

Він відчув, що падає.

Чувся ритмічний стукіт.

Він був у голові. Він був навколо.

Стукіт його розбудив, і він відчув, що його тіло, мовби бинтами, оповиває біль.

На руках і ногах були кайдани.

Він напівлежав на підлозі крихітного приміщення. При дверях сидів і курив Червоношатий.

Яма кивнув без жодного слова.

— Чому я живий? — запитав його Сем.

— Ти живеш, щоб потрапити на зустріч, призначену багато років тому в Магартсі, — відповів Яма. — Брахма неабияк прагне ще раз тебе побачити.

— Але я не надто прагну побачити Брахму.

— З роками це стало досить очевидним.

— Бачу, ти таки спромігся вилізти з багна.

Той усміхнувся.

— Але ти й поганець, — сказав він.

— Знаю. Стараюся.

— Отже, твоя угода зірвалась?

— На жаль, так.

— Ти міг би спробувати компенсувати програш. Ми на півдорозі до Небес.

— Гадаєш, маю шанс?

— Усе може бути. Часи змінюються. Цього тижня Брахма може бути милосердним богом.

— Працетерапевт радив мені програшні справи.

Яма стенув плечима.

— А що з демоном? — запитав Сем. — Тим, котрий був зі мною?

— Я його зачепив, — мовив Яма, — і то добряче. Не знаю, прикінчив чи просто прогнав. Але більше про нього не хвилюйся. Я обприскав тебе відлякувачем демонів. Якщо те створіння й досі живе, від нашого контакту воно оклигає ой як нескоро. Може, і не оклигає. Але як це взагалі сталося? Я гадав, ти невразливий до демонічної одержимості.

— Я гадав так само. Що таке відлякувач?

— Я відкрив хімічну речовину, нешкідливу для нас, але нестерпну для енергоістот.

— Зручна річ. Не завадила б нам у дні Ув’язнювання.

— Так. Вона була на нас у Колодязі.

— Але ж і битва там, либонь, розігралася — з того, що я бачив.

— Так, — підтвердив Яма. — То як воно, бути одержимим? Що відчуваєш, коли чужа воля підкорює твою?

— Це дивно, — сказав Сем, — і лячно, але водночас і досить повчально.

— Як саме?

— Спершу це був їхній світ, — пояснив Сем. — Ми відібрали його в них. То чому ж їм не бути всім тим, що ми в них ненавидимо? Для них демони — ми.

— Але що ти відчував?

— Коли мою волю підкорила чужа? Та це ти мав би знати.

Ямина усмішка щезла, тоді повернулася.

— Напрошуєшся, щоб я тебе вдарив, Буддо? Перевагу відчути хочеш? Не пощастило: я садист і цього не зроблю.

Сем засміявся:

— Туше, Смерте!

Трохи посиділи мовчки.

— Даси закурити?

Яма простягнув цигарку й дав прикурити.

— Як там нині Перша База?

— Ти її навряд чи б упізнав. Якби всі там повмирали просто зараз, вона б іще десять тисяч років була в бездоганному стані. Квіти й доти квітнули б, грала б музика, фонтани рябіли б усіма відтінками спектра. У садових павільйонах і доти подавалися б гарячі страви. Саме Місто безсмертне.

— Що ж, непоганий осідок для тих, хто зве себе богами.

— Зве себе? — перепитав Яма. — Помиляєшся, Семе. Божественність — більше ніж назва. Це стан буття. Його не можна досягти просто тому, що ти безсмертний, бо на неперервність існування може розраховувати й найниціший польовий робітник. То, може, ідеться про формування Образу? Ні. Такі забавки з власною подобою під силу будь-якому вправному гіпнотизеру. Чи йдеться про здобуття Атрибута? Звісна річ, ні. Я вмію конструювати машини, потужніші й точніші за будь-яку здібність, яку тільки може виплекати людина. Бути богом — це здатність бути собою до міри, за якої твої пристрасті так відповідають силам усесвіту, що цей стан усі бачать одразу, навіть не почувши твого імені. Один стародавній поет[99] сказав, що світ сповнений відлунь і відповідностей. Інший написав довгу поему про пекло, де кожний страждає від тортур тієї ж природи, що й сили, які панували над його життям. Бути богом — це мати змогу розпізнавати в собі ці важливі речі, а тоді однісінькою нотою узгоджувати їх із рештою всього сущого. Тоді ти понад мораллю, логікою й естетикою, ти — вітер чи вогонь, море, гори, дощ, сонце чи зорі, політ стріли, кінець дня, обійми кохання. Ти пануєш через свої панівні пристрасті.

І тоді ті, хто дивиться на богів, кажуть, не знаючи навіть їхніх імен: «Він — Вогонь. Вона — Танець. Він — Руйнація. Вона — Кохання». Отож відповідаю на твоє твердження: вони себе богами не звуть. Але так їх звуть усі інші, кожен, хто їх уздріває.

— То ось якої вони грають на своїх фашистських банджо...

— Ти вибрав непідхожий прикметник.

— Усі інші вже використав ти.

— Здається, що в цьому ми не порозуміємось.

— Звісно, ні — якщо на запитання «Чому ви гнобите світ?» відповідати купою поетичного гівна. У такому разі, гадаю, порозуміння неможливе.

— Тоді поговорімо про щось інше.

— Утім, дивлячись на тебе, я таки кажу: «Він — Смерть».

Яма не відповів.

— Дивна панівна пристрасть. Чував я, що ти став старий, не побувши молодим...

— Ти ж знаєш, що це правда.

— Ти був чудо-механік і майстер зброї. Ти втратив своє хлоп’яцтво в спалаху полум’я і того ж дня став стариганом. Чи не тієї ж миті твоєю панівною пристрастю стала смерть? А може, це було раніше? Чи пізніше?

— Неважливо, — відповів Яма.

— Чи ти й справді служиш богам, бо віриш у те, що казав мені? Або ж тому, що ненавидиш більшу частину людства?

— Я тобі не брехав.

— То Смерть — з ідеалістів. Потішно.

— Аж ніяк.

— Чи, може, владарю Ямо, жодна зі здогадок не правильна? Може, твоя панівна пристрасть...

— Ти вже згадував її ім’я, — мовив Яма, — у тій самій промові, у котрій уподібнив її до хвороби. Тоді ти не мав рації, не маєш ти її й досі. Я не бажаю знову слухати ту проповідь, а що зараз не потопаю в сипкому піску, то й не слухатиму.

— Мир, мир, — мовив Сем. — Але скажи мені, чи змінюються колись божі панівні пристрасті?

Яма всміхнувся.

— Богиня танцю була колись богом війни. Тож, либонь, усе може змінитися.

— Я змінюся, — проказав Сем, — хіба коли вмру справжньою смертю. А доти я ненавидітиму Небеса з кожним подихом. Якщо Брахма звелить мене спалити, я плюну в огонь. Якщо накаже задавити, я спробую вкусити руку ката. Якщо мені переріжуть горлянку, хай те лезо заіржавіє від моєї крові. Чи це — панівна пристрасть?

— Ти добра сировина на бога, — відповів Яма.

— На бога!

— Хай би що сталося, мене запевнили, що перед цим тебе пустять на весілля.

— Весілля? Твоє з Калі? Скоро?

— У повню меншого місяця, — повідомив Яма. — Тож хоч який присуд винесе Брахма, я принаймні встигну поставити тобі випивку, перш ніж його виконають.

— От за це дякую, смертобоже. Але я завжди думав, що на Небесах не влаштовують весіль[100].

— Ця традиція ось-ось буде зламана, — пояснив Яма. — Священних традицій не буває.

— Тоді — хай щастить! — побажав Сем.

Яма кивнув, позіхнув і прикурив нову цигарку.

— До слова, — сказав Сем, — що там за останній писк моди в небесних стратах? Питаю суто з допитливості.

— На Небесах не виконують страт, — мовив Яма,  відчиняючи шафу й виймаючи звідти шахівницю.

Розділ п’ятий

Із Пекла, з Колодязя, потрапив він на Небеса, у товариство богів. Місто Небесне ховає багато таємниць, зокрема й деякі ключі до його власного минулого. Не все, що творилося, поки він там мешкав, відоме. Відомо, однак, що клопотався він перед богами за світ, здобувши прихильність одних і ворожість других. Дехто каже: зрадивши людство й приставши на пропозиції богів, міг би він там замешкати навічно як один із Владарів Міста, і смерть під пазурами канібуррських котів-примар його б не спіткала. А втім, огудники кажуть, що він на ці пропозиції таки пристав, але згодом був зраджений сам, тож знову віддав свою прихильність стражденному людству до кінця днів своїх — який був уже близько...

Блискавками оперезана корогвоносиця, мечем, колесом і луком озброєна, пожирачка й кормителька, Калі, ніч крайсвітньої руйнації, нічна блукачка світом, захисниця й обманниця, незворушна, люба серцю й оку, Брахмані[100], Матір Вед, посідачка мовчазних і найпотаємніших місцин, добропровісниця й ласкавиця, усезнавиця, прудка яко мисль, черепами оздоблена, потугою обдарована, сутінкова, нездоланна очільниця, милосердна, відкривачка шляху перед заблудними, дарувальниця милостей, навчителька, доблесть у жіночій подобі, мінливосерда, аскетка, чарівниця, парія, безсмертна й віковічна...

«Ар’ятарабгаттаріканамаштоттарасатакастотра»[101] (36—40)

Тоді, як і багато разів до того, її білосніжне хутро погладжував вітер.

Вона йшла там, де хвилювалися лимонові трави. Вона йшла звивистою стежкою під темними деревами й квітами джунглів, ліворуч від яшмових стрімчаків, серед відкритих прожилок молочно-білої скелі, помережаних оранжевими прошарками.

Тоді, як і багато разів до того, вона рухалася на величезних подушечках лап, вітер погладжував її хутро, біле, як мармур, а навколо неї вирували десять тисяч ароматів джунглів і рівнини — там, у сутінках місця, що існувало тільки наполовину.

Самотня, вона простувала віковічною стежкою крізь джунглі, що були почасти ілюзією. Білий тигр — мисливець-одинак. Якщо ще хтось із них і йшов подібним курсом, товариства не жадав жоден.

Тоді, як і багато разів до того, вона підвела погляд на гладку сіру шкаралупу неба й на зорі, що виблискували там, мовби скалки льоду. Її серпуваті очі розширилися, вона спинилася й сіла на задні лапи, задивившись угору.

На кого ж це вона полює?

Глибокий звук, ніби смішок, що закінчився кахиканням, вирвався їй із горла. Відтак вона нараз стрибнула на верхівку високої скелі й усілася там, облизуючи плечі. Коли з’явився місяць, вона стала за ним спостерігати. Скидалася на фігуру, виліплену з нетанучого снігу, а з-під її брів палали топазові вогні.

Тоді, як і до того, вона засумнівалася: а чи в справжніх джунглях Канібурри вона сидить? Вона відчувала, що й досі в межах дійсного лісу. Але напевне не знала.

На кого ж це вона полює?

Рай небесний існує — на плато, що було колись гірським пасмом. Ці гори розтопили й розгладили, створивши рівну основу. Щоб наростити плоті на цьому кістяку, із зеленого півдня навезли родючого грунту. Усю цю місцину накриває прозоре склепіння, захищаючи від полярного холоду й решти небажаного всередині.

Високо стоять Небеса[102], а клімат там помірний, сутінки довгі, дні тривалі й ліниві. Свіжі потоки повітря, нагрітого під час усмоктування, циркулюють Містом і лісом. Під склепінням можна генерувати хмари. Із хмар можна викликати дощі й спрямовувати їх практично будь-куди. Так можна було б і снігопад улаштувати, хоча цього ніколи не робили. На Небесах завжди було літо.

Посеред небесного літа стоїть Місто.

Місто Небесне не росло так, як людські міста, — при гавані чи біля добрих орних земель, пасовищ, мисливських угідь, торгових шляхів або якихось природних багатств, що їх люди прагнули, а тому селилися поруч. Місто Небесне постало із задуму в умах його перших мешканців. Зростання його не було повільним і безсистемним, як ото буває, коли там додадуть будівлю, сям по-новому прокладуть проїзд, одну споруду знесуть, щоб звільнити місце під другу, і всі частини складаються в невпорядкований і неоковирний ансамбль. Ні. Перші планувальники взяли до уваги всі утилітарні вимоги і обчислили кожний дюйм величі за допомогою проектодоповнювальних машин. Ці плани скоординував і втілив у життя незрівнянний геній архітектури. Вішну, Охоронець, тримав у голові все Місто Небесне аж до того дня, коли облетів Мильовий Шпиль верхи на птаху Гаруді, подивився долі, і місто досконало відобразилося в краплі поту на його чолі.

Тож Небеса постали з розуму бога, а задумати їх спонукали побажання рівних йому. Не з необхідності, а з власного вибору їх заклали в крижаній, сніжній і скелястій дичавині, на непідвладному часові Полюсі світу, де могли поселитися тільки могутні.

(На кого ж це вона полює?)

Під склепінням Небес, опріч Міста Небесного, простягся великий ліс — Канібурра. Вішну в мудрості своїй бачив, що мегаполіс має бути в рівновазі з дичавиною. Тимчасом як дичавина може існувати незалежно від міст, те, що живе в місті, потребує більшого, аніж приборкані декоративні рослини. Якби весь світ був містом, обґрунтовував він, його мешканці перетворили б якусь його частину на дичавину, бо дещо в кожному з них бажає, щоб десь закінчувався лад і починався хаос. Отож він подумки виплекав ліс, що струменів потоками й запахами розвою і розкладу, видавав крики позаміських створінь, які мешкали в його затінку, знизував плечима від вітру й виблискував від дощу, валився й знову виростав.

Дичавина дійшла до краю Міста й зупинилася. Пробиратися туди їй було зась, а Місто зі свого боку трималося в наявних межах.

Проте деякі з лісових мешканців були хижаки, які не знали границь і обмежень, які приходили та йшли на власний розсуд. Домінували серед них тигри-альбіноси. Тому боги присудили, що цим котам-примарам не дозволено дивитися на Місто Небесне, і застелили їхні очі — чи то пак нервові системи за ними — застилом, який робив Місто незримим. Увесь світ у їхніх котячих мізках здавався Канібуррською пущею. Блукаючи вулицями Небес, вони ходили стежками джунглів. Коли боги мимохідь куйовдили їм хутро, це здавалося доторком вітру. Піднімаючись широкими сходами, вони дерлися на кам’янистий схил. Будівлі були скелями, статуї — деревами, а перехожі — невидимцями.

Проте якби хтось із Міста ввійшов у справжній ліс, кіт і бог опинилися б на одній площині буття, у дичавині-противазі.

Вона знову кахикнула, як і багато разів до того, і її білосніжне хутро погладив вітер. Вона була примарна кішка, що вже три дні кралася Канібуррською пущею, убиваючи й пожираючи сиру червону плоть здобичі, викрикуючи свій лункогорлий котячий виклик, вилизуючи хутро широким рожевим язиком і відчуваючи, як на спину падає дощ, що скрапує з високих обвислих папоротей, куди потоками зливається з хмар, якимось чудом скупчених по центру неба; рухалася з вогнем у стегнах після вчорашнього злягання — він накинувся на неї лавиною кольору смерті, пазурами роздер їй плечі до крові, запах якої неабияк розпалив їхній шал; муркотала, вітаючи прохолодні сутінки, що їх супроводжували місяці, подібні до мінливих серпиків її очей, — золотий, срібний і буланий. Вона сиділа на скелі, вилизувала лапи й міркувала: на кого ж це вона полює?

Лакшмі лежала в Саду локапалів із Куберою, четвертим держителем світу, на напахченій тахті обік басейну, де бавилися апсари[103]. Інші троє локапалів цього вечора були відсутні... Апсари, гигочучи, бризкали запашною водою на тахту. Однак владар Крішна Темний вибрав саме цю мить, щоб задудіти у свою свиріль. Тоді дівчата відвернулися від Кубери Гладкого й Лакшмі Вродливої, поспиралися ліктями на край басейну й повитріщалися на Крішну, що валявся під квітучим деревом поміж винних міхів і недоїдків кількох трапез.

Він пробігся октавою вгору й униз, видав тривалу плаксиву ноту й низку звуків, подібних до козячого бекання. Ґуарі[104] Світла, яку він цілу годину роздягав, а тоді, очевидно, забув, підвелася з-під його боку, пірнула в басейн і щезла в одному з багатьох підводних гротів. Він гикнув, завів мелодію, затнувся та завів іншу.

— Чи правда те, що кажуть за Калі? — спитала Лакшмі.

— А що кажуть? — пробурчав Кубера, тягнучись по чашу соми.

Вона взяла напій із його рук, пригубила й віддала назад. Він вихилив чашу до дна й поставив на тацю, де слуга знову її наповнив.

— Що вона хоче відсвяткувати своє весілля людською жертвою.

— Можливо, — відповів Кубера. — Це цілком по-її. Кровожерна сучка, ось хто вона. Завжди переселяється задля розваги в якусь люту тварюку. Якось стала вогнекуркою і подряпала Шиталине обличчя за щось, що та їй була бовкнула.

— Коли?

— А, з десять-одинадцять аватарів тому. Шитала страх як довго носила вуаль, аж доки підготували її нове тіло.

— Дивна пара, — сказала Лакшмі йому у вухо, яке саме покусувала. — Твій приятель Яма, либонь, єдиний, хто ладен із нею жити. Ану ж вона розсердиться на коханця й кине на нього свій смертоносний погляд? Хто ще його витримає?

— Це тобі не жарти, — відповів Кубера. — Саме так ми втратили Картікею[105], Володаря Битв.

— Он як?

— Еге. Дивна вона. Як Яма, але не як він. Він бог смерті, правда. Але його спосіб — швидке, безболісне вбивство. Калі ж, навпаки, мов якась кішка.

— Чи Яма колись говорить про те, чим вона його вабить?

— Ти тут, щоб збирати пересуди чи щоб дати для них привід?

— Одне другому не заважає.

Цієї миті Крішна прибрав свого Образу й здійняв Атрибут божественного хмелю. З його свирілі полилася заразлива гірко-темна кисло-солодка мелодія. Його хміль ширився садом то радісними, то сумними хвилями. Він зіп’явся на гнучкі темношкірі ноги й заходився танцювати. Плоскі риси обличчя нічого не виражали. Мокре темне волосся лежало щільними кільцями, мов дріт; закручена так була навіть його борода. Апсари повилазили з басейну й приєдналися до нього в танці. Свиріль блукала стежинами давніх мелодій, навісніючи й навісніючи в міру того, як він пришвидшувався й пришвидшувався, аж доки зрештою погнався в Расалілу[106], Танець хіті, а його почет, узявшись у боки, пішов кружляти за ним, набираючи обертів.

Кубера стиснув Лакшмі міцніше.

— Оце Атрибут так Атрибут, — сказала вона.

Рудра[107] Похмурий напнув лука й пустив стрілу. Стріла летіла, летіла й нарешті влучила в центр далекої мішені. Поруч із ним пирхнув і опустив свій лук владар Муруґан[108].

— Знову ти переміг, — сказав він. — Куди мені до такого.

Познімавши тятиви з луків, вони рушили до мішені по стріли.

— Ви вже знайомі? — спитав Муруґан.

— Були, давно, — відповів Рудра.

— Акселераціоніст?

— Тоді він ним не був. Узагалі ніким не був — у політичному сенсі. Був, проте, із числа Перших, із тих, хто бачив Землу.

— Он як?

— Він відзначився у війнах проти народу-з-моря й Матерів Страхітливого жеврива, — Рудра зробив якийсь знак у повітрі й повів далі. — Пізніше це згадали, і його поставили над північним прикордонням під час війн із демонами. У ті дні його знали під іменем Калкін, і саме тоді він здобув прізвисько Ув’язнювач. Розвинув Атрибут, що ним міг користатися проти демонів. За його допомогою винищив більшість якшів і поув’язнював ракашів. Цих останніх він уже спромігся був звільнити, коли Яма з Калі полонили його при Пекельнім Колодязі в Малві. Отож ракаші знову розлетілися світом.

— Навіщо він це зробив?

— Яма й Аґні кажуть, що він умовився з їхнім ватажком. Підозрюють, ніби позичив йому своє тіло в обмін на обіцянку виставити проти нас військо демонів.

— Нас можуть атакувати?

— Сумніваюся. Демони не дурні. Якщо вони не змогли подолати чотирьох наших у Пекельнім Колодязі, не думаю, що вони атакують усіх нас на Небесах. А ще ж і Яма саме розробляє якусь особливу зброю в Неозорому чертозі смерті.

— А де ж його наречена?

— Чи я знаю? — відповів Рудра. — І чи мені не байдуже?

Муруґан усміхнувся.

— Колись я думав, що ти й сам відчуваєш до неї пристрасть, і то не скороминущу.

— Надто холодна, надто насмішкувата, — мовив Рудра.

— Дістав облизня, га?

Рудра повернув своє темне обличчя, яке ніколи не всміхалося, до яснолицього бога юності.

— Ви, божества плодючості, гірші від марксистів, — сказав він. — Знаєте лиш один різновид взаємин між людьми. Певний час ми просто приятелювали, але вона надто крута до своїх приятелів, тож утрачає їх.

— Таки дістав облизня?

— Ну, мабуть.

— А коли вона взяла собі за коханця Моргана, поета рівнин, що він одного дня перевтілився в дроздяка й полетів світ за очі, ти цілий місяць полював на дроздяків, аж доки ледь не до одного винищив їх на Небесах своїми стрілами.

— Я й досі на дроздяків полюю.

— Чому це?

— Не до душі мені їхні співи.

— Вона надто холодна, надто насмішкувата, — погодився Муруґан.

— Я не люблю, коли хоч хтось із мене глузує, молодобоже. Може, ти здатен обігнати Рудрині стріли?

Муруґан знов усміхнувся.

— Ні, — мовив він, — ні я, ні мої друзі локапали цього не можуть, та й не потребують.

— Коли я прибираю свого Образу, — мовив Рудра, — і підношу свій великий лук — дар не від абикого, а від Смерті, — то здатен пустити теплочутливу стрілу, яка зі свистом долає довгі милі, переслідуючи рухому ціль, і вбиває її, мов блискавка.

— Поговорімо про щось інше, — запропонував Муруґан, зненацька зацікавившись мішенню. — Як розумію, наш гість кілька років тому позбиткувався з Брахми в Магартсі й учинив насилля у святих місцях. Та якщо не помиляюся, він же — той самий, що заснував релігію миру й просвітлення.

— Той самий.

— Цікаво.

— М’яко сказано.

— І що ж робитиме Брахма?

Рудра стенув плечима.

— А Брахма його зна, — відповів він.

У місцині, званій Краєм Світу, де за гранню Небес нема нічого, крім віддаленого блискоту склепіння й голої землі, схованої далеко внизу під димною білою імлою, стоїть безстінний Павільйон тиші, на круглий сірий дах якого ніколи не падають дощі, на балконах і балюстрадах якого вранці кипить туман, а в сутінках гуляють протяги, наскрізь продимаючи просторі палати, де часом можна застати замислених богів, зломлених воїнів чи жертв кохання, що являються сюди обмірковувати всякі кривди й марноти, сидячи на суворих темних меблях або походжаючи між сірих колон під небом, де немає Божого Мосту, посеред кам’янистої місцини, де барв мало, а звучить лише вітер; там ледь не з днів Перших посиджували філософи й чарівниці, мудреці й маги, самогубці й аскети, звільнені від бажання переродитися чи поновитися; там, в осередку зречення й відлюдності, усамітнення й прощання, є п’ять кімнат, що звуться «Пам’ять», «Страх», «Журба», «Тлін» і «Розпач», а збудував це місце Кубера Гладкий, який чхати хотів на всі ці сентименти, але, бувши другом владаря Калкіна, звів цю споруду з веління Чанді[109] Лютої, відомої подеколи як Дурґа й Калі, адже лише він з усіх богів володів Атрибутом неживої відповідності, що давав йому змогу сповнювати витвори своїх рук емоціями й пристрастями, відчутними для тих, хто серед них перебував.

Вони сиділи в кімнаті під назвою «Журба» й пили сому, але ніяк не напивалися.

Навколо Павільйону тиші були сутінки, і їх обдували вітри, що кружляли Небесами.

Вони сиділи в чорних шатах на темних сидіннях, і його рука лежала поверх її на столику між ними, а на стіні, що відділяла Небеса від небес, рухалися гороскопи всіх їхніх днів. Вони мовчали й роздивлялися сторінки своїх століть.

— Семе, — мовила вона зрештою, — хіба недобре було?

— Добре, — відказав він.

— А в ті давні дні, до того як ти пішов із Небес до людей, ти кохав мене?

— Та вже й не пригадую. Давно це було. Обоє ми були тоді іншими людьми з іншими розумами в інших тілах. Може, ті двоє, хай би хто вони були, і кохали одне одного. Не пам’ятаю.

— Але я пам’ятаю весну світу, ніби вона була вчора, ті дні, коли ми разом їхали в бій, ті ночі, коли ми струшували зорі зі свіжофарбованого неба! Світ був тоді такий новий, геть інакший, у кожній квітці чигала загроза, за кожним сходом сонця — бомба. Ми разом, ти і я, здолали цілий світ, бо ж він зовсім не хотів нас приймати, усе було проти нас. Ми прорубували й пропалювали собі дорогу суходолом і морями, билися під морями й у небі, аж доки позбулися всього, що могло б нам чинити опір. Відтак збудовано міста, засновано царства, і ми підносили обраних правити ними, а коли вони переставали нас тішити, знову скидали. Що знають про ті дні молодші боги? Хіба можуть вони осягти ту могутність, яку пізнали ми — Перші?

— Не можуть, — відповів він.

— Коли ми царювали в нашому палаці понад морем і я подарувала тобі багатьох синів, а наші флоти розповзлися підкорювати острови, хіба не були ті дні прекрасні й благодатні? А вогняні ночі, сповнені пахощами й вином? Хіба ти мене тоді не кохав?

— Гадаю, ті двоє кохали одне одного, так.

— Ті двоє? Ми не аж такі інші. Ми не аж так змінилися. Хоч століття й пливуть геть, є деякі речі в єстві, які не змінюються, не інакшають, хай скільки тіл ти на себе вдягнеш, хай скільки коханців візьмеш, хай скільки краси чи бридоти побачиш або вчиниш, хай скільки думок передумаєш чи почуттів перечуєш. Твоє «я» стоїть у центрі всього цього й спостерігає.

— Розкрий плід. У ньому кісточка. Оце центр? Розкрий кісточку. У ній — нічого. Оце центр? Ми дві інші особи, не ті пан і пані над битвами. Добре було знати тих двох, але це й усе.

— Ти пішов із Небес, бо втомився від мене?

— Хотів змінити перспективу.

— Багато років я ненавиділа тебе за те, що пішов. Потому я, бувало, сиділа в кімнаті під назвою «Розпач», але мені забракло сміливості ступити за Край Світу. Ще пізніше бували часи, коли я тобі вибачала й викликала Сімох риші[110], щоб змалювали мені твою подобу, а тоді роздивлялася, як ти проживаєш день, і мені майже здавалося, наче ми знову разом. Іншим часом я жадала твоєї смерті, але ти перетворив мого ката на свого друга так, як перетворюєш мій гнів на прощення. То ти хочеш сказати, що нічого до мене не відчуваєш?

— Я хочу сказати, що більше тебе не кохаю. Було б незле, якби у всесвіті існувало хоч щось постійне й незмінне. Якщо щось таке є, то мусить бути сильніше від кохання, і мені воно не відоме.

— Я не змінилася, Семе.

— Владарко, обміркуй-но ретельно все, що сказала, усе, що пригадала сьогодні для мене. Перед тобою не той чоловік, якого ти пам’ятала. Ви з ним їздили опліч у дні кровопролиття. Тепер у світі настала тихіша доба. Ти прагнеш вогню й криці тих давніх часів. Ти думаєш, це той чоловік, але насправді розум твій збурює доля, що її ви певний час ділили, доля, що вже в минулому, і ти звеш її коханням.

— Хоч як я це зву, воно не змінилося! Його дні не минули. Це дещо постійне у всесвіті, і я закликаю тебе: поділи його зі мною знову!

— А що ж владар Яма?

— А що ж він? Ти давав раду й тим, хто був би йому рівня. Якби вижив.

— Тож тебе вабить лише його Образ?

Вона всміхнулася серед тіней і вітру.

— Звісно.

— Владарко-владарко, забудь мене! Живи з Ямою, будь його кохана. Наші дні минули, і я не бажаю їх згадувати. Вони були добрі, але минули. На все свій час, так само й закінчувати все треба своєчасно. Це — доба зміцнення здобутків людини в цьому світі. Час ділитися знаннями, а не схрещувати мечі.

— То за ці знання ти ладен битися з Небесами? Спробувати пограбувати Місто Небесне, відкрити його скарбниці світові?

— Ти ж знаєш, що так.

— Тоді, може, у нас таки є дещо спільне.

— Ні, владарко, не обманюйся. Твоя відданість належить Небесам, а не світу. Ти це знаєш. Якби я здобув волю, а ти б прилучилася до мене й ми воювали, то, можливо, певний час ти була б щаслива. Та чи перемогли б ми, а чи програли, наприкінці, боюся, була б ти ще нещасніша, ніж доти.

— Послухай-но мене, м’якосердий святеннику з пурпурового гаю! Дуже мило з твого боку вгадувати мої почуття наперед, але Калі буде віддана тому, чому захоче, і то не бувши комусь щось винна, а на власний розсуд. Вона — богиня-найманка, не забувай! Може, ти сказав правду й вона бреше, запевняючи, що й досі тебе кохає. Проте, безжальна й спрагла битв, вона йде на запах крові. Відчуваю: вона ще може стати акселераціоністкою.

— Добирай слова, богине. Хтозна, що нас може слухати?

— Ніхто не слухає, бо слова тут лунають рідко.

— То більше підстав комусь зацікавитися, коли вони таки лунають.

Вона трохи посиділа мовчки, тоді ствердила:

— Ніхто не слухає.

— Твої сили зросли.

— Так. А твої?

— Теж, мабуть.

— То що, приймеш мій меч, моє колесо, мій лук — в ім’я акселераціонізму?

— Ні.

— Чому?

— Ти надто щедра на обіцянки. Порушуєш слово не менш охоче, ніж даєш, і через це я ніколи не зможу тобі довіряти. Якщо ми воюватимемо й переможемо в ім’я акселераціонізму, це може бути остання велика битва цього світу. А цього ти бажати не можеш і статися такому не дозволиш.

— Говорячи про останні великі битви, Семе, ти шиєшся в дурні, адже остання велика битва — завжди наступна. Може, явитися тобі в гарнішій подобі, щоб переконати в моїй правдивості? Може, приголубити тебе в тілі з печаткою незайманості? Чи це, бува, не змусить тебе повірити моєму слову?

— Сумнів, владарко, — це непорочність розуму, і на моєму розумі така печатка є.

— Ну, знай же тоді, що я привела тебе сюди, тільки щоб помучити, і що ти маєш рацію: плювати я хотіла на твій акселераціонізм, та й дні твої я вже злічила. Хотіла дати тобі марні надії, щоб можна було тебе скинути зі ще більшої висоти. Порятували тебе від цього лише твоя дурість і твоя слабкість.

— Вибач, Калі...

— Не треба мені твоїх вибачень! Утім, твоє кохання було б мені до вподоби — я б могла скористатися ним проти тебе в кінці твоїх днів, щоб вони минали тяжче. Але, як ти сказав, ми надто змінилися, і на тебе вже шкода заходу. А втім, не думай, що я не могла б змусити тебе покохати мене знову — усмішками, пестощами, як у давнину. Я ж бо відчуваю в тобі жагу, а роздмухати її в чоловікові — мені раз чхнути. Однак ти не гідний величної смерті, падіння з висот пристрасті в глибини розпачу. Не маю часу дати тобі щось, окрім моєї зневаги.

Навколо плавно кружляли вогнисті зірки, і вона забрала свою руку з-під його, наливаючи ще дві чаші соми проти нічного холоду.

— Калі?

— Що?

— Якщо це тебе хоч трохи заспокоїть, ти мені й досі не байдужа. Кохання або не існує, або ж це слово означає не те, що, як я безліч разів думав, мало б означати. Зійдімося ліпше на тому, що це якесь безіменне почуття. Тож прийми це, іди й тішся. Ти знаєш, що одного дня, щойно закінчилися б спільні вороги, ми вчепилися б у горлянки одне одному. Ми мали багато приємних примирень, але чи були вони варті того болю, що їм передував? Знай: ти перемогла й ти — богиня, якій я поклоняюся. Бо ж хіба поклоніння та обожнювання не є сполука любові й ненависті, жадання й страху?

Вони пили сому в кімнаті під назвою «Журба», і на них лежали Куберині чари.

Калі сказала:

— То що ж мені, кинутися тобі на шию й розцілувати, примовляючи, що я збрехала, коли сказала, що збрехала, щоб ти засміявся й сказав, що збрехав заради останньої помсти? Ну-бо, владарю Сіддгартхо! Краще б ізгинуло одне з нас у Пекельнім Колодязі, адже гордість Перших велика. Не слід нам було приходити сюди, у це місце.

— Не слід.

— То покиньмо його?

— Ні.

— У цьому погоджуюся. Посидьмо ж тут, трохи пообожнюємо одне одного.

Її рука лягла на його, попестила.

— Семе?

— Що?

— Хочеш зі мною покохатися?

— І цим підписати свій вирок? Звісно.

— Тоді ходімо в кімнату під назвою «Розпач», де безвітряно, а ще й ложе є...

Він пішов за нею з «Журби» до «Розпачу», відчуваючи в горлянці дедалі швидше серцебиття, а поклавши її голу на ложе й накривши долонею м’яку білість її живота, він зрозумів: Кубера — і справді наймогутніший із локапалів, бо почуття, якому була присвячена та кімната, панувало навіть тоді, коли його взяло бажання, а він узяв її; далі було розслаблення, стискання, зітхання, а тоді кульмінаційні сльози, що так і пропалювали собі вихід назовні.

— Чого забажаєш, пані Має?

— Розкажи мені про акселераціонізм, Теку-архіваре.

Тек випростав своє довге худорляве тіло, і спинка його стільця зі скрипом припасувалася, відхилившись назад.

Ззаду нього дрімали банки даних, а певні рідкісні справи сповнювали довгі й високі полиці різнобарв’ям своїх обкладинок, повітря ж — затхлими запахами.

Він обмацав поглядом жінку перед собою, усміхнувся й покрутив головою. Вона була вбрана в обтислий зелений одяг і мала нетерплячий вигляд; волосся її було зухвало руде, а ледь помітні веснянки поцяткували ніс і півкулі щік. Стегна й плечі були широкі, а вузька талія свідчила про дисциплінований опір цій схильності.

— Чому ти крутиш головою? Усі йдуть до тебе по інформацію.

— Ти, пані, молода. За плечима в тебе, якщо не помиляюся, три аватари. Переконаний, що на нинішньому етапі твоєї кар’єри тобі зовсім не бажано потрапляти до особливого списку юних шукачів цього знання.

— Списку?

— Списку.

— І нащо ото комусь список таких допитливих?

Тек знизав плечима.

— Боги збирають найнесподіваніші речі. Декотрі от списки нагромаджують.

— Щоразу, коли я чула про акселераціонізм, його згадували як цілковито мертву справу.

— То звідки цей раптовий інтерес до мертвого?

Вона засміялася, а її зелені очі усвердлилися в його сірі.

Архів вибухнув навколо нього, і він опинився в бальній залі на півдорозі до верхівки Мильового Шпиля. Була ніч, така пізня, що скоро вже й ранок мав настати. Гулянка, очевидно, тривала вже довгенько, але саме тепер натовп, у якому він стояв, скупчився в кутку зали. Вони підпирали стіни, сиділи й напівлежали, слухаючи всі як один низькорослого смаглявого кремезного чоловіка, що стояв поруч із богинею Калі й говорив. Це був Великодухий Сем, Будда, який оце щойно прибув зі своєю наглядачкою. Він говорив про буддизм і акселераціонізм, про дні Ув’язнювання, про Пекельний Колодязь, про блюзнірства владаря Сіддгартхи в приморському місті Магартсі. Він говорив, і голос його лунав і лунав, заворожуючи, а сам він випромінював силу, упевненість і тепло, заворожуючи, і його слова лунали й лунали, тоді як натовп повільно непритомнів і падав довкола нього. Усі жінки там були досить бридкі, за винятком Маї, яка на цьому моменті пирснула й плеснула в долоні, від чого навколо них знову з’явився Архів, а Тек опинився на своєму стільці, досі з усмішкою на вустах.

— То звідки цей раптовий інтерес до мертвого? — повторив він.

— Він не мертвий!

— Ні? — перепитав Тек. — Не мертвий? Пані Має, він помер, щойно ступив у Місто Небесне. Забудь його. Забудь його слова. Удай, ніби його й не існувало. Не залишай ані сліду його у своєму розумі. Колись ти запрагнеш поновлення, тож знай, що кармовладці прагнутимуть відшукати згадки про цього чоловіка в кожному розумі, що пройде крізь їхні палати. В очах богів і Будда, і його слова — це щось мерзенне.

— Але чому?

— Він — анархо-терорист, вовкуватий революціонер. Хоче підірвати не що, як самі Небеса. Якщо потребуєш більш наукових відомостей, мені доведеться звернутися по дані до машин. Підпишеш доручення на це?

— Ні...

— Тоді викинь його з голови й замкни двері.

— Він аж такий поганий?

— Ще гірший.

— То чому ж ти всміхаєшся, кажучи все це?

— Бо я особа не надто серйозна. Утім, характер мій на зміст сказаного не впливає. Тому зваж на це.

— Ти, здається, усе про це знаєш. Невже на самих архіварів те правило щодо списку не поширюється?

— А де там. Моє ім’я в ньому найперше. Але це не тому, що я архівар. Він — мій батько.

— Він??? Твій батько???

— Так. Але твій подив виказує твою юність. Сумніваюся, чи він узагалі в курсі, що мене породив. Що таке те батьківство для богів, які переселяються з тіла в тіло, сплоджуючи силу-силенну нащадків з іншими, які теж міняють тіло чотири-п’ять разів за століття? Я — син тіла, у якому він колись жив, від іншої особи, яка теж побувала в багатьох тілах, та й сам я вже не в тому тілі, у яке народився. Отож стосунки ці досить ефемерні й становлять цікавість головним чином на рівнях спекулятивної метафізики. Що таке справжній батько людини? Обставини, які звели разом два тіла, котрі тебе привели? Той факт, що, з якоїсь причини, ті двоє вдовольняли одне одного в певний момент часу, знехтувавши всіма можливими альтернативами? Якщо так, чому? Був це просто голод плоті, чи допитливість, чи задум? Чи щось інше? Жаль? Самотність? Бажання домінувати? Яке почуття, яка думка стала батьком тілу, у якому я вперше себе усвідомив? Я знаю, що людина, яка мешкала в тому конкретному батьківському тілі в той конкретний момент часу, — складна й сильна особистість. Хромосоми для нас нічогісінько не важать. Ми розгублюємо їхні коди в прожитих віках. Насправді ми не успадковуємо зовсім нічого, хіба що інколи якесь майно та гроші. Тіла в довгостроковій перспективі значать так мало, що набагато цікавіше обдумувати ментальні процеси, які висмикнули нас із хаосу. Я радий, що покликав мене до життя саме він, і я часто гадаю, які ж причини до цього спонукали. Пані, але з обличчя твого раптом зійшла барва. Я не хотів засмутити тебе цією розмовою, просто думав трохи задовольнити цікавість і навести тебе на деякі з тих міркувань, що бувають у нас, старих, із цих питань. Певен, що колись і ти дивитимешся на це в такому світлі. Але мені прикро бачити тебе таку зажурену. Прошу, сідай. Вибач за балаканину. Ти ж Володарка Ілюзій. Хіба те, про що я говорив, не споріднене з предметом твоєї роботи? Я переконаний: із тону моїх висловлювань ти вже зрозуміла, чому моє ім’я в тому списку перше. Це, гадаю, випадок захопленості героєм. Мій творець — особа видатна... А тепер ти щось зашарілася. Вип’єш чогось холодненького? Зажди хвильку... Ось! Ковтни цього. А щодо доктрини акселераціонізму, то вона проста: треба ділитися. Себто ми, Небесні, маємо облагодіяти тих, хто нижчий від нас за знаннями, могутністю й статками. Кінцева мета цього благодійного чину — підвищити рівень їхнього існування десь до нашого. Бач, кожна людина була б тоді наче бог. Результатом цього, звісно, було б те, що богів би не стало, залишилися б самі люди. Ми б дали їм знання про науки й мистецтва, що ними володіємо, а вчинивши так, зруйнували б їхню простацьку віру й забрали б усі їхні підстави сподіватися на краще, адже найліпший спосіб знищити віру чи надію — дати їй здійснитися. Чого б це ми мали дозволяти людям колективно страждати від цього тягаря божественності, як того заманулося акселераціоністам, коли ми й так даруємо їм її індивідуально — коли заслужать? На шістдесятому році людина проходить Палату карми. Її судять, і якщо вона жила праведно, дотримуючись правил та обмежень своєї касти, віддаючи належну шану Небесам, розвиваючись інтелектуально й морально, тоді її втілять у вишу касту, а згодом вона й божественності досягне, стане жителем нашого Міста. Кожна людина свого часу дістає по заслузі, за винятком, звісно, тих, хто гине від нещасних випадків, тож кожна людина, а не все суспільство зненацька й гуртом, може посісти божественний спадок, що його амбітні акселераціоністи хотіли розбазарити всім і кожному, навіть тим, хто ще не готовий. Як ти можеш бачити, той підхід був страшенно несправедливий, орієнтований на пролетаріат. Що вони насправді хотіли зробити, то це знизити вимоги божественності. Ці вимоги вимушено суворі. Чи віддала б ти потугу Шиви, Ями чи Аґні в руки немовляти? Вчинити так міг би хіба дурень або той, хто хоче прокинутись якось уранці й побачити, що світу вже не існує. Та саме цього добивалися акселераціоністи, і саме тому їх спинили. Тепер ти знаєш про акселераціонізм усе... Ой, яка ти розпашіла. Принесу-но ще випити, а заразом і твій одяг повішу. От і добренько... То на чому ми зупинилися, Має? Ага, на мухах у котлетах... Отже, акселераціоністи стверджували, що все щойно сказане було б правдою, якби система не була зіпсута. Вони ставили під сумнів непідкупність тих, хто санкціонує втілення. Дехто навіть насмілювався заявляти, ніби Небеса населяє безсмертна аристократія свавільних гедоністів, які забавляються зі світом. Інші насмілювалися казати, що найліпші з людей ніколи не досягають божественності, а натомість їх чекає справжня смерть чи втілення в нижчу форму життя. Ба більше, окремі наполягали, що декого — от, приміром, тебе — обрали для обожествлення лише за те, що їхня первісна подоба й поведінка припали до смаку якомусь хтивому небожителю, а не за інші їхні очевидні чесноти, люба моя... Нічого собі, то веснянки в тебе всюди? Так от, саме такі ідеї проповідували ті трикляті акселераціоністи. Мушу присоромлено зізнатися, що саме такі обвинувальні ідеї поділяє і батько мого духу. Що ж робити з такою спадковістю? Хіба чудуватися їй... Його несе цикл великих днів, і він уособлює останній значний розкол серед богів. Хоч він, безперечно, лихий, але цей батько мого духу — могутня постать, і я поважаю його, як сини в давнину поважали батьків своїх тіл... Змерзла вже? Дозволь-но мені... Ось так... Ось так... Ось так... А тепер, красуне моя, зіснуй-но нам ілюзію, мовби ми йдемо світом, вільним від такої дурості... Тепер сюди. Тут повертаймо... Хай же буде в цьому бункері новий Едем, моя ти вологогуба зеленоока! Що-що? Що верховодить у мені цієї миті? Правда, кохання моє, і щирість, і бажання ділитися...

Ганеша-боготворець прогулювався із Шивою в Канібуррській пущі.

— Володарю Руйнації! — мовив він. — Як розумію, ти вже прагнеш покарання тих наших міщан, котрі відгукуються на слова Сіддгартхи чимось більшим за зневажливу посмішку.

— Авжеж, — відказав Шива.

— Зробивши так, ти зведеш нанівець його ефективність.

— Ефективність? Поясни, що маєш на думці.

— Убий-но мені отого зеленого птаха на тамтій галузі! Шива ворухнув тризубцем, і птах упав.

— А тепер його самицю.

— Не бачу її.

— Тоді когось іншого з його зграї.

— Не бачу жодного.

— І не побачиш тепер, коли він лежить мертвий. Тож, якщо бажаєш, бий першого-ліпшого, хто дослухається до слів Сіддгартхи.

— Зрозумів твою думку, Ганешо. Він гулятиме вільний. Поки що. До часу.

Ганеша-боготворець обвів поглядом навколишні джунглі. Хоч він і йшов царством котів-примар, жодного лиха не остерігався. Бо ж обіч простував Володар Хаосу, і його Руйнівний тризубець заспокоював.

Вішну-Вішну-Вішну роздивлявся-роздивлявся-роздивлявся Брахму-Брахму-Брахму...

Вони сиділи в Дзеркальній залі.

Брахма просторікував щодо Вісімкового шляху й розкоші нірвани.

Після трьох цигарок поспіль Вішну прокашлявся.

— Що, владарю? — спитав Брахма.

— До чого, дозволь запитати, цей буддійський трактат?

— Хіба він тебе не захоплює?

— Та щось не дуже.

— Як лицемірно з твого боку.

— Ти про що?

— Учитель мав би проявляти хоч якусь дещицю цікавості до власної науки.

— Учитель? Науки?

— Звісно, Татхаґато. Навіщо б іще бог Вішну втілювався серед людей декілька років тому, як не вчити їх Шляху просвітлення?

— Я??

— Слався, реформаторе, що прибрав страх справжньої смерті з людських розумів! Тепер якщо хтось не переродився серед людей, то пішов у нірвану.

Вішну всміхнувся.

— Ліпше прийняти, ніж викоріняти?

— Майже афоризм.

Брахма встав, порозглядав дзеркала, порозглядав Вішну.

— Отож коли ми позбудемось Сема, ти будеш істинний Татхаґата.

— А як ми позбудемось Сема?

— Я ще не вирішив, але приймаю пропозиції.

— Чи можу я запропонувати втілити його в дроздяка?

— Можеш. Але тоді хтось інший може забажати, щоб дроздак перевтілився в людину. Здається мені, дехто його таки підтримує.

— Ну, ми маємо досить часу, щоб обміркувати проблему. Тепер, коли він під вартою на Небесах, поспіху немає. Я поділюся з тобою думками з цього питання, щойно їх матиму.

— Тоді цього поки що достатньо.

Відтак вони-вони-вони пішли-пішли-пішли із-із Зали.

Вішну рушив із Саду Брахминих радощів, а щойно він його покинув, туди ввійшла Володарка Смерті. Вона звернулася до восьмирукої статуї з віною, і та на ній заграла.

Зачувши музику, підійшов Брахма.

— Калі! Красна владарка! — проголосив він.

— Велеможний є Брахма! — відповіла вона.

— Так, — погодився Брахма, — такий вельми можний, як тільки можна бажати. А побачити тебе тут можна так рідко, що я вельми радий візиту. Ходімо зі мною поміж уквітчаних доріжок — поговорімо. Красива сукня.

— Дякую.

Вони пішли поміж уквітчаних доріжок.

— Як іде готування до весілля?

— Добре.

— Медовий місяць проведете на Небесах?

— Плануємо вибратися десь подалі.

— Куди, якщо не секрет?

— Ще не домовилися, куди саме.

— Час летить, ніби на крилах дроздяка, люба моя. Якщо забажаєш, ви з владарем Ямою можете трохи пожити в моєму Саду радощів.

— Дякую, Творцю, але це надто пишне місце для перебування двох руйнівників — будемо ні в сих ні в тих. Подамося кудись.

— Воля твоя, — він знизав плечима. — Що ще в тебе на гадці?

— Що там із тим, кого звуть Буддою?

— Із Семом? Твоїм давнім коханцем? А й справді — що? Що б ти хотіла знати про нього?

— Як із ним... розберуться?

— Я ще не вирішив. Шива запропонував трохи почекати, перш ніж щось робити. Так ми зможемо оцінити його вплив на небесну спільноту. З історичних і теологічних міркувань я постановив: виявиться, що Буддою був Вішну. Щодо самого Сема, я вислухаю будь-які раціональні пропозиції.

— Ти ж колись пропонував йому божественність?

— Так. Проте він її не прийняв.

— А що як ти зробиш це знову?

— Навіщо?

— Теперішньої проблеми не було б, якби він не був такий талановитий. Завдяки своїм талантам він став би вартісним поповненням пантеону.

— Мені це теж спадало на думку. Однак тепер він погодився б, чи щиро, чи ні. Жити він хоче, у цьому я переконаний.

— Проте завжди є способи дізнатися напевно.

— Наприклад?

— Психозонд.

— А якщо він покаже брак відданості Небесам? А він покаже...

— Хіба не може хтось — як-от владар Мара — змінити сам його розум?

— Ніколи б не запідозрив тебе в сентиментальності, богине. Але, здається, ти просто-таки прагнеш, щоб він існував і далі, байдуже, у якій формі.

— Можливо.

— Ти ж знаєш, що він може... дуже змінитися. Якщо вчинити з ним таке, він буде вже не той. Увесь його «талант» може пропасти.

— Упродовж сторіч усі люди переживають природні зміни — думок, переконань, поглядів. Якісь частини розуму можуть засинати, інші — прокидатися. Талант, здається мені, знищити важко, доки зостається саме життя. Ліпше жити, ніж померти.

— Можливо, це б мене й переконало, богине, якби в тебе, прекрасна, знайшовся час.

— Скільки часу?

— Скажімо, три дні.

— Три дні — то три дні.

— Тоді перенесімо докладне обговорення цього питання до мого Павільйону радощів.

— Добре.

— А де зараз владар Яма?

— Працює у своїй робітні.

— Гадаю, над якимсь тривалим проектом.

— Принаймні над триденним.

— Гаразд. Так, якась надія для Сема все ще може існувати. Хоч ця ідея й суперечить моєму здоровому глузду, щось у ній таки є. Щось таки є.

Восьмирука статуя синьої богині грала на віні, заливаючи музикою навколишній простір, поки вони йшли садом посеред того літа.

Гельбина[111] оселя була розташована на дальньому краї Небес, на грані дичавини. Палац під назвою «Грабіж» стояв аж так близько до лісу, що тварини, нишком пробираючись уздовж однієї зі стін — прозорої, — терлись об неї. З кімнати під назвою «Викрад» видно було затінені стежини джунглів.

Саме в цій кімнаті, стіни якої були пообвішувані викраденими за минулі життя скарбами, у Гельби гостював той, кого звали Семом.

Гельба був/була бог/богиня злодіїв.

Справжньої статі Гельби не знав ніхто, бо ця особа змінювала рід із кожним перевтіленням.

Сем дивився на гнучку темношкіру жінку в жовтому сарі й вуалі тієї ж барви. Сандалі й нігті її були кольору кориці, а чорне волосся вінчала золота діадема.

— Співчуваю, — мовив Гельбин ніжний муркотливий голос. — Лиш у ті цикли життя, коли втілююсь у чоловіка, орудую я своїм Атрибутом і власне грабую.

— Але ж ти, мабуть, можеш прибрати свого Образу?

— Звісно.

— І здійняти Атрибут?

— Можливо.

— Але не зробиш цього?

— Ні, поки я в жіночій подобі. У чоловічій же залюбки викраду будь-що будь-звідки... Бачиш он там, на дальній стіні, дещо з моїх трофеїв? Той великий плащ із синього пір’я належав Шріту, вождю демонів-катапутнів. Плащ викрадено з його печери, поки спали його цербери, моїм же дурманом і одурманені. Отой клейнод із мінливою формою забрано не абиде, а з-під самісінької Бані Жеврива, чіпляючись за неї присмоктувальними дисками на зап’ястках, колінах і пальцях ніг, тоді як Матері внизу...

— Годі! — обірвав Сем. — Я знаю всі ці байки, Гельбо, бо ти постійно їх оповідаєш. Від твоєї останньої зухвалої крадіжки, як-от ті давні, минуло вже стільки часу, що, гадаю, вихвалятися цими давніми славними подвигами доводиться якнайчастіше. Інакше й самі Старші Боги забули б про твої колишні заслуги. Бачу, що прийшов не туди, куди треба, тож спробую десь-інде.

Він підвівся, буцімто збираючись іти.

— Зажди, — почулося від Гельби зі схвилюванням.

Сем призупинився.

— Що?

— Принаймні скажи мені, що за крадіжку замишляєш. Може, я щось пораджу.

— А що мені навіть із найкориснішої поради від Владці Злодіїв? Слова мені не потрібні. Потрібні дії.

— Ну, може... Розповідай!

— Гаразд. Хоч я й сумніваюся, що тебе зацікавить аж таке тяжке завдання...

— Облиш-но дитячу психологію й кажи, що саме треба вкрасти.

— У Музеї Небес, ретельно збудованому комплексі під постійною охороною...

— І завжди відчиненому. Кажи далі.

— У цій будівлі, у захищеній вітрині, за якою наглядає комп’ютер...

— Їх зможе подолати той, кому не забракне вправності.

— У цій вітрині виставлено на манекені сіру лускату уніформу. А з нею — чимало зброї.

— Чиєї?

— Це був прадавній стрій того, хто бився в північному прикордонні під час війн із демонами.

— Хіба то був не ти?

Сем нахилив голову, ховаючи усмішку, і провадив далі:

— Мало кому відомо, що складник цього експоната — предмет, відомий колись як Талісман Ув’язнювача. Може, він уже втратив усю свою силу, але, з другого боку, міг і не втратити. Він слугував для фокусування особливого Атрибута Ув’язнювача, і той гадає, що знову його потребує.

— Який саме предмет треба викрасти?

— Широченний пояс із мушель на талії манекена. Рожево-жовтий. Ще й напханий мікромініатюрними схемами, які навряд чи можна відтворити в наш час.

— Ну, це не така вже й велика крадіжка. Може, і в цій подобі на неї зважуся...

— Це треба зробити скоро або не робити взагалі.

— Як скоро?

— Боюся, упродовж шести днів.

— І що ж ти заплатиш мені, якщо передам цю річ тобі в руки?

— Заплатив би будь-що, якби мав хоч щось.

— Он як. Потрапив на Небеса бідаком?

— Так.

— Ото біда.

— Якщо втечу, назвеш свою ціну.

— А якщо ні, то зостануся ні з чим.

— Якось так.

— Дай поміркую. Може, зроблю це й залишу тебе в боргу заради потіхи.

— Прошу, не міркуй надто довго.

— Сядь поруч, Ув’язнювачу Демонів, і розкажи мені про дні своєї величі, коли ви з безсмертною богинею поїжджали світом, сіючи зерна хаосу.

— Давно це було...

— А якщо ти переможеш-вирвешся, чи можуть ті дні вернутися?

— Можуть.

— Приємно чути. Так...

— То ти це зробиш?

— Слава, Сіддгартхо! Визволителю В’язнів!

— Слава?

— І буча, і чвара. Хай знову гримне грім!

— От і добре.

— А тепер розповідай мені про дні твоїх подвигів, а я знову розкажу про свої.

— Гаразд.

Владар Крішна, одягнений у шкіряний пас, гнався крізь ліс, переслідуючи владарку Ратрі, яка не схотіла віддатися йому після репетиції бенкету. День був ясний і запашний, але й наполовину не такий запашний, як сарі кольору опівнічно-синього неба, що його він стискав у лівій руці. Вона бігла попереду під деревами, він — слідом; коли звернула на бічну стежку, що вела до прогалини, він на мить згубив її з очей.

Коли він забачив її знову, вона стояла на горбику, здійнявши голі руки над головою і звівши докупи кінчики пальців. Очі були напівзаплющені, а єдиний предмет її одягу, довгий чорний серпанок, струменів навколо білої та сяйної постаті.

Тут він збагнув, що вона прибрала свого Образу й, можливо, збирається поорудувати Атрибутом.

Захеканий, він рвонув до неї на горбик, а вона розплющила очі й усміхнулася йому назустріч, опускаючи руки.

Коли він до неї потягся, вона жбурнула йому в лице свій серпанок, і він почув її сміх десь у безконечній ночі, що накрила його з головою.

Ніч була чорна, беззоряна й безмісячна, і ніде не було ані просвітку, ані проблиску, ані іскринки, ані жаринки. Пітьма, що впала на нього, була сестра сліпоті.

Він фиркнув, і сарі вирвали в нього з пальців. Він, здригнувшись, зупинився й почув, як десь поруч дзвенить її сміх.

— Забагато собі дозволяєш, владарю Крішно, — сказала вона йому. — Замірився на недоторканну святість Ночі. За це я покараю тебе — ця темінь певний час залишиться на Небесах.

— Я не боюся темряви, богине, — відповів він, пирхнувши.

— Тоді й справді в ядерцях твої мізки, владарю, як то часто казано. Бо ж стояти заблудному й засліпленому посеред Канібурри, де на ненапад її мешканців уповати мусиш, і не боятися — це, про мене, трохи нерозсудливо. Бувай, Темний. Можливо, побачимося на весіллі.

— Чекай, прегарна владарко! Приймеш мої вибачення?

— Ще б пак, бо я їх заслужила.

— Тоді прибери цю ніч, що її ти напустила на це місце.

— Іншим разом, Крішно. Коли буду готова.

— А що ж мені робити доти?

— Кажуть, добродію, ніби дудіння твоє і найлютішу бестію зачарує. Якщо це правда, то раджу тобі сеї ж миті взяти ту свирілку й завести своєї наймиротворнішої мелодії, аж доки я вирішу, що пора повернути на Небеса світло дня.

— Владарко, ти жорстока, — мовив Крішна.

— Таке життя, Володарю Свирілки.

На цьому вона пішла, а він заграв, думаючи темні думки.

Вони прибули. Прибували вони з неба, осідлавши полярні вітри, з-понад моря й суші, поверх палахкотливого снігу, під ним, крізь нього. Перевертні линули по білих полях, а небоходці падали, мов листя; над пустками сурмили труби, простували гуркотливі сніжні колісниці, а з їхніх вилощених боків списами розліталося світло; хутряні плащі мовби палали вогнем, білі плюмажі мас видихуваного повітря тяглися над і за ними; брязкітливим поковзом, навальним вихором прибували вони, сонцеокі, у своїх золотих рукавицях, сяйних шабельтасах, перекинь-масках, вогнешарфах, бісочоботах, морозонаголінниках і силошоломах; по всьому світі за їхніми спинами в Храмах ликував люд — багато співали, покладали приноси, ходили процесіями, молилися, правили жертви, роздавали милостиню, гуляли бучно й барвисто. Адже прежахлива богиня брала шлюб зі Смертю, і всі надіялися, що це посприяє пом’якшенню вдачі їх обох. Святковий дух і Небеса заразив, а коли зібралися боги й напівбоги, герої та панство, верховні жерці, раджі-фаворити й високопоставлені браміни, цей дух набрав сили та обертів і закрутився, мовби смерч усіх кольорів, громом відлунюючи в головах і Перших, і останніх.

Тож прибували вони до Міста Небесного, хто верхи на родичах птаха Ґаруди, хто обертом знижуючись у летючих гондолах, хто піднімаючись артеріями гір, хто блискотливо проносячись засніженою, помережаною кригою пустелею, і Мильовий Шпиль забринів од їхнього співу, зареготав крізь чар нетривалої та непоясненної пітьми, яка була спустилася й невдовзі знову розвіялася; днями й ночами свого прибуття, як сказав поет Адасай, нагадували вони принаймні шість різних явищ (він ніколи не знав міри в порівняннях): переліт птахів, яскравих птахів, понад гладінню молочного океану; парад нот в уяві трохи навіженого композитора; табун тих глибоководних риб, чиї тіла — закрутки й струмочки світла, що в’ються над якоюсь фосфоресцентною рослиною в холодній западині з море завглибшки; спіральну туманність, яка раптом стяглася до власного центру; зливу, кожна крапля якої перетворюється на пір’їнку, співочу птаху чи коштовність; нарешті (і це чи не найвлучніше порівняння) — Храм, повний жахних і пишно прикрашених кумирів, що раптом ожили й заспівали, раптом понеслися світом із розмаяними на вітрі строкатими корогвами, розхитуючи палаци й валячи вежі, поспішаючи на зустріч в осердя всього сущого, щоб розкласти там грандіозне багаття й піти навколо в танок, який, як і сам вогонь, може будь-якої миті стати геть некерованим.

Вони прибули.

Коли в Архіві задзвеніла таємна сигналізація, Тек вихопив Сяйний спис із настінного футляра. У різні пори доби за сигналізацію відповідали різні чатові. Здогадуючись, що саме спричинило тривогу, Тек був удячний, що сигнал не продзвенів іншої години. Він здійнявся на рівень Міста й рушив до Музею на пагорбі.

Та було вже запізно.

Вітрина стояла відчинена, служник лежав непритомний. Нікого більше в Музеї не було — усіх відволікла та метушня в Місті.

Так близько до Архіву була ця споруда, що Тек заскочив двох спільників на протилежному схилі пагорба, яким вони саме спускалися.

Він махнув Сяйним списом, побоюючись його застосовувати.

— Ані руш! — гукнув він.

Вони обернулися.

— А сигналізація таки спрацювала! — дорікнув один із них і поспішно оперезався. — Не стій, тікай! — додав він. — Беру його на себе!

— Не могла вона спрацювати! — верескнула друга особа.

— Забирайся!

Він заступив Текові дорогу й чекав. Друга особа побігла далі вниз схилом. Тек розглядів, що то була жінка.

— Поверни це, — захекано видихнув Тек. — Хоч би що ви забрали, поверни це, і, може, мені вдасться приховати...

— Ні, — сказав Сем. — Запізно. Тепер я — рівня кожному тут, і це мій єдиний шанс вибратися. Я знаю тебе, Теку-архіваре, і не бажаю тебе нищити. Тож іди звідси — хутко!

— За мить тут буде Яма! І...

— Я не боюся Ями. Нападай або дай спокій!

— Не можу напасти.

— Тоді прощай, — і з цими словами Сем злетів, ніби повітряна куля.

Але щойно він відірвався від землі, на схилі з’явився владар Яма, тримаючи в руках зброю. Це була тонка розжеврена трубка з малим держаком і великим спусковим механізмом.

Він підняв її та націлив.

— Даю останній шанс! — гукнув Яма, але Сем підносився далі.

Коли Яма вистрілив, далеко вгорі тріснуло склепіння.

— Він прибрав свого Образу та здійняв Атрибут, — пояснив Тек. — Ув’язнює енергію твоєї зброї.

— Чому ти його не спинив? — спитав Яма.

— Не зміг, владарю. Мене полонив його Атрибут.

— Неважливо, — відповів Яма. — Його здолає третій чатовий.

Ув’язнивши тяжіння своєю волею, він злетів.

Тікаючи, він усвідомив, що його переслідує якась тінь.

Вона чаїлася точно на периферії зору. Хай скільки він крутив головою, та вона щораз уникала погляду. Але завжди була там, ще й росла.

Він наближався до шлюзу. Ось вона, брама назовні — перед ним, трохи зверху. Талісман може розв’язати секрет цього шлюзу, може зігріти від холоду, може перенести будь-куди у світі...

Тут почулося биття крил.

— Тікай! — гримнуло в голові. — Прискорюйся, Ув’язнювачу! Тікай швидше! Тікай швидше!

Це було одне з найдивніших відчуттів за все його життя.

Він відчував, як рухається вперед, як щодуху женеться.

Але ніщо не змінювалося. Брама не наближалася. Попри відчуття величезної швидкості він не рухався.

— Швидше, Ув’язнювачу! Швидше! — рокотав дикий голос. — Наслідуй літ вітру, удар блискавки!

Він спробував угамувати відчуття руху.

Тут його вдарили вітри, могутні вітри, що кружляють Небесами.

Він подолав їх, але голос тепер лунав просто поруч, хоч видно було саму лише тінь.

— «Чуття — це коні, а об’єкти — їхні шляхи, — мовив голос. — Якщо інтелект пов’язаний із розумом, що відволікається, він утрачає здатність розрізняти», — тут Сем упізнав у цьому ревінні ззаду себе могутні слова з «Катхаупанішади». — «У такому разі, — правив далі голос, — чуття стають неслухняні, наче дикий і норовистий кінь у слабкого візника».

Раптом небо довкола нього вибухнуло блискавками, і його огорнула темрява.

Він спробував був ув’язнити енергетичні потоки, що налетіли на нього, але не знайшов для цього жодної зачіпки.

— Це не насправді! — заволав він.

— Що насправді, а що — ні? — відповів голос. — Твої коні від тебе тікають.

Настала мить страшенної чорноти, коли він линув крізь вакуум чуттів. Потому відчувся біль. Потому не лишилось нічого.

Тяжко бути найстарішим молодобогом у колективі.

Він увійшов до Палати карми, попросив аудієнції в представника Колеса й пройшов за служником у приймальню кармовладця, котрий два дні тому змушений був відмовитися від задоволення його прозондувати.

— То як? — поцікавився він.

— Перепрошую за затримку, владарю Муруґане. Наш персонал залучили до весільних приготувань.

— Вони гуляють собі, коли мали б готувати моє нове тіло?

— Не варто ставити це так, владарю, ніби то справді твоє тіло. Це тіло, що його позичає тобі Велике колесо у відповідь на твої нинішні кармічні потреби...

— І воно не готове, бо обслуга десь гуляє?

— Воно не готове, бо обертання Великого колеса...

— Я хочу одержати його щонайпізніше завтра ввечері. Якщо воно не буде готове, Велике колесо може наїхати на своїх служителів такою собі Джаґаннатшиною[112] колісницею. Чуєш мене, кармовладцю? Розумієш?

— Чую, але такі слова не до ладу в цьому...

— Переселитися порекомендував мені Брахма, і він буде дуже задоволений, якщо весільний бенкет на Мильовому Шпилі я відвідаю вже в новій подобі. Чи мені переказати, що Велике колесо не може виконати його бажання, бо крутиться надміру повільно?

— Ні, владарю. Тіло буде готове вчасно.

— Дуже добре.

Він розвернувся й вийшов.

Кармовладець показав йому в спину давній і таємничий знак.

— Брахмо...

— Так, богине?

— Щодо моєї пропозиції...

— Усе буде зроблено, як пані просили.

— Я передумала.

— Передумала?

— Угу, владарю. Хочу людську жертву.

— Невже...

— Так.

— А ти й справді сентиментальніша, ніж я був думав.

— То буде це зроблено чи не буде?

— Відверто кажучи, у світлі останніх подій я волів би, щоб було.

— То вирішено?

— Буде, як бажаєш. А він мав більше потуги, ніж я був думав. Не чатував би тоді Володар Омани... Знаєш, я й не сподівався, що той, котрий сидів тихо аж так довго, може бути аж такий... талановитий, за твоїми словами.

— Віддаси це до мого цілковитого розпорядження, Творцю?

— Залюбки.

— А Владцю Злодіїв підкинеш на десерт?

— Гаразд. Хай буде так.

— Дякую, можний.

— Та пусте.

— Так. Пусте місце зостанеться. Добраніч.

— Добраніч.

Кажуть, що того дня, того великого дня, владар Ваю[113] зупинив вітри Небес, і на Місто Небесне й Канібуррський ліс опустився штиль. Читраґупта[114], слуга владаря Ями, розклав на Краю Світу величезне багаття з дерева запашних порід, смол, пахощів, парфумів і коштовних тканин; на багаття поклав він Талісман Ув’язнювача й великий синьоперий плащ, що належав був Шрітові, вождю демонів-катапутнів; поклав він туди й мінливий клейнод Матерів із-під Бані Жеврива, і шафранову рясу з пурпурового гаю під Алунділом, що вона, за переказами, належала колись Татхаґаті-Будді. Тиша, що запала вранці після нічної Гулянки Перших, була цілковита. На Небесах не видно було ані руху. Кажуть, що демони пурхали невидимі в горішньому повітрі, але боялися наблизитися до місця скупчення потуги. Кажуть, що було багато знамень і прикмет, які провіщали падіння можних. Богослови й житієписці стверджували, що той, кого звали Семом, відрікся від своєї єресі й віддався на ласку Тримурті. Кажуть також, буцім богиня Парваті, яка колись доводилася йому чи то дружиною, чи то матір’ю, чи то сестрою, чи то донькою, чи то всіма ними, утекла з Небес і замешкала в жалобі серед відьом східного континенту, що їх уважала за рідню. Зі світанком великий птах на ім’я Ґаруда — Боговоз Вішну, чий дзьоб трощить колісниці — коротко стрепенувся, прокидаючись, і видав у своїй клітці однісінький хрипкий крик, крик, що рознісся Небесами, ріжучи слух, мов скляне лезо — купу скалок, розлунюючи по всьому краї та пробуджуючи від найміцнішого сну. У літньому спокої Небес розпочався день Кохання і Смерті.

Вулиці Небес були порожні. Боги тимчасово трималися всередині, вичікуючи. Усі брами Небес надійно позамикали.

Злодюгу й того, кого послідовники звали Магасематманом (гадаючи, що він — бог), випустили. У повітрі раптом відчувся холодок, війнуло якоюсь химороддю.

Високо-високо над Містом Небесним, на платформі, що вінчала Мильовий Шпиль, стояв Володар Омани, Мара Сновійник. Одягнений був він у свій плащ усіх барв. Руки тримав догори, і сили всіх інших богів струменіли крізь нього, додаючись до його власної.

У його розумі сформувався сон. Відтак він накрив цим сном Небеса, як висока хвиля накриває водою берег.

Усі сторіччя відтоді, як їх сформував владар Вішну, Місто й дичавина співіснували пліч-о-пліч, бувши сусідами, але не торкаючись одне до одного, бувши приступними, але відділені одне від одного не якимсь просторовим проміжком, а величезною відстанню у свідомості. Вішну як Охоронець зробив так недарма. Та й тепер він не зовсім схвалював усунення своєї перепони, хай навіть тимчасового і обмеженого. Він не бажав бачити, як хоч якась дичавина пробереться в Місто, що його він колись подумки виплекав досконалим тріумфом форми над хаосом.

Проте сила Сновійника на певний час дала котам-примарам змогу бачити Небеса.

Вони неспокійно смикнулися на темних віковічних стежках Джунглів, що були почасти ілюзією. Там, у місці, що існувало тільки наполовину, їхні очі здобули нове бачення, а з ним прийшов неспокій і поклик полювати.

Серед мореплавців, отих усесвітніх пліткарів і розносників чуток, які, здається, знають геть усе, подейкували: деякі з примарних кішок, що вийшли того дня полювати, кішками насправді зовсім не були. Мовляв, у місцинах світу, де згодом бували боги, ходив поголос: дехто з Небесних того дня переодягся в тіла білих канібуррських тигрів і прилучився на вулицях Міста до ловів, за дичину яких правили злодюга-невдаха й той, кого колись звали Буддою.

Кажуть, що коли Сем блукав Містом, якийсь старезний дроздяк зробив над ним три кола, а тоді вмостився на плече й мовив:

— А чи ти, бува, не Майтрея, Володар Світла, що ото його світ чекав аж усі ці роки, той, чиє пришестя я давним-давно провістив у вірші?

— Ні, мене звуть Сем, — відповів він, — і я от-от покину світ, а не прийду в нього. А ти хто?

— Я птах, що був колись поетом. Літав я цілісінький ранок, відтоді як Гарудине гаркання розпочало день. Пурхав я Небесами там і сям, шукаючи владаря Рудру в надії запаскудити його своїм послідом, аж тут відчув, як увесь край накрила потуга химороді. Залетів я далеко й багато чого бачив, Володарю Світла.

— То що ж ти бачив, птаху, який був поетом?

— Бачив розкладене на краю світу незапалене багаття, навколо якого ворушаться тумани. Бачив запізнілих богів, які ширяють круг склепіння, — хто снігами женеться, хто у височині мчить. Бачив лицедіїв на ранзі й непатьї[115], що репетирували «Криваву маску» до весілля Смерті й Руйнації. Бачив, як владар Ваю підніс руку й зупинив вітри, що кружляють Небесами. Бачив усебарвного Мару на вершечку найвищої вежі й відчув потугу химороді, що її він навіює, бо вгледів, як коти-примари в пущі занепокоїлися, а тоді похопилися в цей бік. Бачив сльози чоловіка й жінки. Чув сміх богині. Бачив якийсь сяйний спис, здійнятий проти ранку, і чув вимовлену присягу. І, нарешті, побачив Володаря Світла, про якого давним-давно написав:

Все вмира — ніяк не вмре,

На краю все — не за краєм,

В світло вбраний,

В тьмі — баніт,

Зірницею у ніч

Скінчити йде наш світ.

Прихід прорік

Поет, що втік.

Він, Морґан, в смерті день

Ввіч уздрить цю річ.

Тоді птах нашорошив пір’я і застиг.

— Тішуся, птаху, що мав ти нагоду побачити стільки всього, — сказав Сем, — і що у вигадці своєї метафори досяг ти певного задоволення. На жаль, поетична правда значно різниться від тієї, яка оточує нас за більшості життєвих обставин.

— Чолом тобі, Володарю Світла! — мовив птах і знявся в повітря. На зльоті його прохромила стріла, яку випустив із вікна неподалік один ненависник дроздяків.

Сем поквапився далі.

Кажуть, ніби примарна кішка, котра забрала його життя, а трохи згодом — і Гельбине, насправді була бог чи богиня, що цілком можливо.

Кажуть також, ніби примарна кішка, котра їх убила, не була ні перша, ані друга з тих, що намагалися. Декілька тигрів загинуло під Сяйним списом, який устромлювався в них, висмикувався, обтрушувався від крові, а тоді вертався в руки свого метальника. Проте й сам Тек упав, поцілений у голову стільцем, який жбурнув владар Ґанеша, нишком увійшовши в кімнату за його спиною. Дехто каже, ніби Сяйний спис згодом знищив владар Аґні, але інші стверджують, буцім його кинула за Край Світу владарка Мая.

Вішну не був задоволений і, за пізнішими переказами, заявляв, що Місто не мала б опоганити кров і що туди, куди хаос пробрався раз, він одного дня повернеться. Але молодші боги з нього сміялися, адже він уходив за найменшого з Тримурті, а його ідеї знали як дещо старуваті — він же сам був із Перших. Однак через це він відмовився брати хоч якусь участь у тому, що відбувалося, і до часу всамітнився у своїй вежі. А владар Варуна Справедливий відвернув від тих подій своє лице й відвідав Павільйон тиші на Краю Світу, де посидів у кімнаті під назвою «Страх».

«Криваву маску», що її написав відомий за свою квітчасту мову поет Адасай з антиморґанівської школи, виконали незле. Супроводжували виставу потужні ілюзії, які з цієї особливої нагоди навіяв Сновійник. Кажуть, що й Сем того дня теж потрапив до ілюзії; що частиною всієї тієї химороді було блукання в напівтемряві серед неймовірного смороду, крізь осередки виття й лементу; що перед ним знову постали всі ті жахи, які він пізнав був за своє існування, блискучі чи тьмяні, мовчазні чи сурмоголосі, свіжовирвані з матерії його спогадів, забризкуючи його життя, аж доки воно не скінчилося, краплями емоцій свого народження.

Рештки урочистою процесією віднесли на багаття, розкладене перед Краєм Світу, щоб спалити там під наспіви. Владар Аґні підняв свої окуляри, трохи подивився — і постало полум’я. Владар Ваю здійняв руку — і налетів вітер, роздмухуючи вогонь. Коли все скінчилося, владар Шива вивергнув попіл за межі світу порухом свого тризубця.

Як зважити на все це, ґрунтовний і разючий був він, той похорон.

Весілля, що в них на Небесах давненько не вправлялися, відгуляли на всю силу традиції. Мильовий Шпиль сліпуче виблискував, мовби крижаний сталагміт. Химородь була прибрана, і знов осліплені коти-примари блукали вулицями Міста, відчуваючи, як щось — либонь, вітер — погладжує їм хутро; піднімаючись широкими сходами, вони дерлися на кам’янистий схил; будівлі були їм скелями, статуї — деревами. Вітри, що кружляли Небесами, уловили пісню й рознесли її краєм. На Майдані в центральному Кільці розпалили священний вогонь. Незаймані, що їх привезли спеціально для цього, нагодували вогонь чистим і сухим запашним деревом, яке потріскувало й горіло майже без диму, лише час від часу випускало біліші за біле клуби. Сур’я-сонце сяяв так яскраво, що день аж бринів від ясності. Наречений у супроводі численного почту зодягнених у червоне друзів і челяді пройшов Містом до Павільйону Калі, де всю процесію впустили всередину й провели до великої бенкетної зали слуги богині. Хазяйнував там владар Кубера, який порозсаджував шарлатовий поїзд, усі три сотні осіб, на чорні й білі — через один — стільці за довгими столами із чорного дерева, інкрустованого кісткою. Там, у тій залі, усіх їх почастували мадгупаркою[116] — напоєм із меду, кисляку й психоделічних порошків; випили вони його разом із синьошатим поїздом нареченої, що саме ввійшов до зали, несучи весільні келихи на двох. Поїзд нареченої теж налічував триста осіб, і коли всі вони повсідалися й випили мадгупарки, Кубера виголосив їм довгеньку промову, пересипану безсоромними жартиками й буденними мудрощами, подеколи цитуючи стародавні заповіти. Тоді рать нареченого рушила до павільйону на Майдані, а нареченої — туди ж, але з іншого боку. Яма й Калі нарізно ввійшли в цей павільйон і сіли обабіч завіски. Співано багато древніх пісень, і владар Кубера прибрав завіску, дозволивши парі глянути одне на одне вперше за сьогодні. Тоді Кубера виголосив промову, оддавши Калі під Ямину опіку в обмін на дані їй обіцянки люб’язного ставлення, добробуту й задоволення. Відтак владар Яма стиснув Калі руку й провів її біля вогню, куди вона кинула жертовне зерно, а шати їхні зв’язав докупи хтось із її челяді. Потому Калі стала на жорно і, щоразу ступаючи на купку рису, пройшла отак сім кроків разом із нареченим. Тоді з неба викликали дощик, що тривав якихось кілька вдарів серця й освятив шлюб благословенням води. Опісля челядь і гості злилися в одну процесію й посунули містом у бік темного Яминого павільйону, де влаштовано бучну превеселу учту й зіграно «Криваву маску».

Коли Сем зустрів свого останнього тигра, звірюка повільно кивнула — знала вже, на кого полює. Бігти йому не було куди, тож він просто стояв і чекав. Кішка теж не поспішала. Цієї миті на Місто спробувала налетіти орда демонів, але їх не пустила потуга химороді. Богиню Ратрі бачили в сльозах, і її ім’я внесли до списку. Тека-архівара тимчасово ув’язнили в піднебесних підземеллях. Чули, як владар Яма мовив: «Життя не повстало», — ніби майже був сподівався, що таки повстане.

Як зважити на все це, ґрунтовна й разюча була вона, та смерть.

Весільна учта тривала сім днів, і владар Мара навіював на бенкетарів сон за сном. Мов на чарівному килимі, катав він їх теренами ілюзій, зводив палаци з барвистого диму на стовпах із води й вогню, знижував лавки, на яких вони сиділи, у каньйони зоряного пилу, коралами й смирною намагався спрямувати чуття поза звичні межі; він напустив на них усі їхні Образи й не давав із них вийти, закрутивши навколо круговерть архетипів, на які спиралися їхні сили: Шива на цвинтарі оспівував Танцем руйнації і Танцем часу легенду про те, як знищив колись три летючі міста титанів, Крішна Темний рухався в позиціях Борецького танцю, нагадуючи, як здолав був чорного демона Бану[117], а Лакшмі виконувала Танець статуї; навіть владаря Вішну змусили вкотре показати церемонні па Танцю амфори, Муруґан же в цей час реготав у своєму новісінькому тілі зі світу, вирядженого в усі свої океани, і гопав по цих водах, мов по сцені, у тріумфальному танці — тому самому, що його він витанцьовував, убивши Шуру[118], який сховався був у морських глибинах. Мара ворухнув рукою, і були чари й барви, музика й вино. Були вірші й забави. Був спів і сміх. Були змагання, неабиякі випроби моці та вправності. Зрештою, щоб витримати всі ті сім днів веселощів, треба було мати божественну витривалість.

Як зважити на все це, ґрунтовне й разюче було воно, те весілля.

Коли воно закінчилося, молодята покинули Небеса, щоб якийсь час мандрувати світом і тішитися багатьма місцинами. Ні слуг, ні челяді із собою не взяли, щоб мандрувалось вільніше. Ні послідовності своїх відвідин, ні тривалості перебування там чи сям не розголошували — та й сподівано, з такими-то небесними приятелями-жартунами.

Гульбища точилися собі й після їхнього від’їзду. Владар Рудра, заживши неймовірної кількості соми, видерся на стіл і завів був промову щодо молодої — і то таку, яка аж ніяк не сподобалася б Ямі, був би він присутній. З огляду на це владар Агні ляснув Рудру по губах і негайно дістав виклик на дуель — в Образах, із відстані завдовжки в Небеса.

Аґні полетів на гору за Канібуррою, а Рудра зайняв позицію поруч Краю Світу. Коли дали сигнал, Рудра випустив теплочутливу стрілу, яка зі свистом долала довгі милі, наближаючись до суперника. Однак владар Аґні засік її за п’ятнадцять миль від себе та спалив у повітрі вибухом Світового вогню, потім перемістив ту саму силу, мов світляну голку, і торкнув нею Рудру, спопеливши того на місці, а заразом і пронизавши склепіння за його спиною. Так була збережена честь локапалів, а на місце загиблого старого Рудри з лав напівбогів підвищили нового.

Один раджа й двоє верховних жерців умерли від отрути, ще й досить мальовничо, і для їхніх синюватих останків спорудили вогнища. Владар Крішна прибрав свого Образу й зіграв музику, після якої всяка інша — не музика, а коли він дограв, Гуарі Світла перемінила гнів на ласку, пом’якшала серцем і вернулася до нього. Сарасваті у всій своїй пишноті виконала Танець насолоди, а тоді владар Мара відтворив утечу Гельби й Будди вулицями Міста. Та ця остання мана багатьох занепокоїла, й імен у списку побільшало. Тут серед них посмів явитися демон у тілі юнака з головою тигра, який люто накинувся на владаря Аґні. Демона відігнали, об’єднавши сили, Ратрі й Вішну, та він спромігся чкурнути в безтілесність, перш ніж Аґні встиг прицілитися в нього своїм жезлом.

У дні по тому на Небесах сталися зміни.

Списосяйного Тека-архівара судили кармовладці й переселили в мавпяче тіло, записавши йому у свідомість спеціальне попередження, щоб його раз по раз поновлювали в тілі мавпи й він блукав світом у цій подобі доти, доки Небеса не зглянуться на нього й не помилують. Опісля його доправили в південні джунглі й випустили відробляти кармінний тягар.

Владар Варуна Справедливий зібрав навколо себе слуг і покинув Місто Небесне, щоб оселитися десь у світі. Дехто з його недоброзичливців порівнював цей від’їзд із від’їздом Нірріті Чорного, бога пітьми й зіпсуття, що залишив колись Небеса, сповнений лихої волі й міазмів багатьох моторошних проклять. Та Варунині недоброзичливці не були такі вже численні, бо знано було всім: Справедливим його величають засдужено, а огуда на його адресу легко може відбитися плямою на доброму імені самого огудника, отож про Варуну мало хто говорив — хіба що в перші дні по від’їзді.

Значно пізніше, у дні Небесних чищень, у світ вигнали ще декого з богів. Проте вигнання їхнє мало свої початки саме в тих часах, коли на Небеса знову приходив акселераціонізм.

Дальшими днями Брахма — найможніший із чотирьох божих чинів і вісімнадцяти райських воїнств, Усетворець, владар Високих Небес і всього під ними, із пупа якого пнеться лотос, руки якого збурюють океани, ноги якого за три кроки всі світи обходять, барабан слави якого вбиває жах у серця ворогів його, на правиці якого колесо закону, який спутує лиха змією, — почувався щораз більш ніяково та збентежено внаслідок обіцянки, необачно даної Володарці Смерті. Утім, він, найпевніше, учинив би так само й без її вмовлянь. Отже, головним результатом її дій було, імовірно, те, що завдяки їм він мав — хай і недовго — когось, кого міг звинуватити у своїх пізніших неприємностях. Його ж бо знали ще як Брахму Непохибного.

Після гульбищ склепіння Небес полагодили в кількох місцях.

У Музеї Небес відтоді повсякчас чатував озброєний вартовий.

Планували кілька вилазок демоноловів, але тільки в планах воно й лишилося.

Призначили нового архівара — з тих, хто ані найменшої тями про свій родовід не мав.

Канібуррських котів-примар ушанували символічною присутністю в Храмах по всій землі.

Останньої ночі гульбищ якийсь бог прибув сам-один до Павільйону тиші на Краю Світу й пробув кілька годин у кімнаті під назвою «Пам’ять». Потому він довго реготав, а тоді вернувся в Місто Небесне; у реготі його були юність і краса, сила й чистота, а вітри, що кружляють Небесами, підхопили цей звук і рознесли якнайдалі, чудуючи всіх, хто його вловив, уміщеною в ньому дивною і лункою ноткою тріумфу.

Як зважити на все це, ґрунтовний і разючий був він, той час Кохання і Смерті, Ненависті і Життя, а ще й Глупоти.

Розділ шостий

У час по смерті Брахми в Місті Небесному настала пора ворохобні. Кілька богів були навіть вигнані з Небес. Був то час, коли замалим не кожен боявся, що в ньому вбачать акселераціоніста; із примхи долі в той чи інший момент цієї пори акселераціоніста вбачили замалим не в кожному. Хоч Великодухий Сем і був мертвий, дух його, казали, жив собі далі — та ще й насміхався. А згодом, у дні невдоволення й інтриг, що призвели до Великої битви, пішов поголос, що, може, живе собі далі не тільки дух...

Коли сонце страждань сіло,

настає цей супокій.

Володар тихих зір, цей супокій творива,

це місце, де мандала, крутячись, робиться сіра.

Дурень же подумки промовля,

що його гадки — лиш гадки...

«Сарага»[119] (98—99)

Був ранній ранок. При басейні з пурпуровими лотосами в Саду радощів, у ногах статуї синьої богині з віною, лежав Брахма.

Дівчина, котра його знайшла, спершу подумала, що він спочиває, бо ж очі його досі були розплющені. Та за мить вона втямила, що він не дихає, а його неабияк викривлене лице не змінює виразу.

Вона здригнулася, чекаючи на кінець світу. Бог же помер — тож, на її думку, це був природний наслідок. Однак трохи згодом вона вирішила, що внутрішні взаємозв’язки між речами зможуть протримати світ купи ще годинку-другу; з огляду на це їй подумалося, що доцільно було б привернути до неминучого кінця юги увагу когось, хто ліпше годен дати цьому раду.

Вона розповіла Першій наложниці Брахми, яка пішла пересвідчитися на власні очі, відтак погодилася, що її владар і справді мертвий, звернулася до статуї синьої богині, що негайно заграла на віні, а тоді надіслала Вішну й Шиві звістки, запросивши їх невідкладно явитися до Павільйону.

Вони явилися, прихопивши владаря Ґанешу.

Оглянувши тіло, дійшли згоди щодо його стану й під загрозою страти наказали обом жінкам сидіти в їхніх покоях.

Затим радили раду.

— Якнайшвидше потребуємо нового творця, — сказав Вішну. — Висувайте кандидатури.

— Висуваю Ганешу! — запропонував Шива.

— Відхилено, — не погодився Ґанеша.

— Чому?

— Не люблю ролей переднього плану. Волію триматися десь за лаштунками.

— Тоді обміркуймо альтернативи, та й швидко.

— Чи не було б мудро, — спитав Вішну, — спершу встановити причину цієї пригоди?

— Ні, — заперечив Ганеша. — Щонайперше мусимо обрати наступника. Навіть розтин почекає. Небеса без Брахми не можуть.

— Хтось із локапалів?

— Можливо.

— Яма?

— Ні. Надто серйозний, надто сумлінний — технар, не управлінець. Крім того, гадаю, він емоційно нестійкий.

— Кубера?

— Надто розумний. Боюсь я Кубери.

—Індра?

— Надто свавільний.

— Тоді Аґні?

— Може. А може, ні.

— Можливо, Крішна?

— Надто легковажний, ніколи не тверезий.

— То кого ж ти пропонуєш?

— Яка в нас на цей момент найбільша проблема?

— Здається, на цей момент ми великих проблем не маємо, — відповів Вішну.

— У такому разі могло б бути мудро таку проблему мати, — порадив Ганеша. — Мені видається, наша найбільша проблема — акселераціонізм. Сем повернувся, поборсався й закаламутив чисті води.

— Так, — підхопив Шива.

— Акселераціонізм? Нащо копати мертвого пса?

— Ха, але ж він не мертвий. Принаймні не серед низоти. А ще це відверне увагу від наступництва в Тримурті й збереже хоча б позірну єдність у Місті. Якщо, звісно, ви не воліли б натомість розпочати кампанію проти Нірріті та його зомбі...

— Оце вже ні.

— Не тепер.

— Хм... так, тоді наша найбільша проблема на цей момент — акселераціонізм.

— Гаразд. Акселераціонізм — наша найбільша проблема.

— Хто ненавидить його найсильніше?

— Ти?

— Казна-що. Окрім мене.

— Повідай нам, Ганешо!

— Калі.

— Сумніваюся.

— Я — ні. Двоє звірів-близнюків, буддизм і акселераціонізм, тягнуть одну колісницю. Будда нею згордував. Вона — жінка. Вона поведе цю війну.

— Це означатиме відмову від жіночості.

— Не треба про всякі дрібниці.

— Гаразд, Калі.

— А що з Ямою?

— А що з ним? Залиште Яму мені.

— Більш ніж радо.

— Я теж.

— Дуже добре. То рушайте ж у світ, ти — у громовій колісниці, ти — на спині великого Гаруди. Знайдіть Яму й Калі. Верніть їх на Небеса. Я чекатиму на вас і міркуватиму над питанням Брахминої кончини.

— Хай буде так.

— Згода.

— Зичу доброго ранку.

— Стривай, добрий купче Вамо! Хочу перемовити з тобою слівце.

— Слухаю, Кабадо. Що зволиш сказати?

— Тяжко добрати слівце, що його я хтів би з тобою перемовити. Та воно стосується певного стану речей, який спричинився до значного схвилювання поміж кількох твоїх найближчих сусідів.

— Он як? То кажи ж.

— Ідеться за атмосферу...

— Атмосферу?

— Ну, вітри, вітерці...

— Вітри? Вітерці?

— І те, що вони із собою несуть.

— Несуть? Що ж, приміром?

— Запахи, добрий Вамо.

— Запахи? Які такі запахи?

— Запахи, ну, запахи... фекальних мас...

— Чого-чо... А! Так. Правда. Слушно. Щось таке можливе. Я забув, так звик до них.

— Чи можу я поцікавитися їхньою причиною?

— Вони спричинені продуктом дефекації, Кабадо.

— Се мені річ відома. Цікавить мене, чому вони присутні, а не з якого джерела походять і яка їхня природа.

— Вони присутні, бо в моїй задній кімнатці стоять відра, заповнені тим... добром.

— Он як?

— Так. Бережу я таким робом продукти життя нашої родини. Чиню так уже вісім днів.

— Та з якою ж метою, достойний Вамо?

— Не чув хіба єси про таку штуку, дивовижну штуку, штуковину, що в неї се добро скидають, у воду, а відтак тягнуть за важіль, а відтак усе те з гучним вируванням відносить далеко-далеко під землю?

— Чував такі балачки...

— О, то се правда, правда. Штуковина ся існує. Її лиш недавно винайшов той, кого мені не слід іменувати, і вона складається з великих труб і сидіння без дна — та й без верху, властиво. Се найдивовижніше відкриття нашого віку, і за лічені місяці я й собі його набуду!

— Ти? Отієї штуки?

— Угу... Її встановлять у кімнатці, котру я прибудував іззаду будинку. Може, того дня я навіть запрошу всіх сусідів на вечерю й дозволю тою річчю скористатися.

— Воістину чудасія то, а ти — чоловік гойний.

— І я так гадаю.

— Але, але... Запахи?

— Їх спричиняють відра добра, що їх я приберігаю аж до встановлення теї штуковини.

— Нащо?

— Хай ліпше в моїм кармописі запишуть, буцім я почав користуватися тею штуковиною під се добро вісім днів тому, аніж за кілька місяців відтепер. Се покаже моє швидке просування в житті.

— Ага! Бачу тепер мудрість твого чину, Вамо. Я аж ніяк не хтів справити враження, ніби ми заступаємо путь шукачеві підвищення. Прости мене, якщо так здалося.

— Прощений єси.

— Сусідство твоє тебе любить, попри запахи. Як дістанеш промоцію, пам’ятай се, будь ласкав.

— Звісно.

— Такий поступ, либонь, дорогий.

— Ще б пак.

— Ми, достойний Вамо, приємність матимем од атмосфери з усіма її гострими передвістями.

— Се лиш моє друге життя, добрий Кабадо, але відчуваю вже: мене торкається доля.

— Я також се відчуваю. Вітри Часу міняться й несуть людству багато дивовиж. Бережіть тебе боги.

— І тобі того ж. Але не забувай же й за благословення Просвітленого, що його Васу, мій брат у других, прихистив був у своїм пурпуровім гайку.

— Як таке забудеш? Магасематман теж був бог. Дехто каже, Вішну.

— То брехні. Він був будда.

— Тоді й він най благословить.

— Дуже добре. На добридень, Кабадо.

— На день добрий, достойнику.

Яма й Калі потрапили на Небеса. Спустилися на спині птаха Ґаруди. Увійшли до Міста Небесного в товаристві Вішну. Не спинялися ні для чого, а рушили просто до Брахминого павільйону. У Саду радощів стрілися з Шивою і Ганешею.

— Слухайте-но, Смерте й Руйнаціє! — мовив Ганеша. — Брахма мертвий, і знаємо про це лиш ми п’ятеро.

— Як таке сталося? — запитав Яма.

— Здається, отруїли.

— Чи зроблено розтин?

— Ні.

— Тоді я його зроблю.

— Гаразд. Але наразі маємо іншу справу, ще важливішого значення.

— Назви її.

— Його наступник.

— Так. Небеса не можуть без Брахми.

— Достоту... Калі, скажи-но мені, як дивишся на те, щоб зробитися Брахмою, чиє сідло золоте, а остроги — срібні?

— Ну, не знаю...

— Тоді почни над цим думати, і то швидко. Твою кандидатуру визнано найліпшою.

— А як же владар Аґні?

— Не так високо в списку. Його антиакселераціонізм не такий виразний, яку пані Калі.

— Ясно.

— Мені теж.

— Отже, він добрий бог, але не великий.

— Так. Хто міг убити Брахму?

— Не уявляю. А ти?

— Ще ні.

— Але знайдеш його, владарю Ямо?

— Еге ж, і буду в Образі.

— Ви двоє, мабуть, хочете порадитися.

— Хочемо.

— Тоді ми залишимо вас тут. За годину відтепер вечеряємо разом у Павільйоні.

— Так.

— Так.

— До зустрічі...

— До зустрічі.

— До зустрічі.

— Владарко?

— Що?

— Нове тіло — це автоматичне розлучення, хіба підписати договір пролонгації.

— Так.

— Брахма мусить бути чоловіком.

— Так.

— Відмовся.

— Владарю мій...

— Ти що, вагаєшся?

— Це все так зненацька, Ямо...

— Невже таки обдумуєш?

— Мушу.

— Калі, ти мене засмучуєш.

— Не мала такого наміру.

— І я велю тобі відхилити пропозицію.

— Я й сама повноправна богиня, владарю Ямо, а не лише твоя жінка.

— Як це розуміти?

— Я сама за себе вирішую.

— Якщо погодишся, Калі, між нами всьому край.

— Це очевидно.

— Та що, в ім’я риші, таке той акселераціонізм, як не слон із мурашки? Чому вони раптом аж так проти нього?

— Може, відчувають потребу бути проти чогось.

— А чому ти погоджуєшся це очолити?

— Не знаю.

— А може, дорогенька, маєш особливу причину на антиакселераціонізм?

— Не знаю.

— Я хоч за божими мірками й молодий, але чув, буцім той герой Калкін, із котрим ти їздила опліч на світанку світу, і такий собі Сем — та сама особа. Якщо маєш підстави ненавидіти свого давнього супутника, а ним і справді був Сем, то ясно тоді, чому вони вербують тебе проти його виплоду. Чи може це бути правдою?

— Може.

— Тоді, якщо кохаєш мене й справді моя супутниця, хай стане Брахмою інший.

— Ямо...

— Вони схочуть рішення за годину.

— І я їм його дам.

— Яке ж воно буде?

— Вибач, Ямо...

Яма покинув Сад радощів, не діждавшись вечері. Хоч це й видавалося нездоровим порушенням етикету, Яму з усіх богів уважали найнепіддатливішим до дисциплінування, і цей факт був йому відомий, так само як і причини, що за ним стояли. Отож він пішов із Саду радощів і помандрував туди, де Небеса закінчуються.

День і ніч провів він на Краю Світу, і жоден відвідувач його не потурбував. Він побув у кожній із п’яти кімнат Павільйону тиші. Про що він там думав — його діло, бо думав він це не для вас. Уранці ж вернувся до Міста Небесного.

Там він довідався про смерть Шиви.

Його тризубець пропалив чергову дірку в склепінні, але йому проломили голову тупим предметом — досі не знайденим.

Яма пішов до свого друга Кубери.

— Ґанеша, Вішну й новий Брахма вже запросили Аґні посісти місце Руйнівника, — розповів Кубера. — Гадаю, він погодиться.

— Чудово — для Аґні, — сказав Яма. — Хто вбив Бога?

— Я багато над цим міркував. Гадаю, у Брахминому випадку це хтось, із ким він був настільки близько знайомий, щоб узяти з його рук напій, а в Шивиному — хтось досить відомий, щоб його заскочити. До цих показів додати більше нічого не маю.

— Та сама особа?

— На гроші б заклався.

— Може, це частина змови акселераціоністів?

— Мені в це повірити тяжко. Симпатики акселераціонізму справжньої організації не мають. Надто вже недавно вернувся акселераціонізм на Небеса, щоб набути більшої ваги. Хіба що купка інтриганів. Найпевніше — якийсь одинак, без жодних спільників.

— Які інші причини можливі?

— Вендета. Або якийсь божок хоче стати богом. Навіщо хтось когось взагалі вбиває?

— Маєш на думці когось конкретного?

— Найбільша проблема, Ямо, буде виключати підозрюваних, а не знаходити їх. Розслідування доручили тобі?

— Я цього вже не певний. Гадаю, так. Але я знайду того, хто це зробив, хай би яке становище він посідав, і вб’ю.

— Чому?

— Маю потребу щось зробити, когось...

— Убити?

— Так.

— Мені прикро, друже.

— Мені теж. Та це мій привілей — і намір.

— Дарма ти взагалі поговорив зі мною щодо цього питання. Це ж, очевидно, дуже конфіденційна річ.

— Нікому не скажу, якщо ти не скажеш.

— Я — ні, запевняю.

— Ну, і ти ж знаєш, що я подбаю про кармічні записи, щоб обійти психозонд.

— Тому я про це й згадав, та й про Шиву розповів. Хай буде так.

— На добридень, друже.

— На добридень, Ямо.

Яма вийшов із Павільйону локапалів. Трохи згодом туди ввійшла богиня Ратрі.

— Чолом, Куберо.

— Чолом, Ратрі.

— Чого сидиш тут самотою?

— Бо не маю з ким посидіти несамотою. Чого прийшла сюди самотою?

— Бо не мала з ким поговорити — аж дотепер.

— Шукаєш поради чи бесіди?

— І того, й другого.

— Сідай.

— Дякую. Я налякана.

— А чи й голодна?

— Ні.

— З’їж фруктів, випий соми.

— Гаразд.

— Чого боїшся й чим можу помогти?

— Я бачила, як звідси виходив владар Яма...

— Так.

— Глянувши йому в обличчя, я усвідомила, що бог смерті існує, і що є сила, якої навіть боги можуть боятися...

— Яма сильний, і він мені друг. Смерть могутня й не друг нікому. Та обоє співіснують, і це дивно. Аґні теж сильний, а ще він — Вогонь. Аґні мені друг. Крішна міг би бути сильним, якби схотів. Але він цього ніколи не хоче. Зношує тіла з фантастичною швидкістю. П’є собі сому, грає музику й жінок. Ненавидить минуле й майбутнє. Він мені друг. Я — найменший із-поміж локапалів, і я не сильний. Хай би яке тіло я носив, воно швидко гладшає. Я своїм трьом друзям певніше за батька, ніж за брата. У них я ціную хміль і музику, кохання й вогонь — бо все це життєві речі, тож я можу любити своїх друзів хоч як людей, хоч як богів. Але Ямине друге «я» й мене лякає, Ратрі. Адже коли на ньому його Образ, він — вакуум, від якого цього бідного товстуна дрижаки беруть. Тоді він не друг нікому. Тож не бентежся, якщо боїшся мого друга. Тобі ж, богине ночі, відомо: коли бог стурбований, відповідний Образ поспішає його втішити — от як тепер, коли в цьому гніздечку сутеніє, хоч день іще далеко не скінчився. Знай же, що перестріла ти стурбованого Яму.

— Він повернувся досить несподівано.

— Так.

— Чи можу спитати, чому?

— На жаль, це конфіденційна річ.

— Чи має вона стосунок до Брахми?

— А чого питаєш?

— Гадаю, Брахма мертвий. Боюся, Яму викликано знайти його вбивцю. Боюся, він знайде мене, хай навіть я й на ціле століття огорну Небеса ніччю. Він мене знайде, а вакуум мені нестерпний.

— Що ти знаєш про це буцім убивство?

— Гадаю, я була або остання, хто бачив Брахму живим, або перша, хто бачив його мертвим, — залежно від того, що означало його посмикування.

— За яких обставин це трапилося?

— Учора рано-вранці я пішла до його Павільйону заступитися перед ним за владарку Парваті, щоб він її помилував і дозволив повернутися. Мені сказали шукати його в Саду радощів — туди я й перейшла...

— Сказали? Хто сказав?

— Одна з його жінок. Як звуть, не знаю.

— Кажи далі. Що трапилось потому?

— Я знайшла його в ногах синьої статуї, що грає на віні. Він посмикувався. Дихання не було. Відтак він навіть смикатися перестав і знерухомів. Ні серцебиття, ні пульсу я не відчула. Отож я викликала трохи ночі, загорнулася в тіні й пішла із Саду.

— Чому не покликала на поміч? Може, ще не було запізно.

— Бо, звісно, хотіла, щоб він помер. Я ненавиділа його за те, що він заподіяв Семові, за вигнання Парваті й Варуни, за те, як він учинив із Теком-архіваром, за те...

— Годі. Вести так далі можна цілий день. Ти пішла безпосередньо із Саду чи спинялася в Павільйоні?

— Пройшла Павільйон і бачила ту саму дівчину. Я їй явилася й сказала, що не знайшла Брахми й повернуся пізніше... Він же таки мертвий? Що мені тепер робити?

— З’їж іще фруктів, випий ще соми. Так, мертвий.

— Яма по мене прийде?

— Авжеж. Прийде по кожного, кого бачили поблизу. Без сумніву, це була досить швидкодійна отрута, а ти була там майже в мить смерті. Тож він, природно, по тебе прийде й перевірить тебе психозондом — заразом з усіма іншими. Зонд виявить, що ти цього не коїла. Отже, пропоную просто чекати, доки тебе притягнуть до відповідальності. Нікому цієї історії не розповідай.

— Що сказати Ямі?

— Якщо він знайде тебе, перш ніж я — його, розкажи все, включно з фактом, що говорила зі мною. Це тому, що я навіть не мав би знати про цю пригоду. Кончину одного з Тримурті завжди тримають у таємниці якнайдовше, навіть коштом життів.

— Але кармовладці прочитають це з твоєї пам’яті, коли ти станеш перед судом.

— Аби лишень не прочитали з твоєї сьогодні. Знання про Брахмину кончину триматимуть у якомога вужчому колі. Позаяк Яма, імовірно, вестиме офіційне слідство й він же — конструктор психозонда, не думаю, щодо керування машинами залучать котрихось жовтоколісних. Утім, мушу уточнити, чи це дійсно так, у самого Ями — або ж підказати йому це, невідкладно.

— Перш ніж підеш...

— Що?

— Ти мовив, ніби про це має знати якомога менше осіб, навіть коштом життів. Чи означає це, що мене?..

— Ні. Ти житимеш, бо я тебе захищу.

— Навіщо це тобі?

— Бо ти мені — друг.

Яма керував машиною, що зондує свідомість. Він прозондував тридцятьох сімох, кожен із котрих міг мати доступ до Брахми в його Саду впродовж усього дня перед боговбивством. Одинадцятеро з них були боги чи богині, зокрема й Ратрі, Сарасваті, Баю, Мара, Лакшмі, Муруґан, Аґні й Крішна.

Із цих тридцяти семи богів і людей винним не був визнаний ніхто.

Кубера-винахідник стояв обіч Ями й роздивлявся психо-стрічки.

— Що тепер, Ямо?

— Не знаю.

— Можлива річ, убивця був невидимий.

— Можливо.

— Але ти так не думаєш?

— Я так не думаю.

— А що як зобов’язати кожного в Місті пройти зондування?

— Щодня багато хто прибуває й відбуває крізь численні входи-виходи.

— Чи міркував ти над імовірністю того, що це міг бути хтось із ракашів? Їх, як ти добре знаєш, знову повно у світі, а вони ж нас ненавидять.

— Ракаші своїх жертв не труять. Крім того, я не вірю, що хтось із них міг проникнути в Сад — відлякувальні пахощі завадили б.

— Що ж тепер?

— Повернуся до лабораторії та думатиму.

— Чи дозволиш супроводити тебе в Неозорий чертог смерті?

— Якщо бажаєш.

Кубера повернувся з Ямою; поки Яма думав, Кубера уважно вивчав його каталог первинних стрічок, нагромаджений під час дослідів із найдавнішими психозондами. Вони, певна річ, були відбраковані, були неповні; актуальні життєписні стрічки всіх мешканців Міста Небесного мали тільки кармовладці. Кубера це, певна річ, знав.

У місті під назвою Прагну на річці Ведрі перевинайшли друкарський верстат. Там же експериментували зі складною сантехнікою. З’явилося в полі зору й двоє дуже вправних храмових художників, а один старий шкляр виготовив біфокальні окуляри й заходився шліфувати пару за парою. Тож за всіма ознаками в одній із містодержав почався ренесанс.

Брахма постановив: пора виступити проти акселераціонізму.

На Небесах зібрали каральну експедицію, а Храми сусідніх із Прагну міст розіслали всім вірним заклик готуватися до священної війни.

Шива Руйнівник ніс суто символічний тризубець, адже насправді покладався на вогняний жезл, який висів у нього при боці.

Брахма, чиє сідло золоте, а остроги — срібні, ніс меч, колесо й лук.

Новий Рудра ніс лук і сагайдак старого.

Владар Мара був одягнений у блискучий плащ, який повсякчас мінився барвами, і ніхто не міг сказати, що за зброю він несе й на якій колісниці їде. Бо ж від тривалого глядіння на нього голова йшла обертом, а все довкола міняло форму — за винятком його коней, з чиїх пащек безперестань падали краплі крові, залишаючи по собі димні цятки.

З-поміж напівбогів обрали п’ятдесятьох, які досі опановували несталі Атрибути, прагнули зміцнити Образи та здобути заслугу в битві.

Крішна воювати відмовився й подався грати на свирілі в Канібуррі.

Він знайшов його на трав’янистому пагорбі за Містом, де той лежав горічерева, споглядаючи ряснозоряне небо.

— Добрий вечір.

Той повернув голову й кивнув.

— Як твої справи, добрий Куберо?

— Цілком гаразд, владарю Калкіне. А твої?

— Незле. Чи не маєш цигарки при своїй препоказній особі?

— Я без них — нікуди.

— Дякую.

— Дати вогник?

— Так.

— Чи то не дроздяк кружляв над Буддою, перш ніж пані Калі вирвала йому тельбухи?

— Поговорімо про щось приємніше.

— Ти вбив слабкого Брахму, і його замінив могутній.

— Он як?

— Ти вбив сильного Шиву, але його силу замінила рівна.

— Життя сповнене змін.

— Чого ти хотів досягти? Помсти?

— Помста — складник ілюзії власного «я». Як можна вбити щось, що й не живе, і не вмирає навсправжки, але існує тільки як відбиття Абсолюту?

— Але в тебе вийшло нічогенько, навіть якщо, як ти кажеш, це була лиш переміна місць.

— Дякую.

— Та нащо ти це зробив? І я волів би відповідь, а не проповідь.

— Замірявся винищити всю небесну ієрархію. Та здається вже, що на цей добрий замір чекає доля всіх інших.

— Розкажи, нащо ти це зробив.

— Якщо розкажеш, як ти на мене вийшов...

— Згода. То кажи, нащо?

— Я вирішив, що людству жилося б ліпше без богів. Якби я позбувся їх усіх, люди, може, знову змогли б мати відкривачки, консервні банки, щоб їх ними відкривати, і всяке таке, не боячись гніву Небес. Ми вже достатньо попогнобили цих неборак. Я хотів дати їм шанс бути вільними, будувати те, що вони хочуть.

— Але вони живуть собі, живуть і живуть.

— Інколи. А інколи — ні. Як і боги.

— Ти, Семе, либонь, найостанніший акселераціоністу світі. Годі було й подумати, що й найнебезпечніший на додачу.

— То як ти на мене вийшов?

— Мені подумалося, що Сем був би підозрюваним номер один — якби не той факт, що він мертвий.

— Я припускав, що це — достатній захист від викриття.

— Отож я спитав себе: а чи не міг Сем у якийсь спосіб уникнути смерті? Ніщо не спадало на думку, крім перевтілення. «Хто, — спитав я себе тоді, — вдягнув нове тіло того дня, коли загинув Сем?» Тільки владар Муруґан. Проте це не видавалось логічним, бо він зробив це після Семової смерті, не перед нею. На певний час я зневажив цю обставину. Ти — Муруган — бувши одним із тридцяти семи підозрюваних, пройшов зондування, і владар Яма визнав тебе невинним. Тоді здалося, що я взяв хибний слід — аж доки я не вигадав дуже простого способу перевірити цю ідею. Сам Яма може обдурити психозонд, то чому цього не міг би зробити хтось інший? І тут я пригадав, що Атрибут Калкіна й справді стосувався керування блискавками й електромагнітними явищами. Він міг так розладнати машину своїм розумом, що вона не побачила в ньому лиха. Отже, перевірити припущення можна було не за тим, що машина прочитала, а радше за тим, як вона це прочитала. Достоту як відбитки долонь і пальців, узори двох різних розумів ніколи не збігаються, натомість розумова матриця залишається практично незмінна від тіла до тіла попри те, що мізки — різні. Незалежно від змісту думок, що з’являються у свідомості, записані взори мислення унікальні для тієї чи іншої особи. Я зіставив твій узір із записом Муруґанового, знайденим у лабораторії Ями. Вони не збіглися. Не знаю, як тобі вдалося перевтілитися, але твою справжню особу я встановив.

— Дуже розумно, Куберо. Хто ще знайомий із цим незвичним перебігом думок?

— Наразі ніхто. Та, боюся, Яма скоро познайомиться. Він завжди розв’язує задачі.

— Навіщо ти наразив своє життя на небезпеку, розшукавши мене?

— До твого віку — чи мого — зазвичай не доживають, не мавши хоч трохи розсудливості. Я знав, що ти принаймні вислухаєш мене, перш ніж ударити. Знаю також: я скажу дещо добре, а тому кривди не зазнаю.

— І що ж ти пропонуєш?

— Маю досить співчуття до твоїх учинків, щоб допомогти втекти з Небес.

— Дякую, ні.

— Хіба ти не хочеш виграти це змагання?

— Хочу, і зроблю це по-своєму.

— Як же?

— Повернуся зараз до Міста й знищу стількох із них, скількох зможу, перш ніж вони мене спинять. Якщо впаде досить багато великих, інші не зможуть утримати цю місцину купи.

— А якщо впадеш ти? Що тоді буде зі світом і справою, яку ти обстоював? Чи зможеш ти знову піднятись її боронити?

— Не знаю.

— То як ти спромігся повернутися?

— Був я колись одержимий демоном. Я досить-таки сподобався йому, і коли нам загрожувала небезпека, він сказав, буцімто «посилив мої вогні» так, що я зможу існувати незалежно від тіла. Я й думати про це забув, аж доки побачив свій пошматований труп унизу на вулицях Небес. Знав я лиш одне місце, де можна роздобути інше тіло, а саме — Павільйон богів карми. Там був Муруґан, вимагаючи, щоб його обслужили. Як ти й сказав, моя сила — електровладдя. От я і виявив, що вона діє, навіть коли не спирається на мозок: електричні кола на мить розімкнуло, я потрапив у нове Муруґанове тіло, а Муруган — під три чорти.

— Те, що ти мені все це розповідаєш, здається, свідчить про твій намір відправити мене вслід за ним.

— Мені прикро, добрий Куберо, бо ти мені до вподоби. Як даси слово, що забудеш почуте й зачекаєш, доки до цього додумається хтось інший, я дозволю тобі жити й піти звідси.

— Ризиковано.

— Я знаю, що ти ніколи не зламав даного слова, хоч ти й старий, як самі пагорби Небес.

— Котрого бога ти вбив би першим?

— Звісно, владаря Яму, бо він, напевне, найближчий із моїх переслідувачів.

— Тоді й мене вбити мусиш, Семе, бо ми з ним браття-локапали й друзі.

— Якщо доведеться тебе вбити, ми обоє напевне про це пошкодуємо.

— А чи ти, бува, не перейняв у своїх приятелів-ракашів смаку до закладів?

— Яких саме?

— Переможеш — матимеш моє слово про це не розповідати. Переможу я — тікаєш зі мною на спині Гаруди.

— А змагання яке?

— Ірландські вибиванки[120].

— Ти, гладкий Куберо? Зі мною в моїм пречудовім новім тілі?

— Так.

— Тоді бий перший.

На темному пагорбі на дальньому краю Небес стояли лицем до лиця Сем і Кубера.

Кубера відвів правий кулак і зацідив ним Семові в щелепу.

Сем упав, полежав хвильку, відтак повільно звівся на рівні.

Потираючи щелепу, повернувся на свою позицію.

— А ти, Куберо, дужчий, ніж здаєшся, — визнав він і вдарив.

Кубера звалився долі, хапаючи повітря.

Спробував підвестися, передумав, трохи простогнав, а тоді подужав-таки знятися на ноги.

— Не думав, що піднімешся, — сказав Сем.

Кубера рушив до нього, показавши темну вологу цівку на підборідді.

Коли він став на місце, Сема тіпнуло.

Кубера ждав, досі глибоко дихаючи.

Збігай сірим нічним муром. Тікай! Попід скелею. Ховайсь! Із шалу водніє в тебе нутро. Од цього теркого перетину шкряботить тобі по хребті...

— Бий! — не витримав Сем. Кубера всміхнувся й ударив.

Він лежав дрижачи, і до нього долинали голоси ночі, складені з комашиних звуків, вітру й зітхання трав.

Тремти-зривайсь, мов останній листок восени. У грудях твоїх грудка криги. У мізках твоїх жодних слів, тільки порух барв паніки...

Сем мотнув головою і підвівся на коліна.

Падай знов, клубком згорнися й ридай. Бо ж такий початок людини й кінець її такий самий. Усесвіт покотом суне, кулею чорною. Чого торкає, скрушає. До тебе прямує. Тікай! Якусь мить зможеш виграти, а то й годину цілісіньку, перш ніж куля на тебе накотиться...

Він здійняв руки до обличчя, опустив їх, тоді зиркнув на Куберу й випростався.

— Це ж ти збудував кімнату під назвою «Страх», — мовив він, — у Павільйоні тиші. Тепер пригадую твою силу, старий боже. Її забракне.

Незримий кінь пасовищами розуму твого чвалує. По слідах од копит ти пізнаєш його, кожен з яких рана єсть...

Сем став у позицію, стиснув кулак.

Небо рипить над тобою. Земля під ногами ось-ось і розступиться. А що то за тінь — не тінь височенна позаду тебе постає?

Семів кулак трусився, але він послав його вперед.

Кубера заточився на п’ятах, голова його смикнулася вбік, але з ніг він не впав.

Сем із тремтінням стояв, поки Кубера відводив правицю на останній удар.

— Старий боже, ти махлюєш, — зауважив він.

Кубера всміхнувся крізь кров, і його кулак прилетів чорною кулею.

Яма саме балакав із Ратрі, коли ніч розірвав крик пробудженого Гаруди.

— Такого досі не траплялось, — мовив він.

Небеса поволі почали розступатися.

— Може, владар Вішну вилітає...

— Він ніколи не літав уночі. І я говорив з ним недавно — нічого він про це не казав.

— Тоді котрийсь інший бог насмілився взяти його боговоза.

— Ні! До пташника, владарко! Хутко! Твої здібності можуть стати мені в пригоді.

Він потягнув її за собою до сталевого гнізда Птаха.

Гаруда не спав і був розпутаний, але ще в каптурі. Кубера, принісши Сема до пташника, прив’язав його, досі непритомного, до сідла.

Сам же зліз на підлогу, де дав системі керування останню команду. Верх клітки відсунувся. Тоді Кубера взяв довгий металевий гак-стрекало й повернувся до мотузяної драбини. Пташиний запах приголомшував. Гаруда неспокійно совався й настовбурчував пір’я у два людські зрости завдовжки.

Кубера повільно видерся нагору. Коли він уже прив’язувався, до клітки наблизились Яма й Ратрі.

— Кубера! Що за божевілля? — гукнув Яма. — Ти ж не терпиш висоти!

— Нагальна справа, Ямо, — відказав той. — Чекати, поки долагодять громову колісницю, означало б ізгаяти день.

— Що за справа, Куберо? Чому б не взяти гондолу?

— Гаруда швидший. Розповім, як повернуся.

— Я міг би допомогти?

— Ні. Дякую.

— Але владар Муруґан може?

— У цьому випадку — так.

— Між вами ніколи не було злагоди.

— І тепер нема. Але я маю потребу в його послугах.

— Гей, Муруґане! Чого він не відповідає?

— Спить, Ямо.

— Маєш кров на лиці, брате.

— Потрапив у невеличку пригоду.

— Муруган теж має дещо потовчений вигляд.

— Наслідок тієї самої пригоди.

— Щось тут не так, Куберо. Стривай, я зайду в клітку.

— Стій там, Ямо!

— Локапали локапалам не наказують. Ми — рівні.

— Стій там, Ямо! Я знімаю Ґарудин каптур!

— Не роби цього!

Ямині очі зненацька блиснули, і він повищав у своєму червоному вбранні.

Кубера простягнув гак і зняв каптур із високої голови Птаха. Ґаруда відкинув голову й крикнув ще раз.

— Ратрі! — звелів Яма. — Затіни Гаруді очі, щоб він не бачив.

Яма рушив до входу в клітку. Голову Птаха, мов грозова хмара, оповила темрява.

— Ратрі! — сказав Кубера. — Прибери цю пітьму й огорни нею Яму — інакше все пропало!

Майже не вагаючись, Ратрі зробила, як сказано.

— До мене, швидко! — крикнув Кубера. — Сідай на Гаруду, лети з нами! Ти нам потрібна — дуже!

Вона ввійшла в клітку й зникла з очей, тоді як темрява все ширилася чорнильною плямою, а Яма навпомацки підбирався.

Драбина смикнулася, гойднулася, і ось Ратрі вже на Гаруді.

Тут Ґаруда вереснув і здійнявся в повітря, бо Яма саме дістався його з булатом у руці й рубонув перше-ліпше, на що натрапив.

Довкола них помчала ніч, а Небеса залишилися далеко внизу.

Коли вони сягнули вже неабиякої висоти, склепіння почало зачинятися.

Гаруда поспішив до брами, знову вереснувши.

Вони встигли прорватися, і Кубера підштрикнув Птаха.

— Куди летимо? — запитала Ратрі.

— До Прагну понад Ведрою, — відповів він. — А це Сем. Він досі живий.

— Що сталося?

— Він той, кого шукає Яма.

— А в Прагну він його шукатиме?

— Без сумніву, владарко. Без сумніву. Але докіль знайде, ми зможемо ліпше підготуватися.

У дні, що передували Великій битві, до Прагну збирались оборонці. Кубера, Сем і Ратрі принесли пересторогу. У Прагну вже знали, що проти них піднімаються їхні сусіди, але про наближення небесних карателів ще не відали.

Сем муштрував ті загони, що мали воювати проти богів, а Кубера — проти людей.

Для богині ночі, що про неї казано: «Злодія жени далеко, Ноче, — вовка та вовчицю», викували чорний обладунок.

А третього дня перед Семовим наметом на рівнині під містом з’явилася вогняна вежа.

— Владар Пекла прибув виконати свою обіцянку, о Сіддгартхо! — мовив голос, що лунав у його голові.

— Тарако! Як ти мене знайшов, як упізнав?

— Я дивлюся на вогні, які й є твоя справжня суть, а не на плоть, що їх маскує. Ти ж знаєш.

— Я гадав, ти загинув.

— Майже. Ті двоє і справді п’ють життя очима! Навіть життя таких, як я.

— Я ж казав. Ти привів свою рать?

— Так, я привів свою рать.

— Це добре. Боги скоро підуть сюди війною.

— Знаю. Багато разів відвідував я Небеса на їхній крижаній горі, а мої шпигуни й досі там. Отож я знаю, що вони готуються сюди прийти. Вони запрошують до битви і людей. Хоч боги й не думають, що потребують людської допомоги, та вважають за корисне прилучити їх до руйнування Прагну.

— Так, це можна зрозуміти, — відказав Сем, вивчаючи великий вир жовтого полум’я. — Які ще звістки маєш?

— Червоношатий наближається.

— Сподівано.

— Собі на згубу. Я маю його подолати.

— На ньому буде відлякувач демонів.

— Тоді я знайду спосіб прибрати відлякувач або вбити його з віддалі. Він буде тут, перш ніж засутеніє.

— Як саме він наближається?

— У летючій машині, не такій великій, як ота громова колісниця, яку ми майже вкрали, проте дуже швидкій. Я не спромігся напасти на нього в польоті.

— Він сам?

— Так, як не зважати на машини.

— Машини?

— Багато машин. У його летючій машині повнісінько дивного устатковання.

— Це може віщувати щось лихе.

Обертова вежа зробилася жовтогарячою.

— Але інші теж наближаються.

— Ти ж казав, він сам-один.

— Це правда.

— То розв’яжи-но мені свою загадку.

— Інші наближаються не з Небес.

— А звідки ж?

— Відтоді, як ти вирушив на Небеса, я багато мандрував туди-сюди світом, шукаючи союзників серед тих, хто теж ненавидить Богів Міста. До слова, я таки намагався врятувати тебе в попередньому втіленні від котів із Канібурри.

— Знаю.

— Боги справді сильні, сильніші, ніж будь-коли.

— Але скажи ж мені, хто йде нам на допомогу?

— Владар Нірріті Чорний, який ненавидить усе на світі, а найбільше — Богів Міста. Тож він шле тисячу неживих, які битимуться на Ведрійських рівнинах. Він сказав, що після битви ми, ракаші, зможемо вибрати собі котрих-будь з уцілілих безтямних, яких він повирощував.

— Я не в захваті від допомоги Чорного, але й не в тому становищі, щоб перебирати. Як скоро вони прибудуть?

— Цієї ночі. Але Далісса буде тут іще скоріше. Я просто зараз відчуваю її наближення.

— Далісса? Хто це?

— Остання з Матерів Страхітливого жеврива. Лиш вона спромоглася втекти в глибини, коли Дурґа й владар Калкін вдерлися до Бані при морі. Усі її яйця розчавлено, і нових їй відкласти незмога, та пекуча сила морського палу й досі в її тілі.

— І ти гадаєш, вона помагатиме мені?

— І нікому іншому. Вона остання зі свого народу. Вона підтримає тільки рівного.

— Знай же, що особа, яку знали як Дурґу, тепер носить тіло Брахми, провідника наших ворогів.

— Так, а отже, ви обоє — чоловіки. Залишся Калі жінкою, Далісса могла б пристати на другий бік. Але вона вже визначилась. Її вибір — ти.

— Це трохи зрівнює сили.

— Ракаші в цей час збирають докупи слонів, буреплазів і великих котів, яких поженуть на наших недругів.

— Добре.

— І скликають вогняних стихійників.

— Дуже добре.

— Далісса вже близько. Вона чекатиме на дні річки й підніметься, коли буде потрібна.

— Перекажи їй вітання, — сказав Сем, повертаючись до намету.

— Неодмінно.

Він опустив за собою запону.

Коли бог смерті злетів із неба на рівнини понад Ведрою, Тарака Ракаш напав на нього в подобі велетенського канібуррського кота.

Але негайно був відкинутий. Яма мав на собі відлякувач, і через це Тарака не міг наблизитися впритул.

Ракаш відступив, скинувши котячу подобу й завирувавши вихором сріблястих порошинок.

— Смертобоже! — вибухнуло в Яминій голові. — Пам’ятаєш Пекло?

Зараз же смерч засмоктав каміння, жорству й піщаний ґрунт і пожбурив у Яму, який на це лиш загорнувся в плащ, захищаючи очі його краєм.

Трохи згодом лютування вщухло.

Яма й не ворухнувся. Земля навколо була всіяна уламками, але поруч із ним не було жодного.

Яма опустив плащ і зиркнув на вихор.

— Що це за чари? — пролунали слова. — Як це ти й досі стоїш?

Яма й далі пильно дивився на Тараку.

— Як це ти й досі крутишся? — спитав він демона.

— Я — наймогутніший із ракашів. Я вже витримував твій смертозір.

— А я — наймогутніший із богів. Я вистояв перед твоєю пекельною раттю.

— Ти — лакиза Тримурті.

— Помиляєшся. Я прийшов, щоб стати тут на бій проти Небес — в ім’я акселераціонізму. Велика моя ненависть, і я приніс зброю, яка допоможе проти Тримурті.

— У такому разі, гадаю, мушу поки що відмовити собі в задоволенні битися з тобою далі...

— Я б уважав це за доречне.

— І ти, без сумніву, бажаєш бути проведений до нашого вождя?

— Я й сам дорогу знайду.

— Тоді — до нової зустрічі, владарю Ямо...

— Бувай, ракашу.

Тарака підпаленою стрілою шугонув у небо й зник з очей.

Одні кажуть, що Яма розплутав справу ще у велетенському пташнику, посеред пітьми й посліду. Другі — що він відтворив перебіг Кубериних думок трохи по тому за допомогою стрічок у Неозорому чертозі смерті. Хай там як, увійшовши в намет на рівнинах понад Ведрою, людину всередині він привітав на ім’я Сем. Той поклав руку на свою шаблю й повернувся обличчям до прибульця.

— Смерте, ти випереджаєш битву, — зауважив він.

— Дещо змінилося, — сказав Яма.

— Що саме?

— Позиція. Я прийшов сюди протистояти волі Небес.

— Як саме?

— Крицею. Вогнем. Кров’ю.

— Чому така зміна?

— На Небесах улаштовують розлучення. І зради. І ганьбу. Панія зайшла задалеко, і тепер я знаю причину, владарю Калкіне. Я не поділяю твого акселераціонізму, але й не відкидаю його. Для мене важить одне: це єдина сила у світі, що протистоїть Небесам. Розуміючи це, я приєднаюсь до тебе, якщо приймеш мій меч.

— Приймаю твій меч, владарю Ямо.

— І я здійму його на будь-кого з небесної орди, за винятком самого Брахми, проти якого я не стану.

— Згода.

— Тоді дозволь послужити твоїм візничим.

— Дозволив би, та не маю бойової колісниці.

— Я привіз її — дуже особливу. Довгенько я над нею працював, і вона досі не завершена. Але вистачить і такої. Проте мушу скласти її вночі, бо битва почнеться вже на світанку.

— Десь так я й думав. Ракаші попередили мене про маневри поблизу.

— Так, я бачив їх із повітря. Основний удар має бути з північного сходу, з рівнин. Боги прилучаться пізніше. Але, без сумніву, будуть атаки з усіх напрямків, зокрема й із низу річки.

— Річка під контролем. На дні там чекає Далісса Жеврійка. Як прийде час, вона збурить могутні хвилі, закип’ятить їх і вихлюпне з берегів.

— Я думав, із жеврійками покінчено!

— Так. Окрім неї. Вона — остання.

— Як я розумію, за нас битимуться ракаші?

— Так, і ще дехто...

— Хто саме?

— Я прийняв допомогу — тіла без тями, цілий безтямний полк — від владаря Нірріті.

Ямині очі звузилися, ніздрі — роздулися.

— Це не добре, Сіддгартхо. Рано чи пізно його доведеться знищити, і геть не добре бути в боргу перед кимось, як він.

— Знаю, Ямо, проте я у відчаї. Вони прибудуть цієї ночі...

— Якщо, Сіддгартхо, ми переможемо, повалимо Місто Небесне, зруйнуємо стару релігію, звільнимо людство для промислового поступу, опір усе одно буде. Тоді доведеться битися із самим Нірріті, який усі ці століття дожидався загибелі богів, і подолати його. Або так, або ж усе повториться знову — а Боги Міста, чинячи кривди, хоча б певні межі пристойності мають.

— Гадаю, він прийшов би нам на поміч і без запрошення.

— Так, але запросивши його — чи то пак приставши на його пропозицію, — ти йому завинив.

— Тоді мені доведеться давати раду цій ситуації, коли вона постане.

— Це, мабуть, політика. Але мені таке не до вподоби.

Сем налив їм солодкого й темного прагнійського вина.

— Думаю, Кубера буде радий тебе побачити, — сказав він, простягаючи келих.

— Що він поробляє? — спитав Яма, прийнявши вино й вихиливши його одним замахом.

— Муштрує війська, знайомить тутешню вчену братію з двигуном внутрішнього згоряння, — відказав Сем. — Навіть якщо ми програємо, декотрі можуть вижити й піти деінде.

— Щоб із цього була хоч якась користь, їм треба знати більше, ніж конструкцію двигуна...

— Він уже аж захрип від багатоденної балаканини, а писарі знай собі нотують — геологія, гірництво, металургія, нафтохімія...

— Було б у нас більше часу, я б допоміг. Хай там як, навіть якщо десять відсотків збережеться, і того може вистачити. Не завтра, не післязавтра, але...

Сем допив вино й знову наповнив келихи.

— За завтра, візничий!

— За кров, Ув’язнювачу, за кров і за вбивство!

— Пролитися може й наша кров, смертобоже. Але нехай — аби лиш і досить недругів прихопити...

— Я, Сіддгартхо, померти не можу — хіба що на власне бажання.

— Як так, владарю Ямо?

— Дозволь Смерті мати свої таємнички, Ув’язнювачу. Може, я й не захочу вдатися до того привілею в цій битві.

— Як скажеш, владарю.

— За твоє здоров’я і довголіття!

— Навзаєм.

Світанок дня битви зарожевів, немов щойно вкушене дівоче стегно.

З-понад річки несло туманець. Божий Міст виблискував золотом на сході, тьмянішаючи, заглиблювався з протилежного боку в утікачку-ніч і половинив небеса, ніби палючий екватор.

Воїни Прагну чекали під містом, на Ведрійській рівнині. П’ять тисяч чоловік із мечами й луками, штихами й пращами. Тисяча зомбі стояла в передніх лавах під проводом живих десятників Чорного, які скеровували кожний рух підлеглих барабанним боєм, а над шоломами їхніми, мовби зміїстий дим, звивалися від вітерцю чорні шовкові шарфи.

П’ять сотень списників трималося в ар’єргарді. Срібні циклони — ракаші — висіли між небом і землею. Де-не-де в напівосвітленому світі чути було рик якоїсь бестії з джунглів. Вогневики жевріли на гіллі дерев, списах і ратищах прапорців.

Хмар на небі не було. Трави рівнини досі виблискували від роси. Повітря було прохолодне, земля — усе ще досить м’яка, щоб охоче зберігати сліди. У піднебессі разили око сіра, зелена й жовта барви; Ведра вирувала в берегах, забираючи листя свого деревного супроводу. Кажуть, буцім кожен день повторює історію цілого світу, який спершу виходить із пітьми й холоду на нерішуче світло й поки що ледь відчутне тепло; десь посеред ранку блимає оченятами свідомість, пробуджуються думки — плутанина алогічно-незв’язних почуттів, і все це, пришвидшуючись, сягає полуденної впорядкованості, неквапного гіркуватого вечірнього занепаду, містичних сутінкових видінь, а відтак і кінця — ентропії, тобто чергової ночі.

День розпочався.

Із дальнього боку поля завиднілася темна лінія. Повітря розрубав звук сурми, і лінія стала наближатися.

Сем стояв у колісниці на чолі бойового порядку, одягнений у вилощений обладунок і озброєний довгим сірим смертоносним списом. Він почув слова Смерті — свого червоношатого візничого:

— Перша лава — вершники на буреплазах.

Сем примружився, силкуючись розгледіти далеку лінію.

— Так і є, — запевнив його візничий.

— Гаразд.

Він змахнув списом, і ракаші рушили вперед, буцім припливна хвиля білого світла. Пішли в наступ і зомбі.

Коли біла хвиля зійшлася з чорною лінією, долинула безладна мішанка голосів, сичання та грюкоту зброї.

Темна лінія спинилася, над нею здійнялися хмари пилу.

Відтак почулися звуки збурених джунглів — зібраних хижаків погнали на ворожий фланг.

Зомбі марширували під повільне розмірене барабанне биття, а перед ними линув вал вогневиків, лишаючи по собі спопелілі трави.

Сем кивнув Смерті, і колісниця повільно рушила вперед на своїй повітряній подушці. За його спиною ворухнулася армія Прагну. Владар Кубера спав мертвим наркотичним сном у таємному склепі під містом. Владарка Ратрі сіла в сідло чорної кобили за шерегами списників.

— Їхній наступ захлинувся, — почулося від Смерті.

— Так.

— А їхніх вершників розбито, і серед них досі лютує звірота. Вони ще не перешикувалися. Ракаші насипають їм із небес, мов градом. А ось і вогневий вал.

— Так.

— Ми їх знищимо. От просто й зараз вони бачать, як на них простують безтямні й безстрашні поплічники Нірріті, тримаючи крок, усі як один, під досконалий і нестерпний ритм своїх барабанів, а в очах їхніх немає нічого, анічогісінько. Підвівши зір понад їхні голови, вони бачать нас, мовби в громовій хмарі, і їм видно, що твоєю колісницею править Смерть. Тож серця їхні прискорюються, а біцепси й стегна — холонуть. Бачиш, як поміж них никає звір’я?

— Так.

— Не треба в наших лавах сурмлення, Сіддгартхо. Бо ж це не битва, а різанина.

— Так.

Зомбі вбивали все на своєму шляху, а якщо й гинули самі, то падали без слів, бо їм було байдуже, а слова для неживих нічого не означають.

Вони змели ворогів із бойовища, аж тут на них посунули свіжі хвилі воїнів. Та кавалерія вже була розбита. Піші ж вояки не могли встояти перед списниками й ракашами, зомбі й піхотою Прагну.

Гостролеза бойова колісниця зі Смертю за візничого прорізала ворогів, мовби пожежа — лан. Пожбурені в них списи й інші знаряддя просто в польоті відлітали під прямим кутом, не встигаючи торкнутися ні колісниці, ані їздців. Руки Смерті, у чиїх очах витанцьовували темні вогники, стискали пару кілець, скеровуючи ними повіз у потрібний бік. Візничий знову й знову безжально наїздив на супротивника, а Семів спис зміїним язиком метавсь у ворожих шерегах.

Звідкілясь почулося, як сурмлять на відступ. Але тих, хто відгукнувся на цей заклик, було дуже мало.

— Витри-но очі, Сіддгартхо, — пролунали слова Смерті, — і шикуй лави наново. Пора їх дотиснути. Манджушрі Мечник має оголосити наступ.

— Так, Смерте, знаю.

— Поле — наше, а перемога — ще ні. Боги спостерігають, оцінюють, на що ми здатні.

Сем дав сигнал піднятим списом, і війська почали новий рух. Відтак знову нависла тиша. Зненацька вщухнув вітер, стихли звуки. Небо було голубе. Земля — втоптана сіро-зелена маса. Пил примарним живоплотом висів на віддалі.

Сем оглянув лави й показав списом уперед. Цієї миті вдарив грім.

— На поле виходять боги, — почулося від Смерті після погляду вгору.

Зверху промайнула громова колісниця. Та жодна руйнівна злива не пролилася.

— Чому ми досі живі? — поцікавився Сем.

— Гадаю, вони воліють, щоб наша поразка була ганебніша. А ще, може, їм страшно застосувати колісницю проти її творця — і страх цей має підстави.

— У такому разі... — мовив Сем і дав військам сигнал наступу.

Колісниця понесла його вперед. Услід за ним пішли сили Прагну.

Вони вирізали розпорошених утікачів. Зім’яли чати, що намагалися їх затримати. Попри зливу стріл, розбили лучників. І от тоді перед ними постало основне святе воїнство, яке заприсяглося зрівняти місто Прагну із землею.

Тут труба просурмила небесне гасло.

Супротивні шереги воїнів-людей розступилися.

Наперед виїхало п’ятдесят напівбогів.

Сем здійняв свій спис.

— Сіддгартхо! — почулися слова Смерті. — Владаря Калкіна ніколи не долали в битві.

— Знаю.

— При мені Талісман Ув’язнювача. На багатті при Краї Світу знищили підробку. Справжній я зберіг, щоб дослідити. Але нагода на це мені так і не випала. Стривай-но, я опережу тебе ним.

Сем підняв руки, дозволивши Смерті застібнути йому на талії пояс із мушель.

Відтак він дав силам Прагну знак призупинитися.

Візничий-Смерть помчав його самого назустріч напівбогам.

Над головами декотрих із них грали німби ранніх Образів. Інші несли дивну зброю, що допомагала фокусувати їхні дивні Атрибути. Колісницю облизали вогні, що зійшли згори. Її шмагнули вітри. На неї впали оглушливі звуки. Сем повів списом, і перші троє з його суперників заточилися й упали зі спин своїх буреплазів.

Затим рука Смерті скерувала колісницю в їхню гущу.

Її краї — гострющі леза, а швидкість її втричі більша за кінську, удвічі — за буреплазячу.

Обабіч Сема здіймалася мжичка — мжичка, забарвлена кров’ю. У нього метали всяке тяжке знаряддя, але воно щезало з очей, відхилене то туди, то сюди. У вуха його били ультразвукові верески, але щось їх почасти глушило.

Без жодного виразу на обличчі Сем здійняв спис високо над головою.

Лице його миттю полютішало, і з вістря застрибали блискавки.

Буреплази з вершниками пеклися нахрумко.

У ніздрі йому вдарив запах смаленої плоті.

Він зареготав, а рука Смерті розвернула колісницю на другий захід.

— Стежите там? — заволав Сем до неба. — То стежте! І стережіться! Ви допустилися помилки!

— Ні! — пролунало від Смерті. — Зарано! Не збиткуйся з бога, доки він не згинув!

Тут колісниця вдруге врізалася в ряди напівбогів, і жоден із них не зміг її навіть торкнутися.

Повітря сповнив сигнал труби, і святе воїнство кинулося на підмогу своїм герцівникам.

Прагнійські воїни рушили в зустрічну атаку.

Сем стояв у колісниці, а навколо — завжди мимо — усе гепалося й гепалося пожбурене знаряддя. Рука Смерті скеровувала їх крізь ворожі лави — то як клин, то як рапіру. Він співав на ходу, а його спис метався зміїним язиком, подеколи потріскуючи та яскраво виблискуючи під час удару. Талісман жеврів блідим вогнем на його стані.

— Наша візьме! — заявив він.

— На полі самі тільки напівбоги й люди, — була заувага від Смерті. — Вони досі випробовують, на що ми здатні. Дуже мало лишилося тих, хто пам’ятає повну потугу Калкіна.

— Повну потугу Калкіна? — перепитав Сем. — А вона, о Смерте, ніколи й не була вивільнена. Жодного разу за всю історію світу. Хай-но підуть тепер проти мене, і небеса оплачуть їхні трупи, а Ведра забарвиться кров’ю! Чуєте мене? Чуєте, боги? Ходіть проти мене! Викликаю вас на цім бойовищі! Протиставте-но мені свою силу, просто тут!

— Ні! — пролунав голос Смерті. — Ще не час!

Над головами в них знову промайнула громова колісниця. Сем здійняв спис, і навколо летючого судна спалахнуло піротехнічне шаленство.

— Нащо ти показав їм, що вмієш так? Ще не час!

Тут крізь гуркіт битви й пісню, що лунала в Семовій голові, до нього долинув голос Тараки:

— Вони піднімаються річкою, Ув’язнювачу! А ще один загін штурмує міську браму!

— То клич Даліссу, хай виринає і кип’ятить Ведру силою Жеврива! А ти бери ракашів — і до брами Прагну, знищте нападників!

— Почув тебе, Ув’язнювачу! — і Тарака щез.

Із громової колісниці впав промінь сліпучого світла й прорізав лави оборонців.

— Пора! — почулися слова Смерті, супроводжувані сигнальним помахом плаща.

У задній лаві владарка Ратрі підвелася в стременах своєї вороної кобили. Вона прибрала з обладунку чорний серпанок.

З обох сторін пролунали крики — сонце сховало лице, і на поле опустилася темінь. Світляний слід зник із-під громової колісниці, спалювання припинилося.

Лиш якась ледь помітна фосфоресценція без жодного явного джерела освітлила місце подій. Вона з’явилась, коли на поле примчався владар Мара у своїй хмарній барвистій колісниці, тягненій кіньми, що вибльовували річки димної крові.

Сем попрямував до нього, але на заваді стала велика купа воїнів; поки вони пробили собі дорогу, Мара заїхав уже далеченько, убиваючи всіх на своєму шляху.

Сем здійняв списа й насупився, але його ціль майоріла й мінилася, тому блискавки раз по раз падали то ззаду, то збоку неї.

Відтак, на віддалі, у річці, зродилося м’яке світло. Воно тепло пульсувало, а над поверхнею вод на якусь мить наче з’явилося щось подібне до мацака.

З боку міста чулися звуки бою. Повітря було сповнене демонів. Земля мовби ворушилася під ногами армій.

Сем здійняв списа, і ламана лінія світла піднеслася в небеса, від чого на бойовище впала ще дюжина блискавиць.

Ще більше звіроти гарчало, кахикало й вило, носячись серед лав обох сторін, укорочуючи віку й тим, і другим.

Зомбі й далі собі вбивали, спонукувані розміреним биттям барабанів похмурих десятників; вогневики чіплялися до грудей мерців, наче живлячись ними.

— Ми розбили напівбогів, — сказав Сем. — Черга за владарем Марою.

Вони шукали його по всім бойовищі, серед вересків і зойків, проминаючи над тими, хто мав невдовзі лягти трупом, і тими, хто вже ним ліг.

Забачивши барви його колісниці, розпочали погоню.

Зрештою він розвернувся проти них у коридорі пітьми, де звуки битви були притишені, немов далекі. Візничий-Смерть теж спинив колісницю, і суперники втупилися крізь ніч один одному в палючі очі.

— Станеш до бою, Маро? — гукнув Сем. — Чи мусимо загнати тебе, як собаку?

— Нащо ти згадуєш свою рідню, псів і сучок, Ув’язнювачу? — відповів той. — Це ж ти, Калкіне? Це твій пояс. Це твій спосіб воювати. Це твої блискавки разили і друзів, і ворогів. Ти таки якось вижив, га?

— Це я, — мовив Сем, настороживши списа.

— А возом твоїм править божок-стерв’ятник!

Лівиця Смерті піднялася долонею вперед:

— Обіцяю, що помреш, Маро. Як не від Калкінової руки, то від моєї. Як не нині, то іншого дня. Але тепер це й між нами.

Ліворуч від них пульсування в річці все частішало.

Візничий-Смерть пригнувся, і колісниця рвонула на Мару.

Коні Сновійника здибилися й пустили вогонь із ніздрів. Вони стрибнули вперед.

У пітьмі їх знайшли блискучі Рудрині стріли, але на підльоті до колісниці Смерті їх теж відхилило. Вони вибухнули обабіч, на мить зробивши тьмяне освітлення яскравішим.

На відстані, пронизливо скрикуючи, із тупотом мчали слони, яких ракаші гнали рівниною.

Почулося могутнє ревіння.

Мара виріс у велета, а його колісниця зробилася горою. Марині коні, чвалуючи вперед, кожним стрибком долали цілу вічність. Із Семового списа, мовби бризки з фонтана, вилетіла блискавка. Довкола раптом захурделило, і в кістки його ввійшов холод, притаманний не абичому, а міжзоряному простору.

Найостаннішої можливої миті Мара повернув колісницю вбік і зістрибнув із неї.

Вони протаранили їй борт і, поволі опускаючись на діл, почули з-під низу скрегіт.

Ревіння було вже оглушливе, а імпульси світла з річки перетворилися на стале жевріння. Хвиля паркої води линула полем — Ведра вийшла з берегів.

Криків побільшало, зброя й далі брязкала об зброю. У темряві й досі стишено гупали барабани Нірріті, а згори чувся дивний звук — то громова колісниця мчала до землі.

— Куди він дівся? — заволав Сем.

— Сховався, — пролунав голос Смерті. — Але вічно ховатися не зможе.

— Прокляття! Ми виграємо чи програємо?

— Добре запитання. Та відповіді я не знаю.

Води пінилися довкола підбитої колісниці.

— Зможеш її знову запустити?

— Не в цій пітьмі, та ще й посеред води.

— То що ж нам робити?

— Плекати терпіння й курити цигарки.

Він відкинувся й прикурив.

Трохи згодом прилетів один із ракашів і зависнув над ними.

— Ув’язнювачу! — доповів демон. — Нові обложники мають на собі те-що-відганя!

Сем здійняв списа, і з його вістря зірвалася прямолінійна блискавка.

На мить поле освітлило, мовби фотоспалахом.

Усюди лежали мерці. Живі гартувалися купками. Декотрі боролися, посплітавшись на землі. Поміж них валялися врозкид тіла тварин. Кілька великих котів досі блукало, годуючись. Вогневики повтікали від води, яка вкрила загиблих мулом, а тих, хто ще міг стояти, намочила. Поле рясніло курганами з розбитих колісниць, мертвих буреплазів і коней. На тлі цього всього й далі марширували собі, як наказано, пустоокі зомбі, убиваючи все живе, що тільки ворушилося перед ними. На віддалі досі гупав один барабан, подеколи затинаючись. Із міста чулися звуки дальшої битви.

— Знайди пані в чорному, — звелів Сем ракашеві, — і перекажи їй, хай прибере пітьму.

— Слухаюсь! — відповів демон і відлетів назад до міста.

Сонце знову засяяло, аж Сем прикрив очі.

Під блакитним небом і золотим мостом побоїще мало ще гірший вигляд.

По той бік бойовиська на узвишші лежала громова колісниця.

Добивши останніх людей у полі зору, зомбі розвернулись були, щоб і далі шукати живих, аж тут барабанний бій обірвався — й вони самі попадали долі.

Сем стояв зі Смертю на колісниці. Вони озиралися, шукаючи ознак життя.

— Ані поруху, — сказав Сем. — Де ж боги?

— Може, у громовій колісниці.

До них знову підлетів той ракаш.

— Оборонцям не втримати міста, — доповів він.

— До штурму прилучилися боги?

— Там Рудра, і його стріли чинять багато безладу. Владар Мара. Здається, ще й Брахма, і багато інших. Повне сум’яття. Я поспішав.

— Де владарка Ратрі?

— Відійшла в Прагну, сховалась у своїм Храмі.

— Де решта богів?

— Не знаю.

— Рушаю в місто, — заявив Сем. — Поможу обороняти.

— А я — до громової колісниці, — почулося від Смерті. — Захоплю її та застосую проти ворога, якщо вона й досі застосовна. А як ні, то ще ж є Ґаруда.

— Так, — сказав Сем і знісся в повітря.

Візничий-Смерть зістрибнув із колісниці.

— У щасливу путь.

— Того ж і тобі.

І вони перетнули побоїще, кожен по-своєму.

Він видерся на те мале узвишшя, безгучно торкаючись дерну чобітьми з червоної шкіри.

Перекинувши шарлатовий плащ через праве плече, оглянув громову колісницю.

— Її пошкодило блискавками.

— Так, — погодився він.

Глянув у бік хвоста на того, хто це сказав.

Його обладунок сяяв, мов бронзовий, але був не з бронзи.

Панцир був прикрашений подобами багатьох змій.

На вилощеному шоломі мав він бичачі роги, а в лівій руці тримав розжеврілий тризубець.

— Брате Аґні, то ти прийшов у світ.

— Я більше не Аґні, але Шива, Володар Руйнації.

— Ти вдягнув його обладунок на нове тіло й узяв його тризубець. Але нікому не до снаги опанувати Шивин тризубець так швидко. Ось чому на твоїй правиці біла рукавичка, а на чолі в тебе окуляри.

Шива підніс руку й опустив окуляри на очі.

— Це правда, знаю. Кидай тризубця, Аґні. Віддай рукавичку й жезл, пояс та окуляри.

Той покрутив головою.

— Поважаю твою могуть, смертобоже, твою швидкість і дужість, твою вправність. Але ти стоїш задалеко, щоб щось із цього могло тобі зараз прислужитися. Ти не зможеш наблизитися — я спалю тебе, перш ніж ти мене дістанеш. Смерте, ти помреш.

Він потягся до жезла на поясі.

— Хочеш повернути дар Смерті проти дарувальника? — у руці Ями опинився кривавий булат.

— Прощавай, Дгармо. Дні твої добігли кінця.

Він витяг жезл.

— В ім’я дружби, що колись існувала, — мовив Червоношатий, — я подарую тобі життя, якщо здасися.

Жезл хитнувся.

— Ти вбив Рудру, щоб захистити ім’я моєї дружини.

— Я зробив це, щоби зберегти честь локапалів. Тепер же я бог руйнації й один із Тримурті!

Він націлив вогнежезл на Смерть, чий шарлатовий плащ злетів уперед.

Блиснуло світло, таке сліпуче, що його з подивом побачили за дві милі звідти оборонці на стінах міста.

Нападники вдерлися до Прагну. Місто горіло й верещало, чулися вдари металу об дерево, металу об метал.

Не мавши змоги наблизитися до ворогів, ракаші валили на них будівлі. Як нападники, так і оборонці були нечисленні. Головні сили обох сторін загинули на рівнині.

Сем стояв на найвищій вежі Храму й пильно дивився, як унизу гине місто.

— Не зміг я тебе врятувати, Прагну, — мовив він. — Намагався, але цього не вистачило.

На вулиці далеко внизу Рудра напнув свого лука.

Побачивши його, Сем здійняв списа.

На Рудру впали блискавки, а оповита ними стріла вибухнула.

Коли проясніло, від Рудри залишився тільки невеличкий кратер посеред обпаленої ділянки.

На віддаленому даху з’явився владар Ваю і скликав вітри роздмухувати полум’я. Сем знову здійняв списа, аж тут побачив дюжину Ваю на дюжині дахів.

— Маро! — гукнув Сем. — Покажися, Сновійнику! Якщо посмієш!

Зусібіч почувся регіт.

— Коли буду готовий, Калкіне, — пролунав голос із задимленого повітря, — я посмію. Та час виберу я... Тобі не паморочиться? А що було б, якби ти кинувся на землю? Чи підхопили б тебе ракаші? Чи врятували б тебе твої демони?

Відтак блискавки впали на всі будівлі поруч Храму, але над шумом піднісся Марин регіт. Він зник десь удалині під потріскування свіжих пожеж.

Сем сів і заходився спостерігати, як палає місто. Звуки бою нарешті стишилися та щезли. Лишилося тільки полум’я.

У голові з’явився й одразу зник гострий біль. Тоді з’явився знову й уже не зникав. Відтак мука охопила все його тіло, і він заволав.

На вулиці внизу стояли Брахма, Ваю, Мара й четверо напівбогів.

Він спробував був здійняти списа, але його рука так тремтіла, що зброя випала, проторохкотіла бруком і зникла з очей.

На нього був націлений скіпетр — той, що водночас і череп, і колесо.

— Спускайся, Семе! — гукнув Брахма, поводжаючи своїм знаряддям так, що боліло й пекло то тут, то там. — Живі зосталися тільки ти й Ратрі! Ти — останній! Здавайся!

Він через силу звівся на ноги й стиснув пальцями свій розжеврілий пояс.

Хитаючись, вичавив крізь ізціплені зуби:

— Та й гаразд! Спушуся — бомбою поміж вас!

Аж тут небо потемніло, посвітліло, потемніло.

Звуки полум’я заглушив могутній крик.

— Це Гаруда! — сказав Мара.

— Чого це Вішну сюди принесло?

— Ґаруду викрали! Забув, чи що?

Великий Птах пірнув на охоплене вогнем місто, мов титанічний фенікс у своє полум’яне гніздо.

Задерши голову, Сем побачив, як на Гарудині очі раптом упав каптур. Птах тріпонув крилами, відтак ринув на богів, що стояли попід Храмом.

— Червоне! — закричав Мара. — Вершник! На ньому червоне!

Брахма крутнувся й розвернув верескливий скіпетр, обіруч націливши його в голову Птаха, що пікірував.

Мара зробив якийсь пас, і Ґарудині крила буцім охопило полум’я.

Ваю здійняв обидві руки, і Боговоза Вішну, чий дзьоб трощить колісниці, уперіщив вітер — справжнісінький буревій.

Птах знову скрикнув і розчепірив крила, гальмуючи зниження. Тут коло його голови заметушились ракаші, підганяючи вниз стусанами й уколами. Він гальмував і гальмував, але спинитися не міг.

Боги кинулися врозтіч.

Гаруда врізався в землю, і земля здригнулася.

З-поміж пір’я на його спині вибрався Яма з шаблею в руці, ступив три кроки... і впав долі. Із руїн показався Мара й ударив його в потилицю — двічі — ребром долоні.

За секунду до другого вдару Сем стрибнув, але вчасно до землі не долетів. Скіпетр знову заверещав, і все навколо пішло обертом. Він боровся з падінням. Сповільнився.

Земля була за сорок футів... тридцять... двадцять... Землю затьмарив кривавий серпанок, а тоді вона почорніла.

— От владаря Калкіна й подолали у битві, — тихо мовив хтось.

Брахма й Мара, а також двоє напівбогів, Бора й Тікан, — ось і всі, хто залишився, щоб винести Сема і Яму з напівмертвого міста Прагну понад річкою Ведрою. За ними ступала владарка Ратрі з арканом на шиї.

Вони віднесли Сема з Ямою до громової колісниці, яка тепер мала ще гірший стан, ніж коли вони з неї сходили — у правому борті зяяла величезна діра, а частини хвоста наче й не було. Закували бранців у кайдани, знявши Талісман Ув’язнювача й кармазиновий плащ Смерті. Надіслали звістку на Небеса, і трохи згодом по них прилетіли з Міста небесні гондоли.

— Ми перемогли, — сказав Брахма. — Прагну більше нема.

— Як на мене, дорога перемога, — зауважив Мара.

— Але ми перемогли!

— А Чорний знову дав про себе знати.

— Він хотів лише випробувати нашу силу.

— І що ж він тепер має про неї думати? Що ми втратили ціле військо? І навіть боги загинули цього дня.

— Ми билися проти Смерті, ракашів, Калкіна, Ночі й Матері Жеврива. Нірріті вже не підніме на нас руки — не після такої перемоги.

— Велеможний є Брахма, — мовив Мара й відвернувся.

Кармовладців скликали чинити над бранцями суд.

Владарку Ратрі вигнали з Міста й прирекли ходити світом у смертній подобі, завжди в тілах середнього віку з більш ніж непоказною зовнішністю — тілах, неспроможних витримати повну потугу її Образу чи Атрибутів. Їй явили таку милість, бо судили тільки як випадкову спільницю, збиту зі шляху намовлянням Кубери, якому вона довірилася.

Коли послали по владаря Яму, щоб привести його з камери на судилище, він виявився мертвим. Сховав був у тюрбані металеву коробочку. Ця коробочка вибухнула.

Кармовладці зробили розтин і радили раду.

— Якщо він хотів померти, то чому не отруївся? — спитав Брахма. — Сховати пігулку було б легше, аніж цю коробочку.

— Є ледь припущенна ймовірність, — мовив один із кармовладців, — що десь у світі він мав друге тіло й хотів переселитися за допомогою передавального апарата, настроєного на самознищення після використання.

— Чи таке можливе?

— Ні, авжеж ні. Пересельне устатковання громіздке й складне. Проте Яма хвалився, буцімто може все. Якось він мене переконував, ніби такий прилад можна збудувати. Але контакт між двома тілами має бути безпосередній, через багато проводів і кабелів. А жодний апарат такого крихітного розміру не здатен згенерувати достатньої потужності.

— Хто збудував вам психозонд? — спитав Брахма.

— Владар Яма.

— А Шиві — громову колісницю? Аґні — вогнежезл? Рудрі — його жахний лук? Тризубець? Сяйний спис?

— Яма.

— Тоді послухайте-но моєї підказки: майже водночас з увімкненням цієї коробочки десь у Неозорому чертозі смерті запустився, мовби сам собою, якийсь великий генератор. Він попрацював менш ніж п’ять хвилин, а тоді знову самостійно вимкнувся.

— Бездротове живлення?

Брахма стенув плечима.

— Пора винести вирок Семові.

Так і вчинили. А що він уже раз загинув, але без особливого результату, ухвалили: смертний вирок не підійде.

Відповідно, його переселили. Однак не в інше тіло.

Звели радіовежу, Сема одурманили, як слід приєднали пересельні проводи — але другого тіла не було. Їх приєднали до перетворювача на вежі.

Його атман спроектували крізь відчинене склепіння вгору, у ту велику електромагнітну хмару, що оперізує всю планету й має назву Божий Міст.

Відтак він дістав унікальну честь — був ушанований другим похороном на Небесах. Владар же Яма був ушанований першим, а Брахма, спостерігаючи за димом понад багаттями, міркував, де ж той насправді.

— Будда пішов у нірвану, — оголосив Брахма. — Кажіть про це в Храмах! Співайте на вулицях. Славна була його кончина! Він реформував стару релігію, і тепер ми ліпші, ніж будь-коли досі! А всі ті, хто волів би думати по-іншому, нехай пам’ятають Прагну!

Це теж зробили.

Але владаря Куберу вони так і не знайшли.

Демони були на волі.

Нірріті був сильний.

А десь у світі були ті, хто пам’ятав біфокальні окуляри й унітази зі змивом, нафтохімію і двигуни внутрішнього згоряння, а також день, коли сонце сховало лице від правосуддя Небес.

Чули, як Вішну сказав, що в Місто зрештою пробралася дичавина.

Розділ сьомий

Ще одне ім’я, на яке його інколи кличуть, — Майтрея, себто Володар Світла[121]. Вернувшись зі Злотої Хмари, вирушив він до Палацу Ками в Хайпурі, де укладав плани й збирав сили, щоби скінчити югу. Один мудрець сказав якось, що побачити День кінця юги неможливо — його можна впізнати, лиш коли він мине. Бо ж починається він звичайнісіньким світанком і триває, як будь-який інший день, повторюючи історію цілого світу.

Його інколи кличуть Майтреєю, себто Володарем Світла...

Світ є жертовний вогонь, сонце — його паливо, сонячні промені — його дим, день — його полум’я, напрямки компаса — його жар та іскри. У цей вогонь боги чинять узливання — жертвують віру. Із цієї жертви народжується Цар-Місяць.

Дощ, о Ґаутамо, є вогонь, рік — його паливо, хмари — його дим, блискавка — його полум’я, жар, іскри. У цей вогонь боги чинять узливання — жертвують Цар-Місяць. Із цієї жертви народжується дощ.

Світ, о Ґаутамо, є вогонь, земля — його паливо, вогонь — його дим, ніч — його полум’я, місяць — його жар, зорі — його іскри. У цей вогонь боги чинять узливання — жертвують дощ. Із цієї жертви утворюється їжа.

Чоловік, о Ґаутамо, є вогонь, його роззявлений рот — паливо, його дихання — дим, його мова — полум’я, його зір — жар, його слух — іскри. У цей вогонь боги чинять узливання — жертвують їжу. Із цієї жертви народжується сила відтворення.

Жінка, о Гаутамо, є вогонь, її статура — його паливо, її волосся — його дим, її органи — його полум’я, її насолоди — його жар і його іскри. У цей вогонь боги чинять узливання — жертвують силу відтворення. Із цієї жертви народжується людина. Вона живе доти, доки їй призначено жити.

Коли людина вмирає, її несуть на жертовний вогонь. Вогонь стає її вогнем, паливо — її паливом, дим — її димом, полум’я — її полум’ям, жар — її жаром, іскри — її іскрами. У цей вогонь боги чинять узливання — жертвують людину. Із цієї жертви являється людина в променистій величі.

«Брігадараньякаупанішада» (VI, іі, 9—14)

У високому блакитному палаці зі стрункими шпилями й філігранними брамами, куди світлим повітрям, присмачуючи відчуття жвавістю й приємністю, долинає дух солоних морських бризок і крики морської твароти, владар Нірріті Чорний бесідував із приведеним до нього чоловіком.

— Як тебе на ім’я, капітане? — спитав він.

— Олваґґа, владарю, — відказав мореплавець. — Чому ти вбив мою команду, а мене залишив жити?

— Бо хотів допитати тебе, капітане Олваґґо.

— Щодо чого?

— Щодо багатьох речей. Речей, які може знати старий морський вовк зі своїх мандрівок. Як там моя влада над південними морськими шляхами?

— Міцніша, ніж я думав, інакше мене б тут не було.

— Багато хто теж боїться поткнутися в море, чи не так?

— Так.

Нірріті перейшов до вікна з морським краєвидом. Повернувся до полоненого спиною. Трохи згодом заговорив знову:

— Я чув, буцімто наука на півночі сягнула далеко вперед після, хм... битви за Прагну.

— Я теж таке чував. Крім того, знаю, що це правда. Бачив парову машину. Друкарський верстат уже ввійшов у життя. Мертві буреплазячі ноги гальванізують струмом. Кують сталь ліпшого ґатунку. Перевинайшли мікроскоп і телескоп.

Нірріті знов обернувся до нього, і вони заходилися вивчати один одного.

Нірріті був щуплявий чоловічок із вогниками в очах, нещирою усмішкою, темним волоссям, яке втримував срібний обруч, кирпатим носом і очима під колір палацу. Носив чорне, був незасмаглий.

— Чому Боги Міста не покладуть цьому край?

— Гадаю, тому що послаблені, якщо саме це ти хочеш почути, владарю. Після Ведрійської катастрофи вони побоюються душити розвиток механіки ґвалтом. Подейкують також про внутрішню чвару в Місті — між напівбогами й рештками старших. Ну, а ще ж є та нова релігія. Люди вже не страшаться Небес так, як колись. Вони мають більше охоти захищатися, а тепер, коли вони ще й ліпше устатковані, боги мають менше охоти з ними зв’язуватися.

— Тоді Сем таки бере гору. Крізь роки, а долає їх.

— Так, Ренфрю. Гадаю, це правда.

Нірріті зиркнув на двох вартових обабіч Олваґґи.

— Залиште нас, — наказав він. Коли вони вийшли, повів далі: — Ти мене знаєш?

— Так, капелане. Я ж бо Ян Ольвеґґ, капітан «Зорі Індії».

— Ольвеґґ. Це видається певною мірою неможливим.

— Проте правда. Я дістав це — старезне вже — тіло того дня, коли Сем побив кармовладців у Магартсі. Я там був.

— Один із Перших, та ще й — о, так! — християнин!

— Зрідка — коли мені бракне індуїстських прокльонів.

Нірріті поклав йому руку на плече.

— Отже, саме твоє єство мусить боліти від блюзнірства, що його вони вчинили!

— Я від них не в захваті, а вони — від мене.

— Ще б пак. Але щодо Сема: він зробив те саме, примножив численні єресі, поховав істинне Слово ще глибше...

— Зброя, Ренфрю, — відказав Ольвеґґ. — Нічого більше. Я впевнений, що він хотів бути богом не сильніше, ніж ти чи я.

— Можливо. Але краще б він добрав іншої зброї. Якщо він переможе, їхні душі все одно пропадуть.

Ольвеґґ знизав плечима.

— Я, на відміну від тебе, не богослов...

— Але допоможеш мені? За віки я зібрав могутню силу. Маю людей, маю машини. Ти кажеш, наші вороги послаблені. Мої бездушні, народжені не від чоловіка й жінки, не знають страху. У мене є небесні гондоли — багато гондол. Я можу дістатися їхнього Міста на Полюсі. Можу зруйнувати їхні Храми тут у світі. Думаю, настав слушний час очистити світ від цієї мерзоти. Істинна віра має прийти знову! І то скоро! Це має бути скоро...

— Як уже сказано, я не богослов. Але теж волів би побачити, як Місто впаде, — відповів Ольвеґґ. — Допоможу тобі всім, чим тільки зможу.

— Тоді захопимо кілька їхніх міст і сплюндруємо їхні Храми, щоб глянути, які заходи це спровокує.

Ольвеґґ кивнув.

— Ти мені радитимеш. Надаватимеш моральну підтримку, — заявив Нірріті й схилив голову. — Молися зі мною, — наказав він.

Стариган довгенько стовбичив перед Палацом Ками в Хайпурі, роздивляючись його мармурові колони. Кінець кінцем одна дівчина зглянулася над ним і винесла хліба з молоком. Він з’їв хліб.

— І молочко випий, дідусю. Воно поживне й підкріпить твою плоть.

— Прокляття! — пробуркотів стариган. — Прокляття на молоко! Прокляття на мою плоть! А коли вже на те пішлося, то й на дух мій докупи!

Дівчина відсахнулася.

— Так навряд чи годиться приймати милостиню.

— Не на твою милостиню я нарікаю, дівко, а на твій смак у напоях. Не могла ото розщедритись на ковточок найпаскуднішого вина з кухні? Того, котре зневажили гості, котрим кухар і найдешевше м’ясиво полити гребує? Я жадаю чогось видавленого з грона, а не з корови.

— Може, тобі ще й меню принести? Пішов геть! Ато як покличу слугу!

Він пильно глянув їй у вічі.

— Не ображайся, пані, благаю. Мені тяжко йде старцювання.

Вона зазирнула йому в смолисто-темні очі серед безладу зморщок і засмаги. У бороді його рябіли чорні пасма. На кутиках губ грала легесенька усмішка.

— Ну... ходи за мною отуди вбік. Проведу тебе на кухню, глянемо, що можна знайти. Утім, я й сама не знаю, з якої радості це роблю...

Дівчина повернулася й пішла, а його пальці смикнулися, і він, усміхнувшись ширше, рушив услід, розглядаючи її ззаду. А ще й докинув:

— Бо так хочу я.

Тарака Ракаш непокоївся. Пурхаючи понад хмарами, що сунули полуденним небом, він міркував над питаннями могутності. Колись він був наймогутнішим. У дні, що передували Ув’язненню, рівних йому не було. Відтак прийшов Сіддгартха Ув’язнювач. Він знав про нього й раніше — знав як Калкіна, знав як сильного. Рано чи пізно, усвідомлював він тоді, їм доведеться зустрітися, і він матиме змогу випробувати потугу Атрибута, який, за чутками, розвинув Калкін. Того великого, давно минулого дня, коли вони таки зійшлися, коли верховини палахкотіли від їхньої люті, того дня Ув’язнювач переміг. А в їхню другу зустріч, століття по тому, він якимось чином здобув навіть повнішу перемогу. Але він був єдиний, а тим часом ще й пішов із цього світу. Зі всіх створінь Владаря Пекла подолав лиш Ув’язнювач. Затим його силі кинули виклик боги. Колись, іще на початку, були вони слабенькі, приборкували свої неслухняні мутовані здібності препаратами, гіпнозом, медитацією, нейрохірургією — кували з них Атрибути. Та з плином віків ці здібності посилилися. Четверо їх спустилося в Пекло, лише четверо, і вся його рать не спромоглася їх прогнати. Той, котрого звали Шивою, був сильний, але згодом Ув’язнювач його вбив. Так і мало бути, бо Тарака визнавав Ув’язнювача за рівню. На жінку він не зважав. Вона була всього-на-всього жінка, та й потребувала Яминої допомоги. Але владаря Аґні, чия душа була сяйним сліпучим полум’ям, от його він майже боявся. Він пам’ятав, як Аґні прийшов до палацу в Паламаідсу, один, і кинув йому виклик. Спинити його Тарака, хай як старався, не зміг, і бачив, як той зруйнував сам палац силою своїх вогнів. Ніщо в Пеклі теж не змогло його спинити. Тоді Тарака дав собі обіцянку: він має випробувати цю силу, як колись випробував був Сіддгартшину, щоб подолати її чи бути нею ув’язненим. Але так цього й не зробив. Володар Полум’я і сам загинув від руки Червоношатого — того, котрий був у Пеклі четвертим, — що він якимось робом повернув вогні Агні проти нього ж того дня біля Ведри, у битві за Прагну. Це означало, що він був найвидатніший. Бо ж хіба сам Ув’язнювач не застерігав його перед Ямою-Дгармою, богом смерті? Так, той, хто п’є життя очима, був наймогутніший з усіх, що досі лишались у світі. Тарака майже загинув від його сили в громовій колісниці. Якось він почав був випробовувати цю силу, але одразу відступився, бо в тій битві вони були союзниками. Казали, що по тому Яма помер — у Місті. Пізніше казали, що він і далі топче ряст. Подейкували, ніби він як Володар Смерті сам умерти не може, хіба що на власне бажання. Тарака приймав це за факт, знаючи, що це прийняття означає. Воно означало, що він, Тарака, повернеться на південь, на острів із блакитним палацом, де Володар Лиха, Нірріті Чорний, чекає на його відповідь. Він дасть свою згоду. Спершу в Магартсі, відтак — на північ від моря ракаші долучать свою потугу до його чорної сили, руйнуючи один за одним Храми шести найбільших міст південного заходу, заповнюючи вулиці цих міст кров’ю їхніх громадян і безіменними легіонами Чорного, аж доки боги прийдуть їм на порятунок — і знайдуть свою загибель. Якщо ж боги не прийдуть, буде викрита їхня справжня слабкість. Тоді ракаші візьмуть Небеса штурмом, а Нірріті зрівняє Місто з землею; Мильовий Шпиль упаде, склепіння розтрощать, великі білі коти Канібурри розглядатимуть руїни, а павільйони богів і напівбогів укриють полярні сніги. І все це з однієї справжньої причини — ну й щоб розвіяти нудьгу, ну й щоб наблизити останні дні богів і людей у світі ракашів. Хай би де була велика колотнеча, хай би де чинили героїчні подвиги, криваві подвиги, полум’яні подвиги, там, знав Тарака, з’являється він, невідь-звідки з’являється Червоношатий, завжди, адже Образ тягне його до належної йому царини. Тарака знав, що шукатиме, чекатиме, робитиме будь-що так довго, як буде треба, аж доки зазирне в чорні вогні, що горять за очницями Смерті...

Брахма втупився в мапу, потім знову глянув на кришталевий екран, навколо якого обкрутився бронзовий наг із власним хвостом у зубах.

— Горить, жерче?

— Горить, Брахмо... Увесь складський квартал!

— Накажи людям гасити полум’я.

— Вони вже це роблять, о Велеможний.

— То чого ж ти мене цим турбуєш?

— Через страх, о Великий.

— Страх? Страх перед чим?

— Перед Чорним, чиє ім’я я не смію казати у твоїй присутності, чия сила все росла й росла на півдні, який панує над морями, відрізаючи шляхи купцям.

— Чому ти боїшся казати переді мною ім’я Нірріті? Я знаю про Чорного. Гадаєш, це він розпочав пожежі?

— Так, о Великий. Чи то пак якийсь мерзотник, якому він заплатив. Поговорюють, що він прагне відрізати нас від решти світу, виснажити наш добробут, знищити наші запаси й ослабити наш дух, бо планує...

— Ясна річ, загарбати вас.

— Ти сам це сказав, о Могутній.

— Може, і так, мій жерче. Та скажи-но, невже ти вважаєш, що в разі нападу Володаря Лиха твої боги тебе не підтримають?

— Навіть і думки такої не було, о Найможніший! Ми просто хотіли нагадати тобі про таку ймовірність і поновити наші безперестанні благання щодо ласки й божественного захисту.

— Ти висловився зрозуміло, жерче. Не бійся.

Брахма припинив зв’язок.

— Він нападе.

— Звісно.

— Цікаво, наскільки він сильний? Ніхто точно й не знає наскільки, Ґанешо. Чи хтось таки знає?

— Ти мене питаєш, владарю мій? Свого скромного політичного радника?

— Я тут більше нікого й не бачу, скромний боготворцю. Чи знаєш ти когось, хто міг би мати відомості?

— Ні, владарю. Не знаю. Того паскудника всі уникають, ніби він — справжня смерть. Загалом беручи, так і є. Як тобі відомо, ті троє напівбогів, що їх я посилав на південь, не вернулися.

— Вони — як там їх звали? — теж були сильні, еге ж? Як давно це було?

— Востаннє — рік тому, коли ми послали нового Аґні.

— Так... Утім, він був ще не досить вправний, усе користався запалювальними гранатами... але таки сильний.

— Хіба що духом. Коли богів меншає, хоч-не-хоч обходишся напівбогами.

— Узяти б ото громову колісницю, як у давні дні...

— У давні дні громової колісниці не було. Владар Яма...

— Мовчи! Тепер вона в нас є. Гадаю, над палацом Нірріті скоро схилиться рослий чоловік-димовик у вельми крисатому капелюсі...

— Брахмо, я думаю, Нірріті здатен спинити громову колісницю.

— Звідки такі думки?

— Вислухавши звіти кількох очевидців, я вважаю, що кораблі, які полювали на його піратів, він топив керованими ракетами.

— Чому не сказав мені цього раніше?

— То дуже недавні звіти. Дотепер я й нагоди не мав порушити це питання.

— Отже, ти не вважаєш, що нам слід атакувати?

— Ні. Чекаймо. Хай він зробить перший хід, щоб ми могли оцінити його силу.

— Для цього ж треба пожертвувати Магартхою, чи не так?

— То й що? Хіба це ти вперше побачиш, як упаде місто? Який йому зиск від самої Магартхи, якою він довго й не володітиме? Якщо не зможемо її відбити, от тоді нехай димовик схилить свій білий крисатий капелюх — над Магартхою.

— Маєш рацію. Це того варте — як слід оцінимо його потугу, трохи його виснажимо. А тим часом мусимо готуватися.

— Так. Що накажеш?

— Попередь усі сили в Місті. Негайно відклич владаря Індру зі східного континенту!

— Нехай буде воля твоя.

— І попередь інші п’ять міст на річці — Лананду, Хайпур, Кілбар...

— Невідкладно.

— То йди!

— Уже пішов.

Посеред океану часу, сповненого водою простору, рішуче стояв Сем.

— Боже смерті! — гукнув він. — Перелічи-но наші сили. Яма потягся, позіхнув, відтак звівся з шарлатової тахти, на якій дрімав був, майже невидимий. Перетнув кімнату й зазирнув Семові у вічі.

— В Образ не входитиму, але ось мій Атрибут.

Сем витримав його погляд, не відвівши очей.

— Це твоя відповідь на моє запитання?

— Почасти, — відказав Яма, — але насамперед — випроба твоєї власної потуги. Здається, вона повертається. Ти витримав мій убивчий погляд довше, ніж зміг би будь-який смертний.

— Я знаю, що моя потуга повертається. Відчуваю її. Багато всякого тепер повертається. За тижні, поки ми мешкали тут, у Ратріному палаці, попомедитував я над своїми минулими життями. Не всі вони були невдалі, смертобоже. Я вирішив так сьогодні. Хоч Небеса й били мене в кожному раунді, усі перемоги дорого їм обходилися.

— Так, дуже скидається на те, що тебе веде сама доля. Вони нині й справді слабші, ніж тоді, коли ти кинув виклик їхній моці в Магартсі. А ще вони й відносно слабші. Це тому, що люди стали сильніші. Боги знищили Прагну, але не знищили акселераціонізму. Відтак вони намагалися поховати буддизм під відомими вченнями, але не змогли. Точно й не скажу, чи допомогла тобі ця релігія писати сюжет власної історії, якось там посприявши акселераціонізму, однак цього й ніхто з богів не скаже. Хай там як, вона послугувала доброю димовою завісою, відвернула їхню увагу від капостей, які вони саме могли чинити, а що вона таки прийнялася як віровчення, їхні зусилля проти неї прислужилися збуренню певних антидеїкратичних настроїв. Ти міг би здатися надихнутим, якби не здавався далекоглядним.

— Дякую. Хочеш, благословлю?

— Ні. А хочеш, я тебе?

— Хіба якось потім, Смерте. Але ти не відповів на моє запитання. Кажи, які в нас сили?

— Ну, гаразд. Невдовзі прибуде владар Кубера...

— Кубера? Де він?

— Роками переховувався, потроху зливаючи у світ наукові знання.

— Аж стільки років? Його тіло мусить бути старезним! Як він так зміг?

— А ти не забув Наради?

— Мого давнього лікаря з Капіла?

— Точно. Коли ти розпустив своїх списників після бою в Магартсі, він усамітнився в глушині з купкою челядників. Прихопив із собою все те устатковання, що його ви забрали в Палаті карми. Я знайшов його багато років тому. Після Прагну, уже втікши з Небес шляхом Чорного колеса, я видобув Куберу з його склепу під тим загиблим містом. Згодом він об’єднав сили з Нарадою, який тепер у горах, крамарює з-під поли тілами. Вони співпрацюють. Крім того, ми відкрили там і сям ще кілька таких крамничок.

— І Кубера прямує сюди? Добре!

— А Сіддгартха — і досі князь Капіла. Якщо оголосити там призов, на нього й нині відгукнуться. Ми порозпитували тамтешній люд.

— Хіба якась жменька збереться. Але так, це все одно добра новина.

— А ще ж владар Крішна.

— Крішна? А він що робить на нашому боці? Де він?

— Тут і був. Я знайшов його, коли ми приїхали. Він саме підселився до однієї з дівчат. Жаль було й глянути.

— Чому ж?

— Постарів. Жалюгідно постарів і послабшав, але пиячити й бахурувати не облишив. Утім, Образ усе ще ставав йому в пригоді, час від часу відроджуючи дещицю його колишньої харизми, якусь дрібку колосальної життєвої сили. Його вигнали з Небес після Прагну, але за те, що він, на відміну від Аґні, не став битися проти Кубери й мене. Він мандрував світом понад півстоліття — пив собі, кохав, грав на свирілі й старів. Ми з Куберою не раз його шукали, але він чимало подорожував. Відступникам із-поміж божеств плодючості по-іншому, власне, і не можна.

— А що нам від нього за користь?

— Знайшовши Крішну, я того ж дня відправив його до Наради по нове тіло. Він приїде з Куберою. А його здібності швидко поновлюються після переселення.

— Так що ж за користь нам від нього?

— Не забувай: саме він переміг чорного демона Вану, з яким навіть Індра боявся зійтись. Тверезий, він — чи не найнебезпечніший із нині живих бійців. Яма, Кубера, Крішна і, якщо ти не проти, Калкін! Ми будемо нові локапали й виступимо разом.

— Я тільки за.

— Отже, так і буде. Хай-но пошлють на нас загін своїх богів-новобранців! Я тут саме нові види зброї конструював. Шкода, що їх має бути так багато, і то таких екзотичних. Це просто марнування моєї геніальності — робити з кожної зброї витвір мистецтва замість того, щоб масово виробляти певний засіб нападу. Але цю потребу диктує множинність паранормальних проявів. У когось завжди знайдеться Атрибут, що встоїть перед будь-якою зброєю. То що ж, хай познайомляться з пекельною рушницею, яка рознесе їх на волоконця, хай схрестять леза з електромечем або постануть перед фонтанним щитом, що обдасть їх бризками ціаніду й диметилсульфоксиду. Знатимуть тоді, що наскочили на локапалів!

— Тепер, Смерте, я бачу, чому будь-якого бога, навіть Брахму, можна в разі кончини замінити іншим, — але тільки не тебе.

— Дякую. Маєш якийсь план?

— Ще ні. Потребую більше відомостей щодо сил у Місті. Чи Небеса останнім часом демонстрували свою потугу?

— Ні.

— Якби ж тільки був якийсь спосіб випробувати їх, не виказуючи себе... Може, ракаші?

— Ні, Семе. Я їм не довіряю.

— Я теж. Але інколи з ними можна мати справу.

— Як оце ти в Колодязі й Паламаїдсу?

— Влучна відповідь. Може, й твоя правда. Я ще трохи над цим поміркую... А ще ось думаю про Нірріті. Що там у Чорного?

— Останніми роками він запанував над морями. Подейкують, що його легіони множаться й він будує бойові машини. Утім, я вже ділився з тобою острахами щодо цього. Тримаймося від Нірріті якнайдалі. У нього з нами спільне лиш одне — бажання повалити Небеса. Якщо він — ні акселераціоніст, ні деїкрат — досягне свого, то влаштує Темну добу — ще гіршу, ніж та, з котрої ми починаємо вибиратися. Можливо, найліпший для нас варіант подій — спровокувати битву між Нірріті й Богами Міста, залягти, а потім перестріляти переможців.

— Можливо, Ямо, ти й маєш рацію. Але як це зробити?

— Може, ми й не мусимо. Ану ж воно саме собою станеться, і то скоро? Магартха припала до землі, відсахнулася від моря. Стратег у нас ти, Семе. Я — тільки тактик. Ми тебе для того й повернули, щоб ти давав нам указівки. Прошу, добре це обміркуй, коли вже ти — знову ти.

— І завжди ти ото наголошуєш останні слова.

— Атож, проповіднику. Адже тебе досі не випробувано в битві відтоді, як ти вернувся з блаженства... Скажи-но, ти зможеш намовити буддистів воювати?

— Мабуть, але для цього, напевне, доведеться прибрати личину, яка мені тепер не до смаку.

— Ну... може, і не треба. Але май це на увазі — на випадок, якщо нам стане непереливки. Утім, для певності щовечора вправляйся перед дзеркалом у тій лекції з естетики, котру ти читав у Ратріному монастирі.

— Я б волів цього не робити.

— Знаю, але все одно роби.

— Повправляюсь-но ліпше з мечем. Лишень знайди мені якийсь, і я дам тобі науку.

— Хо! Згода! Якщо наука буде добряча, матимеш неофіта.

— То перейдімо ж у двір, де я тебе як просвітлю!

Коли Нірріті в блакитному палаці здійняв руки, верескливі ракети злетіли в небо з палуб його пускових кораблів і накреслили дуги понад містом Магартхою.

Коли на ньому застібнули чорний нагрудник, ракети впали на місто — й запалали пожежі.

Коли він узув чоботи, його флот увійшов у гавань.

Коли йому защепнули на шиї чорний плащ, а на голову надягли поворонований сталевий шолом, з-під палуб кораблів стишено загупали барабани його десятників.

Коли його підперезали мечем, у трюмах суден ворухнулися бездушні.

Коли він надів рукавички зі шкіри й сталі, його флот, підштовхуваний вітрами, що їх наганяли ракаші, наблизився до порту.

Коли він дав знак Олваззі, своєму юному управителю, іти за ним на подвір’я, воїни, які ніколи не говорять, піднялися на палуби кораблів і вишикувалися лицем до охопленої вогнем пристані.

Коли в темній небесній гондолі заревли двигуни, а перед ним відчинили двері, кинув якір перший із його кораблів.

Коли вони ввійшли в гондолу, перші з його воїнів увійшли до Магартхи.

А доки вони дісталися Магартхи, місто вже впало.

У зеленому верховітті саду співали птахи. На дні голубого ставка лежали старими монетами риби. Розцвілі квіти були переважно червоні й великопелюсткові, але де-не-де при нефритовій лавці, на якій вона сиділа, виднілися жовті вуньпани. Поклавши ліву руку на білу ковану металеву спинку, вона дивилася на плитку доріжки, якою, наближаючись, совгали його чоботи.

— Добродію, це приватний сад, — повідомила вона.

Він зупинився перед лавкою і зиркнув зверху вниз. Був міцної статури, засмаглий, темноокий і темнобородий, із незворушним обличчям — аж доки не всміхнувся. Убраний був у синє й шкіряне.

— Гостям сюди не можна, — додала вона. — Для них є сади в другому крилі будівлі. Пройди-но крізь тамту арку...

— У моєму саду ти завжди була бажана гостя, Ратрі, — мовив прибулець.

— Твоєму?..

— Кубера.

— Владарю Куберо! Ти не...

— Гладкий. Знаю. Нове тіло, ще й гарує нівроку. Майструє Ямину зброю, транспортує її...

— Коли ти прибув?

— Щойно. Привіз назад Крішну — заразом із вантажем вогнекомплектів, гранат і протипіхотних мін...

— Боги! Скільки ж часу минуло...

— Так. Багацько. Але тобі й досі належить вибачення, тож я прийшов сплатити цей борг. Він муляв мені всі ці роки. Вибач, Ратрі, за ту ніч, вельми давню, коли я втягнув тебе в це. Мені потрібен був твій Атрибут, тому я тебе залучив. Не люблю я когось отак визискувати.

— Я б чи так, чи сяк невдовзі покинула Місто, Куберо. Тож не картай себе понад міру. Звісно, воліла б я мати гарнішу подобу, ніж оце моє теперішнє вбрання. Та й так можна жити.

— Буде тобі інше тіло, владарко.

— Потім, потім, Куберо. Прошу, сідай. Ось тут. Хочеш їсти? Хочеш пити?

— І того, й другого.

— Ось фрукти, ось сома. Чи ти б волів чаю?

— Соми, дякую.

— Яма каже, Сем одужав від свого святенництва.

— Добре, бо потреба в ньому зростає. Він уже склав для нас якісь плани дій?

— Яма мені не казав. Але, можливо, Сем не сказав Ямі.

На дереві поруч несамовито заворушилося гілля, і звідти гепнув Тек, приземлившись на всі чотири. Перетнув мощену плитками доріжку, став обіч лавки й прогарчав:

— Ці теревені мене розбудили! Що це за один, Ратрі?

— Владар Кубера, Теку.

— Коли ти єси він, тоді — ого-го, як змінивсь! — констатував Тек.

— Це й про тебе можна сказати, Теку-архіваре. Чом це ти досі мавпуєш? Яма міг би тебе переселити.

— Я корисніший як мавпа, — пояснив Тек. — Чудовий шпигун, значно ліпший від собаки. Дужчий за людину. Ну й хто там відрізнить одну мавпу від іншої? Лишатимуся в цій подобі, поки буде потреба в моїх особливих послугах.

— Похвально. Чи були дальші новини про рухи Нірріті?

— Його судна підходять до великих портів ближче, ніж мали за звичай у минулому, — сказав Тек. — Окрім того, їх, здається, побільшало. Оце й усе. Схоже, боги його бояться — бо не знищують.

— Так, — підтвердив Кубера. — Бо він тепер — загадка. Я схильний думати, що він — Ганешина помилка. Це ж він дозволив Нірріті безперешкодно піти з Небес, а ще й забрати із собою все те устатковання. Гадаю, Ганеша хотів мати напохваті якогось ворога Небес на випадок, якби в ньому виникла раптова потреба. Він, либонь, і гадки не мав, що гуманітарій зможе аж так скористатися тим устаткованням і зібрати аж такі сили.

— У твоїх словах є логіка, — погодилася Ратрі. — Навіть я чула, що Ганеша часто так чинить. І що ж він робитиме тепер?

— Пожертвує Нірріті перше атаковане місто, щоб вивчити його засоби нападу й оцінити його потугу, — якщо зможе переконати Брахму почекати. А тоді вже завдасть по Нірріті удару. Магартха мусить упасти, а ми — бути поруч. Навіть просто поспостерігати було б цікаво.

— Але спостереженням, по-твоєму, не обійдеться? — спитав Тек.

— Достоту. Сем знає: ми маємо бути напоготові, щоб спершу примножити безлад, а тоді поладити, що зможемо. І нам доведеться діяти, щойно ворухнеться хтось інший — а це, Теку, може статися вже скоро.

— Ну нарешті, — зрадів Тек. — Завжди хотів піти в бій разом з Ув’язнювачем.

— Найближчими тижнями, певно, здійсниться майже стільки ж бажань, скільки й не справдиться.

— Ще соми? Ще фруктів?

— Дякую, Ратрі.

— А тобі, Теку?

— Хіба що бананчик.

У затінку лісу, на верхівці високого пагорба сидів, удивляючись на Магартху внизу, Брахма, мовби статуя бога верхи на гаргуйлі.

— Вони плюндрують Храм.

— Так, — підтвердив Ганеша. — Погляди Чорного за ці роки не змінилися.

— З одного боку, жалко. З другого — страшно. Його вояки мали гвинтівки й пістолети.

— Так. Вони дуже сильні. Повертаймося до гондоли.

— Хвилинку.

— Боюся, владарю... що вони наразі надто сильні.

— Що пропонуєш?

— Їхній флот річкою не підніметься. Щоб атакувати Лананду, мусять іти суходолом.

— Правда. Хіба що він має досить небесних суден.

— А щоб атакувати Хайпур, мусять пройти навіть далі.

— Так, так! А щоб атакувати Кілбар — ще далі! Кажи вже по суті! Куди хилиш?

— Що далі вони зайдуть, то більші проблеми з постачанням матимуть, то вразливішими стануть до партизанської тактики на шляху просування...

— Пропонуєш мені не робити нічого, крім як турбувати їх наскоками? Дозволити їм промарширувати краєм, беручи місто за містом? Та вони ж окопаються й дочекаються підкріплень, щоб утримати здобуте, лише тоді рушать далі. Тільки дурень вчинив би інакше. Якщо чекати...

— Поглянь-но вниз!

— Ну? Що там?

— Вони лаштуються виступити.

— Неможливо!

— Брахмо, ти забуваєш, що Нірріті — фанатик, божевільний. Йому не потрібні ні Магартха, ні Лананда, ні Хайпур. Він хоче знищити наші Храми й нас самих. Окрім цього, його в тих містах цікавлять лише душі, а не тіла. Він рухатиметься краєм і нищитиме всі символи нашої релігії, на які натрапить, аж доки ми не вирішимо перехопити ініціативу. Якщо ми не будемо діяти, він, імовірно, зашле місіонерів.

— Та ми ж мусимо якось діяти!

— Тоді ослаблюй його в міру просування. Коли достатньо ослабне, бий! Віддай йому Лананду. І Хайпур, якщо знадобиться. Навіть Кілбар і Гамсу. Коли він ослабне достатньо, розтрощи його. Містами можна пожертвувати. Скільки їх там ми самі зруйнували? Ти вже й не згадаєш!

— Тридцять шість, — мовив Брахма. — Повернімося на Небеса, і я це обміркую. Якщо я зроблю, як ти радиш, а він відступить, перш ніж надто ослабне, наші втрати будуть великі.

— Ставлю на те, що він так не вчинить.

— Жереб цей, Ґанешо, кидати не тобі, а мені. І глянь-но: з ним ті кляті ракаші! Забираймося швидко, поки вони нас не помітили.

— Так, швидше!

І вони розвернули своїх буреплазів назад до лісу.

Крішна відклав свиріль, коли до нього привели гінця.

— Так? — спитав він.

— Магартха впала...

Крішна встав.

— А Нірріті готується піти на Лананду.

— Що зробили боги на захист міста?

— Нічого. Анічогісінько.

— Ходімо зі мною. Локапали зберуться на раду.

Крішна залишив свиріль на столі.

Тієї ночі Сем стояв на найвищому балконі палацу Ратрі. Довкола падав дощ, пробиваючи вітер мовби холодними цвяхами. На Семовій лівиці смарагдовим жевривом променів залізний перстень.

Одна за одною, одна за одною падали й залишалися блискавки.

Він здійняв руку — і відгукнулися громи, ревучи й ревучи передсмертними криками всіх драконів, що тільки могли існувати — десь, колись...

Ніч відступила перед вогняними стихійниками, які постали перед Палацом Ками.

Сем підвів обидві руки — і всі вони як один знялися в повітря й зависли високо в ночі.

Він ворухнув руками — і вони заметушилися над Хайпуром, перетинаючи місто з кінця в кінець.

Відтак вони закружляли.

Відтак розосередились і затанцювали в бурі.

Він опустив руки.

Вони повернулися й знову постали перед ним.

Сем не ворушився. Він чекав.

За сотню вдарів серця з’явилося воно й заговорило до нього з ночі:

— Хто ти такий, щоб повелівати рабами ракашів?

— Поклич мені Тараку, — звелів Сем.

— Я не виконую наказів від смертних.

— Тоді глянь-но на вогні моєї справжньої суті, докіль не прив’язав я тебе замість прапора до тамтої залізної щогли — а простоїть вона довго.

— Ув’язнювачу! Ти живий!

— Поклич мені Тараку, — повторив він.

— Так, Сіддгартхо. Нехай буде воля твоя.

Сем плеснув у долоні — і стихійники порснули в небо, а ніч довкола знову потемніла.

Владар Пекла вподібнився до людини й увійшов у кімнату, де самотньо сидів Сем.

— Востаннє я бачив тебе аж ген удень Великої битви! — мовив він. — Згодом чував, ніби вони знайшли спосіб тебе знищити.

— Як бачиш, ні.

— Як це ти знову прийшов у світ?

— Владар Яма, Червоношатий, витяг мене назад.

— Воістину велика його сила.

— Її вистачило. Як нині справи в ракашів?

— Добре. Точимо твою війну далі.

— Правда? Як саме?

— Помагаємо твоєму давньому союзникові — Чорному, владарю Нірріті — у його поході проти богів.

— Так я і думав. Саме тому й звернувся до тебе.

— Бажаєш виїхати опліч із ним?

— Я ретельно це обміркував і, попри заперечення моїх товаришів, таки бажаю виїхати опліч із ним — за умови, що ми укладемо угоду. Хочу, щоб ти відніс йому моє послання.

— Яке ж це послання, Сіддгартхо?

— Послання таке: локапали, а саме Яма, Крішна, Кубера і я, виїдуть опліч із ним проти богів, залучивши всіх своїх прихильників, усі свої сили й дотичну до цього машинерію, якщо він погодиться не воювати проти послідовників буддизму чи індуїзму в їхній теперішній формі з метою навернути їх до своєї віри, а крім того, якщо він не намагатиметься душити акселераціонізм, як це чинили боги, у разі нашої перемоги. Глянь на його вогні, коли він даватиме відповідь, і скажи мені, чи правду він мовив.

— Гадаєш, Семе, він на таке пристане?

— Так. Він знає, що за відсутності богів, які тепер насаджують індуїзм, його вірян побільшає. Це очевидно йому з того, на що я, попри їхній опір, спромігся з буддизмом. Він гадає, що його шлях — єдиний праведний, котрому судилося взяти верх у суперництві з іншими. Думаю, через це він навіть ладен піти на чесне суперництво. Перекажи йому це послання й принеси мені його відповідь. Гаразд?

Тарака замайорів. Його обличчя й ліва рука пішли димом.

— Семе...

— Що?

— А який шлях праведний?

— Га? Ти мене про таке питаєш? Звідки мені знати?

— Смертні звуть тебе Буддою.

— Лиш тому, що обмежені мовою і невіглаством.

— Ні. Я глянув на твої вогні й нарікаю тебе Володарем Світла. Ти їх ув’язнюєш, як нас ув’язнив, звільняєш їх, як звільнив нас. Ти мав силу накинути їм віру. Ти — той, ким себе проголосив.

— Я брехав. Ніколи не вірив у це сам — і досі не вірю. Я міг би й інший шлях вибрати, хоч би й віру Нірріті, от тільки розп’яття — це боляче. Міг би вибрати й ту, що її звуть ісламом, от тільки аж надто добре знаю, як вона поєднується з індуїзмом. Мій вибір спирався на намір, не надих, а сам я — ніщо.

— Ти — Володар Світла.

— Віднеси-но моє повідомлення. Релігію обговоримо якось іншим разом.

— Локапали, кажеш, це Яма, Крішна, Кубера й ти сам?

— Так.

— Тоді він таки живий. Скажи мені, Семе, перш ніж я піду... ти міг би здолати владаря Яму в битві?

— Не знаю. Утім, навряд. Не думаю, що це хоч комусь до снаги.

— А чи міг би він здолати тебе?

— Можливо — у чесному бою. Щоразу, як ми сходилися ворогами, мені то таланило, то вдавалося його перехитрувати. Я з ним недавно пофехтував, і рівних йому нема. Надто вже він багатоманітний у всьому, що стосується руйнування.

— Ясно, — мовив Тарака, чиї права рука й половина грудей саме здиміли. — Тоді на добраніч, Сіддгартхо. Я поніс твоє повідомлення.

— Дякую, і тобі на добраніч.

Тарака весь пішов димом і відлетів у бурю.

Високо над світом веретенився він — Тарака. Довкола лютувала буря, але йому не було діла до її шалу.

Падали громи, зливався дощ, Божого Мосту не було видно. Та ніщо з цього його не обходило. Бо ж був він Тарака Ракаш, Владар Пекла...

А колись — ще й наймогутніше створіння у світі, після Ув’язнювача.

Та тепер от Ув’язнювач розповів йому, що є Могутніший... і вони мають битися разом, як у минулому.

Як зухвало стояв той у своєму Червоному й зі своєю Силою! Того дня. Понад півстоліття тому. Біля Ведри.

Знищивши Яму-Дгарму, перемігши Смерть, Тарака довів би свою вищість...

Довести Тарачину вищість було важливіше, ніж перемогти богів, які й так колись мусять сконати, адже вони не ракаші.

Отже, послання Ув’язнювача до Нірріті, на яке, казав Ув’язнювач, Нірріті погодився б, буде промовлене лише до бурі, і Тарака, глянувши на її вогні, знатиме: вона говорила правду.

Адже буря ніколи не бреше... І завжди каже «Ні!».

Темний десятник провів його в табір. Він виблискував сяйними регаліями свого обладунку, і його не полонили — сам підійшов до десятника й заявив, що має послання до Нірріті. Із цієї причини десятник вирішив не вбивати його на місці. Він обеззброїв прибульця, провів його в лісовий табір під Ланандою і залишив під вартою, тимчасом як сам пішов доповідати начальству.

Нірріті й Ольвеґґ сиділи в чорному наметі. Перед ними лежала розгорнута мапа Лананди.

Коли вони дозволили десятнику ввести полоненого в намет, Нірріті, роздивившись прибульця, відпустив воїна.

— Хто ти? — запитав він.

— Ґанеша з Міста. Той самий, хто допоміг тобі забратися з Небес.

Нірріті, здавалося, обмірковував почуте.

— Як же не пам’ятати єдиного мого друга з тих давніх часів, — мовив він зрештою. — Чому ти прийшов до мене?

— Бо час на це саме підхожий. Ти нарешті розпочав великий хрестовий похід.

— Так.

— Я б хотів обговорити його з тобою наодинці.

— То кажи.

— А цей хлопець?

— Говорити перед Яном Ольвеґґом — говорити переді мною. Кажи, що маєш на гадці.

— Ольвеґґ?

— Так.

— То й нехай. Я прийшов сказати, що Боги Міста слабкі. Заслабкі, як на мене, щоб подолати вас.

— Саме так я і припускав.

— Але не такі слабкі, щоб не мати змоги завдати вам величезних утрат, коли таки виступлять. Якщо вони зберуть свої повні сили в належний момент, усе може зависнути на терезах.

— Ідучи воювати, я й це мав на увазі.

— Ліпше б перемога дісталася вам дешевше. Ти ж знаєш, що я симпатизую християнам.

— Що в тебе на думці?

— Я зохотився трохи попартизанити лише для того, щоб повідомити: Лананда ваша. Вони її не боронитимуть. Якщо ви й далі наступатимете такими темпами, не закріплюючи здобутків, і дійдете до Хайпура, Брахма і його боронити не буде. Але коли ви підійдете під Кілбар, ослаблені від битв за перші три міста й від наших набігів по дорозі, ось тоді Брахма вдарить усією міццю Небес так, що ви попід стінами Кілбара й поразки зазнати можете. Усі сили небесні в готовності. Вони чекають, доки ви заміритеся на брами четвертого міста при річці.

— Зрозуміло. Радий це чути. Отже, вони таки бояться того, що несу я.

— Авжеж. Чи донесеш ти його аж до Кілбара?

— Так. І в Кілбарі я теж переможу. Перш ніж ми нападемо на те місто, я пошлю по мою наймогутнішу зброю. Сили, що їх я притримував у запасі для самого Міста Небесного, будуть нацьковані на моїх ворогів, коли вони прийдуть боронити приречений Кілбар.

— Вони теж матимуть могутню зброю.

— Отже, результат нашої зустрічі не буде, далебі, ні в їхній руці, ні в моїй.

— Є спосіб ще трохи схилити терези, Ренфрю.

— Он як? Що ще ти замислив?

— Багато хто з напівбогів незадоволений становищем у Місті. Вони хотіли тривалої війни проти акселераціонізму й послідовників Татхаґати. Їх розчарувало те, що цього не сталося після Прагну. Крім того, владаря Індру відкликано зі східного континенту, де він саме воював проти відьом. Індру можна було б намовити на схвальне ставлення до настроїв напівбогів, а з ним же будуть підлеглі, допіру розпалені іншою війною.

Ганеша поправив плащ.

— Кажи далі, — звелів Нірріті.

— Може статися так, — вів далі Ґанеша, — що вони, прийшовши до Кілбара, за нього не битимуться.

— Зрозуміло. Ну, а тобі що з цього за зиск, Ґанешо?

— Задоволення.

— І нічого більше?

— Хотів би я, щоб колись ти згадав цей мій візит.

— Хай буде так. Я не забуду, й опісля ти дістанеш від мене винагороду... Сторожо!

Запону намету відгорнули, і знову ввійшов той, котрий привів був Ґанешу.

— Супроводь цього чоловіка, куди він захоче, і відпусти живим і здоровим, — наказав Нірріті.

— Невже ти йому повіриш? — спитав Ольвеґґ, коли той уже пішов.

— Так, — мовив Нірріті, — але срібняки такому я б виплатив опісля.

Локапали засіли на раду в Семовому покої хайпурського Палацу Ками. Присутні були також Тек і Ратрі.

— Тарака каже, що Нірріті не пристав на наші умови.

— Добре, — сказав Яма. — Я наполовину боявся, що він погодиться.

— А вранці вони нападуть на Лананду. Тарака вважає, що місто вони візьмуть. Це буде трохи тяжче, ніж із Магартхою, але він певний: вони переможуть. Я теж цього певен.

— І я.

— І я.

— Потому він піде на це місто, Хайпур. Відтак на Кілбар, відтак на Гамсу, відтак на Ґаятрі. Він знає, що десь на цьому шляху боги завдадуть удару.

— Звісно.

— Тож ми між двох вогнів і маємо кілька варіантів. Домовитися з Нірріті ми не змогли. Як гадаєте, із Небесами — зможемо?

— Ні! — гаркнув Яма, гупнувши кулаком по столі. — Та на котрому ж ти боці, Семе?

— На боці акселерації. Якщо її можна досягти переговорами, а не марним кровопролиттям, то й ліпше.

— Я радше з Нірріті домовлятимусь, ніж із Небесами!

— Тоді голосуймо, як-от щодо того звернення до Нірріті.

— Ага, і тобі вистачить одного «за», щоб виграти.

— Саме на таких умовах я ввійшов до складу локапалів. Ви попросили вас очолити, тож мені потрібен вирішальний голос. Утім, дозвольте-но пояснити мої резони, перш ніж ми перейдемо до голосування.

— Ну гаразд, кажи!

— За останні роки ставлення Небес до ідеї акселерації стало, як я розумію, значно ліберальнішим. Офіційно позиція не змінювалася, але й жодних заходів проти акселераціонізму не вжито — припускаю, через прочуханку, якої вони дістали під Прагну. Чи правду я кажу?

— У загальних рисах, — відповів Кубера.

— Здається, вони постановили: надто втратно буде вживати таких заходів щоразу, коли осоружна наука про себе знов заявлятиме. Проти них у тій битві бився народ, люди. Проти Небес. А люди, на відміну від нас, мають сім’ї, мають зв’язки, що їх послаблюють, та й мусять пильнувати бездоганність своїх кармописів, якщо бажають переродитися. Попри це, вони билися. Отож Небеса за останні роки схилилися до більшої поблажливості. А що така ситуація вже склалася фактично, вони нічого не втратять, визнавши її. Власне, вони можуть подати це собі на користь — як ласкавий жест божественного милосердя. Гадаю, вони підуть на поступки, на які не пішов Нірріті...

— Я хочу побачити падіння Небес, — заявив Яма.

— Авжеж. І я також. Але пометикуй. Навіть як зважити тільки на те, що ти дав людству за останні півстоліття, чи довго ще Небеса втримають цей світ під своєю рукою? Небеса впали того дня під Прагну. Ще покоління, хай два, і вони вже не матимуть влади над смертними. А ця битва з Нірріті завдасть їм ще більшої шкоди, навіть якщо вони переможуть. Дамо ж їм ще кілька років занепадницької пишноти. Із кожним циклом вони стають усе немічніші. Вершину вже пройдено. Почався спад.

Яма закурив цигарку.

— Ти що, бажаєш, щоб хтось убив за тебе Брахму? — спитав Сем.

Яма помовчав, затягнувся цигаркою та видихнув дим. Відтак мовив:

— Можливо. Може, і так. Не знаю. Не хочу про це думати. Утім, це, либонь, правда.

— Хочеш, гарантую, що Брахма загине?

— Ні! Спробуєш — вб’ю!

— Отже, ти й сам точно не знаєш, чого хочеш для Брахми: смерті чи життя. Може, це тому, що ти водночас кохаєш і ненавидиш. Ти, Ямо, став старий, не побувши молодим, і за своє життя любив тільки її одну. Чи не так?

— Так.

— Тоді я не підкажу, як розв’язати твої особисті труднощі, але в цьому ти повинен відмежуватися від нагальної проблеми.

— Добре, Сіддгартхо. Голосую за те, щоб зупинити Нірріті тут, у Хайпурі — якщо Небеса нас підтримають.

— Чи має хтось заперечення?

За відповідь правила тиша.

— Отже, рушаймо до Храму, захопімо комунікатор.

Яма загасив цигарку.

— Але я з Брахмою не говоритиму, — заявив він.

— Балаканину беру на себе, — пообіцяв Сем.

У Саду пурпурового лотоса дзенькнула ілі, п’ята нота арфи.

Увімкнувши екран у своєму павільйоні, Брахма побачив чоловіка в синьо-зеленому земельському тюрбані.

— Де жрець? — спитав Брахма.

— Зв’язаний зовні. Але якщо хочеш почути молитву чи дві, я можу його притягти...

— Хто ти, що смієш носити тюрбан Перших і входити в Храм озброєним?

— Маю дивне відчуття, буцім зі мною таке вже було, — сказав чоловік.

— Відповідай на запитання!

— Хочеш зупинити Нірріті, владарко? Чи, може, віддаси йому всі ці міста вздовж річки?

— Випробовуєш терпець Небес, смертний? Живий ти із Храму не вийдеш.

— Твої погрози смерті — пустий звук для вождя локапалів, Калі.

— Локапалів більше нема, і вождя в них не було.

— Він перед тобою, Дурґо.

— Ямо? Це ти?

— Ні, але він тут зі мною, як і Крішна та Кубера.

— Аґні мертвий. Усі нові Аґні погинули після...

— Прагну. Знаю, Чанді. До першого складу команди я не належав. Райлд мене не вбив. Кішка-примара, що залишиться безіменною, постаралася добре, але недостатньо. І ось я повернувся з-поза Божого Мосту. Локапали обрали мене своїм очільником. Ми оборонимо Хайпур і розіб’ємо Нірріті — якщо Небеса допоможуть.

— Сем... Не може бути!

— Ну, то зви мене Калкіном, чи Сіддгартхою, чи Татхаґатою, чи Магасематманом, чи Ув’язнювачем, чи Буддою, чи Майтреєю. Утім, це таки я, Сем. Прийшов до тебе на поклін і перемовини.

— Про що йдеться?

— Небеса для людства були ще терпимі, але Нірріті — то зовсім інша історія. Яма й Кубера привезли в місто зброю. Ми можемо укріпити його й нашвидку розгорнути непогану оборону. Якщо Небеса долучать свою силу до нашої, на Нірріті під Хайпуром чекає крах. Ми підемо на це, якщо Небеса дозволять акселерацію та свободу віросповідання, а також покладуть край царюванню кармовладців.

— Чимало просиш, Семе...

— Перші дві умови — просто визнання дечого, що вже склалося й має право так залишатися. Третя буде виконана, подобається це тобі чи ні, тож я даю шанс зберегти лице.

— Маю подумати...

— Подумай хвилинку. Я почекаю. Однак якщо ти відмовишся, ми відступимо й дамо Ренфрю взяти це місто, сплюндрувати цей Храм. Коли він візьме ще декілька, вам таки доведеться з ним зустрітися. Але нас поруч уже не буде. Ми дочекаємося, доки все це скінчиться. Якщо ти й доти залишишся при ділі, то будеш уже не в тому становищі, щоб перебирати допіру викладеними умовами. В іншому ж разі, гадаю, ми зможемо помірятися силами з Чорним і подолати його разом із рештками зомбі. Хоч так, хоч інак, а ми своє отримаємо. Та пропонований спосіб легший для тебе.

— Ну, гаразд! Я негайно зберу війська. У цій останній битві ми поїдемо разом, Калкіне! Нірріті згине під Хайпуром! Залиш когось чергувати в комунікаторній, щоб ми тримали зв’язок.

— Тут буде моя штаб-квартира.

— А тепер розв’яжи жерця й приведи сюди. На нього чекають певні божі веління, а невдовзі — і божі відвідини.

— Так, Брахмо.

— Семе, зажди! Після битви, якщо ми її переживемо, хочу поговорити з тобою щодо взаємопоклоніння.

— Невже в буддисти збираєшся?

— Ні, знову в жінки...

— На все своє місце, своя мить — і це не тут, не зараз.

— Коли прийде час, настане мить, я буду на місці.

— А наразі я приведу твого жерця. Не клади слухавки.

Після падіння Лананди Нірріті служив відправу посеред руїн цього міста, молячись за перемогу й над іншими. Його темні десятники повільно забили в барабани, і зомбі впали навколішки. Нірріті молився, аж доки піт укрив його обличчя маскою зі скла й світла, затікаючи під протезопанцир, що давав йому силу багатьох. Відтак він звів лице до небес, поглянув на Божий Міст і мовив: «Амінь».

Затим розвернувся й рушив у бік Хайпура, а за спиною в нього піднялося його військо.

Коли Нірріті підійшов під Хайпур, боги чекали.

Чекали загони з Кілбара, загони з Хайпура.

Чекали напівбоги, і герої, і панство.

І високопоставлені браміни, і багато хто з послідовників Магасематмана. Ці останні прийшли в ім’я Божественної естетики.

Нірріті кинув оком на той бік мінного поля попід мурами міста й побачив чотирьох вершників — це були локапали, що чекали при брамі, а поруч із ними майоріли на вітрі корогви Небес.

Він опустив забороло й повернувся до Ольвеґґа.

— Ти мав рацію. Цікаво, Ґанеша в місті?

— Скоро дізнаємося.

Нірріті повів наступ далі.

Це був день, коли Володар Світла вистояв. Поплічники Нірріті так і не ввійшли до Хайпура. Ґанеша загинув під Ольвегґовим мечем, спробувавши загнати ножа в спину Брахмі, який саме зчепився з Нірріті на горбику. По тому Ольвеґґ упав, схопившись за живіт, і поповз до скелі.

Брахма й Чорний стояли проти себе, а Ганешина голова котилася в яр.

— Кілбар, казав оцей, — мовив Нірріті.

— Кілбар то й мав бути, — відповів Брахма. — Оцей усе підмовляв на Кілбар. Знаю тепер, чому.

Вони стрибнули один на одного, і панцир Нірріті бився за нього із силою багатьох.

Яма підострожив коня до узвишшя, аж тут його обгорнув вир пилу й піску. Він затулив очі плащем, і навколо залунав регіт.

«Ну, і де ж тепер твій смертозір, Ямо-Дгармо?»

— Ракаш! — прогарчав він.

— Так. Це я, Тарака!

І на Яму зненацька линули галони води; кінь його став дибки й перекинувся назад.

Він схопився на ноги з шаблею в руці, аж тут полум’яний вихор ізсівся в людиноподібну постать.

— Я геть-чисто змив із тебе те-що-відганя, смертобоже. Тепер ти впадеш, загинеш від моєї руки!

Яма кинувся на нього з булатом.

Він перетяв свого сірого суперника від плеча до стегна, але кров не пішла, жодного сліду від його леза не зосталося.

— Ти не можеш зарубати мене, мов якогось людця, Смерте! А ось що можу тобі заподіяти я!

Тарака стрибнув на Яму, притиснув йому руки до боків і повалив долі. Здійнявся фонтан іскор.

Віддалік Брахма, поставивши коліно Нірріті на хребет, відгинав йому голову, долаючи опір чорного панцира. Саме тоді владар Індра зістрибнув із буреплаза та здійняв на Брахму свого меча Громовицю, почувши водночас, як у Нірріті хруснула шия.

— Це плащ тебе береже! — заволав Тарака, борюкаючись на землі, аж тут зазирнув Смерті в очі...

Відчувши, що Тарака вже досить ослабнув, Яма його відштовхнув.

Зірвався на ноги й прожогом кинувся до Брахми, навіть не підібравши шаблі. Там, на узвишші, Брахма відбивав один удар Громовиці за другим — кров так і порскала з кукси його відтятої лівої руки, так і струменіла з ран на голові й грудях. Нірріті сталевим хватом тримав його за гомілку.

Яма з кличем пішов у напад, витягаючи кинджал.

Індра відступив туди, куди не сягало Брахмине лезо, і повернувся до нього.

— З кинджалом на Громовицю, Червоний? — спитав він.

— Еге ж, — мовив Яма, ударивши правою і перекинувши зброю в ліву для справжнього вдару.

Вістря ввіткнулося в Індрине передпліччя.

Індра впустив Громовицю й ударив Яму в щелепу. Яма впав, але підсік Індрі ноги, зваливши й того на діл.

Тут Яму цілковито опанував Образ, й Індра ніби зів’яв під його зором. Тарака застрибнув Ямі на спину якраз у мить Індриної смерті. Той пробував вивільнитися, але на плечі йому мовби гора навалилася.

Брахма, лежачи обіч Нірріті, зірвав свій черезплічник, просочений відлякувачем. Правою рукою жбурнув його між ними так, що він упав біля Ями.

Тарака відсахнувся, а Яма розвернувся й утупився в нього. Тут Громовиця злетів із місця, куди був упав, і ринув до Яминих грудей.

Яма схопив лезо обіруч, коли вістрю лишалися вже якісь дюйми до його серця. Меч почав просуватися, і з Яминих долонь на землю закрапала кров.

Брахма звернув на Владаря Пекла смертозорий погляд — погляд, джерелом снаги якого була цього разу сама його життєва сила.

Вістря торкнулось Ями.

Яма, різко крутнувшись, відхилився, і воно, проминаючи, кресонуло його від груднини до плеча.

Відтак Ямині очі зробилися двома списами, і Ракаш утратив свою людиноподібну форму, ставши димом. Брахмина ж голова впала на груди.

Тарака закричав до Сіддгартхи, який саме під’їздив на білому коні в супроводі потріскування й запаху озону:

— Ні, Ув’язнювачу! Стримай свою силу! Моя смерть належить Ямі...

— О дурний демоне! — вигукнув Сем. — Цього не мусило статися...

Але Тараки вже не було.

Яма впав навколішки обіч Брахми й наклав йому джгута на залишок лівиці.

— Калі! — примовляв він. — Не вмирай! Говори зі мною, Калі!

Брахма хапнув повітря, і його очі рвучко розплющилися, але одразу ж зімкнулися знову.

— Запізно, — пробурмотів Нірріті. Він повернув голову й поглянув на Яму. — Чи то пак саме вчасно. Ти ж Азраїл, хіба ні? Янгол смерті...

Яма дав йому ляпаса, вимастивши обличчя Нірріті кров’ю зі своєї долоні.

— «Блаженні вбогі духом, бо їхнє Царство Небесне[122], — завів Нірріті. — Блаженні засмучені, бо вони будуть утішені. Блаженні лагідні, бо землю вспадкують вони».

Яма ляснув його знову.

— «Блаженні голодні та спрагнені праведности, бо вони нагодовані будуть. Блаженні милостиві, бо помилувані вони будуть. Блаженні чисті серцем, бо вони будуть бачити Бога»...

— А ще ж: «Блаженні миротворці, — підхопив Яма, — бо вони синами Божими стануть». Як уписуєшся в цю картину ти, Чорний? Чиє ти дитя, що оце накоїв такого?

Нірріті всміхнувся й мовив:

— «Блаженні вигнані за праведність, бо їхнє Царство Небесне».

— Ти божевільний, — відказав Яма, — і тому я не заберу твого життя. Віддай його сам, коли будеш готовий, а це має бути вже скоро.

Затим він узяв Брахму на руки й пішов у бік міста.

— «Блаженні ви, як ганьбити та гнати вас будуть, — повів далі Нірріті, — і будуть облудно на вас наговорювати всяке слово лихе ради Мене»...

— Води? — запропонував Сем, відкоркувавши свою фляжку й трохи піднявши Ніррітіну голову.

Нірріті глянув на нього, облизав губи й заледве кивнув. Сем пустив йому до рота цівку води.

— Хто ти? — запитав той.

— Сем.

— Ти? Ти воскрес?

— Це не рахується — мій спосіб був легший.

Сльози сповнили очі Чорного.

— Однак це означає, що ти переміг, — ахнув він. — Не розумію, чому Він це попустив...

— Це лиш один зі світів, Ренфрю. Хтозна, що коїться в інших? І взагалі, це не та війна, котру я хотів виграти. Ти це знаєш. Мені прикро за тебе, мені прикро за все. Я згоден з усім, що ти наговорив Ямі, — як і послідовники того, кого вони звали Буддою. Уже й не пригадаю, чи дійсно я був ним, а чи був то хтось інший. Але тепер я вже точно не той. Я знову стану людиною, а Будду вони хай залишать собі — у своїх серцях. Це послання, хоч би звідки воно походило, було щире, повір мені. Лиш із цієї причини воно вкорінилося та розрослося.

Ренфрю зробив ще ковток.

— «Такою родить добрі плоди кожне дерево добре»[123], — вимовив він. — Воля, вища за мою, призначила мені померти на руках у Будди, обрала цей Шлях для цього світу... Благослови, о Ґаутамо. Я вмираю...

Сем схилив голову.

— «Віє вітер на південь, і на північ вертається, крутиться, крутиться він та й іде, і на круг свій вертається вітер. Всі потоки до моря пливуть, але море — воно не наповнюється: до місця, ізвідки пливуть, ті потоки вони повертаються, щоб знову плисти! Що було, воно й буде, і що робилося, буде робитись воно... Нема згадки про перше, а також про наступне, що буде, — про них згадки не буде між тими, що будуть потому» [124]...

Відтак він накрив Чорного своїм білим плащем, бо той уже вмер.

Яна Ольвеґґа віднесли на ношах у місто. Сем послав по Куберу й Нараду, щоб ті зустріли його в Палаті карми, бо ясно було: у теперішньому тілі Ольвеґґ довго не протягне.

Коли вони ввійшли в Палату, Кубера спіткнувся об труп, що лежав під аркою.

— Хто?.. — спитав він.

— Кармовладець.

У коридорі, що вів до їхніх пересельних кімнат, лежало ще троє жовтоколісних. Усі озброєні.

Ще одного знайшли при апаратурі. Лезо влучило йому точно в центр жовтого кола, і він мав вигляд зужитої мішені. Рот його й досі був розтулений для крику, якого він так і не прокричав.

— Чи не городян це рук діло? — спитав Нарада. — За останні роки нелюбов до кармовладців зросла. Може, на хвилі бойового шалу...

— Ні, — відказав Кубера, піднявши заплямоване простирадло, що накривало тіло на операційному столі, зазирнувши під нього й поклавши на місце. — Ні, то не городяни.

— А хто ж тоді?

Він знову зиркнув на стіл і сказав:

— Ото — Брахма.

— Он як.

— Хтось, либонь, не пускав Яму до машин для спроби переселення.

— То де ж тоді Яма?

— Не уявляю. Але нам би ліпше поквапитись, якщо хочемо дати раду Ольвеґґу.

— Так. Мерщій!

Високий парубок сягнисто ввійшов до Палацу Ками й запитав владаря Куберу. На плечі в нього лежав довгий блискучий спис, а чекаючи, він безперестанку походжав туди-сюди.

Кубера ввійшов у покій, кинув погляд на спис і на парубка, промовив одне слово.

— Авжеж, Тек, — підтвердив списник. — Новий спис, новий Тек. Потреби мавпувати далі не було, то я й не став. Скоро відбуваю, тож завітав попрощатися — з тобою, із Ратрі...

— Куди збираєшся, Теку?

— Хочу побачити решту світу, Куберо, поки ви ще не спромоглися вимеханізувати з нього всі чари.

— Та це ще ген-ген коли буде, Теку. Може, переконаю тебе залишитися ще трохи?

— Ні, Куберо. Дякую, але капітан Ольвеґґ нетерпеливиться, щоб вирушити. Ми з ним відбуваємо разом.

— І куди ж ви?

— На схід, на захід... Хтозна, у котрий бік нас потягне... Скажи-но, Куберо, а хто нині володіє громовою колісницею?

— Спочатку вона, звісно, належала Шиві. Але Шиви більше нема. Нею довго користувався Брахма.

— Але Брахми більше нема. Небеса вперше без нього — а править-охороняє Вішну. Тож...

— Яма її збудував. Якщо комусь вона й належить, то йому...

— І вона йому без потреби, — договорив Тек. — Отож, гадаю, Ольвеґґ і я позичимо її для наших мандрів.

— Як це вона йому без потреби? Ці три дні після битви його й не бачив-то ніхто...

— Привіт, Ратрі! — сказав Тек, і в кімнату ввійшла богиня ночі. — «Злодія жени далеко, Ноче, — вовка та вовчицю, — дай заночувати гарно».

Він уклонився, а вона торкнулася його чола.

Відтак він зазирнув їй знизу в обличчя, і на один прекрасний момент богиня простяглася на весь простір, по долинах та по горах. Пітьму геть прогнала сяйвом...

— Мушу вже йти, — зазбирався він. — Дякую, дякую за благословення.

Він швидко розвернувся й рушив із покою.

— Зажди! — спинив його Кубера. — Ти згадував Яму. Де він?

— Шукай його в заїзді «Триголова вогнекурка», — кинув Тек через плече, — якщо таки мусиш шукати. Утім, мо’, ліпше було б почекати, доки він сам знайдеться.

Із цими словами Тек пішов.

Підходячи до Палацу Ками, Сем побачив, як несеться зі сходів Тек.

— Теку, доброго тобі ранку! — озвався він, але той не відповів, аж доки не наблизився майже впритул. Тоді різко загальмував і затулив очі, ніби від сонця.

— Пане! Доброго ранку.

— Куди квапишся, Теку? Випробував новеньке тіло й гайда обідати?

Тек пирхнув.

— Еге ж, владарю Сіддгартхо. Маю побачення з пригодою.

— Чув щось таке. Говорив з Ольвеґґом учора ввечері... Щаслива тобі путь!

— Хотів сказати, — мовив Тек, — що знав: ти переможеш. Знав, що знайдеш відповідь.

— Ну, це була не єдина відповідь, а лиш одна з можливих, і то не якась там видатна, Теку. Це ж була лиш дрібна битва. Вони б і без мене незгірш упорались.

— Я про все в цілому, — уточнив Тек. — Ти фігурував у всьому, що до неї призвело. Ти мусив там бути.

— Ну, певно, мусив... Так, напевно — мусив... Щось повсякчас знаходить спосіб притягти мене до дерева, куди ось-ось ударить блискавка.

— Доля, пане.

— Боюся, це радше епізодичні прояви соціальної відповідальності, а ще й деякі вправно допущені помилки.

— Що тепер пороблятимеш, владарю?

— Не знаю, Теку. Ще не визначився.

— Може, з нами? Їздити опліч світом? Шукати пригод?

— Дякую, ні. Я стомився. Можливо, попрошуся на твою стару посаду, стану Семом-архіваром.

Тек іще раз пирхнув.

— Ага, аякже. Ми ще побачимося, владарю. А поки що — бувай.

— Бувай... Слухай-но...

— Що?

— Нічого. Дещо у твоїй поведінці на мить нагадало мені одну особу, яку я колись знав. Не зважай. Щасти!

Він потис йому плече й пройшов повз. Тек побіг собі далі.

Господар сказав Кубері, що в них і справді зупинився пожилець, який відповідає опису, — другий поверх, кімната з боку двору, — але, можлива річ, турбувати його не слід.

Кубера піднявся на другий поверх.

На його стукання ніхто не відповів, тож він спробував відчинити двері.

Вони були на засуві, тож він у них загрюкав.

Зрештою почувся Ямин голос:

— Хто там?

— Кубера.

— Іди собі, Куберо.

— Ні. Відчиняй, інакше дочекаюсь тебе тут.

— Тоді дай мені хвилинку.

Трохи згодом він почув, як підняли засув, і двері відхилилися всередину на кілька дюймів.

— Перегаром не тхне, отже — краля, — виснував він.

— Ні, — відповів Яма, визираючи. — Чого хочеш?

— Дізнатися, що не так. Помогти, якщо зможу.

— Не зможеш, Куберо.

— А як ти знаєш? Я — теж винахідник, хоч, звісно, і трохи іншого штибу.

Яма ніби поміркував над цим, відтак розчахнув двері й відступив убік.

— Заходь, — запросив він.

Дівчина сиділа на підлозі перед купою всіляких предметів. Вона була ще зовсім дитя, стискала в обіймах буро-білого цуцика й дивилася на Куберу великими переляканими очима, аж доки він їй помахав і вона всміхнулася.

— Кубера, — сказав Яма.

— Ку-бра, — відповіла дівчина.

— Вона моя донька, — сказав Яма. — Її звуть Мурґа.

— Я й не знав, що маєш доньку.

— Вона недоумкувата. Мозок ушкодило.

— Від народження чи внаслідок переселення? — уточнив Кубера.

— Унаслідок переселення.

— Ясно.

— Вона моя донька, — повторив Яма. — Мурґа.

— Так, — погодився Кубера.

Яма впав біля неї навколішки й підібрав кубик.

— Кубик, — сказав він.

— Ку-бик, — відказала дівчина.

Він підняв ложку.

— Ложка, — сказав він.

— Лож-ка, — відказала дівчина.

Він підібрав м’ячик і показав його їй.

— М’ячик, — сказав він.

— М’я-чик, — відказала дівчина.

Він підібрав кубик і знову показав їй його.

— М’я-чик, — повторила вона.

Яма випустив його з руки.

— Поможи, Куберо, — попросив він.

— Поможу, Ямо. Якщо спосіб є, ми його знайдемо.

Він сів поруч і здійняв руки. Ложка ожила, сповнившись ложковості, м’ячик — м’ячиковості, кубик — кубиковості, і дівчина засміялась. Навіть цуцик, здавалося, вивчав предмети.

— Локапали не знають поразок! — заявив Кубера, а дівчина підібрала кубик і довго його розглядала — аж тут назвала.

Тепер уже відомо, що після Хайпура до Міста Небесного повернувся владар Варуна. Десь того ж часу почала розвалюватися система підвищування в небесній ієрархії. Кармовладців замінили розпорядниками переселення, а їхні обов’язки відокремили від Храмів. Перевинайшли велосипед. Звели сім буддійських кумирень. У палаці Нірріті влаштували художню галерею і Павільйон Ками. Дні Алунділа й далі святкували щороку, і тамтешні танцівники були незрівнянні. Пурпуровий гай стоїть і досі, його глядять вірні.

Кубера залишився з Ратрі в Хайпурі. Тек відбув з Ольвеґґом на громовій колісниці в невідомому напрямку. На Небесах запанував Вішну.

Ті, хто молився Сімом риші, дякували їм за велосипед і за вчасний аватар Будди, якого вони звали Майтреєю, себто Володарем Світла, — чи то тому, що він умів орудувати блискавками, чи то тому, що він від цього втримувався. Інші й далі звали його Магасематманом і казали, що він — бог.

Сам він, однак, усе ще волів відкидати «Мага-» й «-атман» і звався просто Семом. Богом себе він ніколи не проголошував. А втім, звісно, ніколи й не проголошував, що він — не бог. За тих обставин жодне з цих тверджень на користь би не пішло. Крім того, він не зоставався зі своїм народом аж так довго, щоб уможливити багатий богословський підтекст. Щодо його відходу розповідають кілька суперечливих історій.

Усі легенди сходяться лиш в одному: якось увечері, коли він їхав на коні понад річкою, до нього прилетів великий червоний птах із хвостом, утричі довшим за тіло.

Він покинув Хайпур ще до наступного світанку — і більше його не бачили.

Далі ж одні стверджують, буцімто поява птаха просто збіглася з його відбуттям, але жодним чином не була з ним пов’язана. Він, кажуть ці, поїхав шукати безіменного миру шафранової ряси, бо виконав завдання, для якого повернувся, і був уже стомлений від шуму й слави своєї перемоги. Можливо, птах нагадав йому, як швидко минає такий блиск. А може, і ні — якщо він уже й так на це зважився.

Другі кажуть, нібито в рясу він більше не вбирався, а птах був посланцем Понаджиттєвих сил, які викликали його назад у супокій нірвани, де він навіки пізнав Великий відпочин, нескінченне блаженство, де слухає співи зірок на берегах величного моря. Ці кажуть, буцім пішов він поза Божий Міст. Він не повернеться, кажуть вони.

Інші кажуть, ніби він змінив особу й досі ходить серед людства, щоб захищати та скеровувати його в дні чвар, щоб запобігати експлуатації нижчих класів із боку тих, хто приходить до влади.

Ще дехто каже, ніби птах таки був посланцем, але не з того світу, а з цього, і принесене послання було призначене не йому, а орудареві Громовиці — владарю Індрі, який зазирнув в очі Смерті. Такого птаха, як той червоний, доти ніколи не бачили, однак тепер уже відомо, що цей вид існує на східному континенті, де Індра воював перед тим проти відьом. Якщо у вогняній голівці птаха було щось подібне до розуму, він, можливо, приніс звістку щодо якоїсь потреби в тому далекому краї. Не слід забувати, що владарка Парваті, яка колись доводилася Семові чи то дружиною, чи то матір’ю, чи то сестрою, чи то донькою, чи то всіма ними, утекла туди в пору, коли коти-примари побачили Небеса, і замешкала серед відьом, що їх уважала за рідню. Якщо птах і справді приніс таку звістку, оповідачі цієї байки анітрохи не сумніваються: Сем одразу рушив на східний континент рятувати її від тієї чи іншої загрози.

Ось такі чотири версії історії «Сем і червоний птах, що провістив його відхід» розказують моралісти, містики, соціальні реформатори й романтики. Дозволю собі зазначити, що з них можна вибрати ту, котра до вподоби найбільше. Одначе слід пам’ятати: таких птахів напевне не знайдеш на західному континенті, але вони досить-таки рясно водяться на сході.

Приблизно за півроку по тому Хайпур покинув Яма-Дгарма. Про дні відходу бога смерті не відомо нічого конкретного — для більшості людей самого цього факту вже задосить. Він залишив свою доньку Мурґу під опікою Ратрі й Кубери, і з неї виросла навдивовижу гарна жінка. Можливо, подався він на схід, не виключено, навіть за море. Адже є в інших місцях легенда про те, як Червоношатий виступив проти потуги Сімох владарів Комлату в землі відьом. Щодо цього ми не можемо бути певні — не більше, ніж щодо справжнього кінця Володаря Світла.

Але роззирніться лишень навкруги...

Смерть і Світло повсюди, завжди, і вони починаються, кінчаються, прориваються в Сон Безіменного, себто в цей світ, і служать йому, випалюючи слова у самсарі, — можливо, щоб сотворити щось прекрасне.

Тоді як люди в шафранових рясах і досі медитують над Шляхом Світла, а дівчина на ймення Мурга щодня відвідує Храм і кладе перед своїм темним кумиром єдиний принос, який він приймає, — квіти.

Роджер Желязни — один із культових письменників-фантастів XX століття, лауреат найпрестижніших нагород, серед яких «Г’юґо», «Неб’юла», «Аполло» і премія журналу «Локус». Автор фантастичних бестселерів серії «Хроніки Амбера». З-під його пера вийшло 50 романів та 150 оповідань, але саме «Володаря Світла» визнано найкращим, знаковим у доробку письменника.

Після загибелі Землі екіпаж і пасажири космічного корабля «Зоря Індії» прибули на планету іншої зоряної системи, де існувало незнайоме землянам життя. Винищивши або ув’язнивши тубільців, члени екіпажу проголосили себе богами цієї далекої планети. Безсмертні, володарі найвищих технічних досягань, вони мешкають у Місті Небесному, тоді як інші колоністи животіють у злиденних містах і селах темної епохи. Але серед «богів» знаходяться прометеї, які прагнуть нести вогонь прогресу цим небожественним, звичайним людям. Та кожен, хто намагатиметься це зробити, прогніває Небеса. І не врятується жоден. Окрім тих, хто не втратив у собі людину...

Примітки

1

У буддійській традиції — стан повного зникнення індивідуального «я», звільнення з циклу перероджень. Досягається через так зване просвітлення (пробудження). «Будда» саме й означає «просвітлений», «пробуджений» і може бути як власним іменем, так і загальною назвою (Тут і далі примітки перекладача.)

2

Один із найважливіших «передпросвітлених» (так званих бодгісатв) у буддійській традиції. Його зазвичай зображають із полум’яним мечем У правиці.

3

«Істота, що йде до просвітлення». Особа, яка стала на шлях просвітлення, прагне звільнення для всіх розумних істот, але ще не «пробудилася». Також — просвітлений, який після «пробудження» свідомо залишається у світі задля порятунку інших.

4

Чи не найважливіший буддійський текст, збірка афористичних висловів, приписаних Будді. Назву можна перекласти як «Шлях закону». Цитату наведено за перекладом М. Копаниці.

5

«Великий» (санскр.).

6

Душа, самість, одне з наріжних понять індуїзму. Буддійська традиція натомість існування незмінного індивідуального атмана заперечує.

7

Бог смерті в індуїзмі.

8

Дгарма або дгамма — закон буття в індуїзмі й буддизмі.

9

Одне з верховних божеств у індуїзмі, бог-руйнівник.

10

Бог багатства в індуїзмі.

11

Індуїстська богиня науки й мистецтв.

12

Тут і далі стосовно до Ратрі автор цитує гімн «До ночі» зі збірки релігійних гімнів «Ріґведа», однієї з Вед — найдавніших священних текстів індуїзму. Відповідні українські цитати подано за перекладом П. Ріттера.

13

Самсара (сансара), коло перероджень у так званих дгармічних релігіях (індуїзмі, буддизмі тощо), символ якого — колесо.

14

Велика трійця індуїзму: боги Брахма (творець світу), Вішну (охоронець світоладу) і Шива (руйнівник світу).

15

Бог вогню в індуїзмі.

16

Майбутнє земне втілення Вішну в індуїзмі.

17

У буддійській традиції — ім’я Будди, яке він дістав від батьків.

18

Епітет, що ним Будда характеризує сам себе.

19

Майбутній бодгісатва в буддійській традиції.

20

Також Ґаутама. Родове ім’я Сіддгартхи, Будди.

21

В індуїзмі — земне втілення божества.

22

«Боги з машин» (лат.).

23

Поняття з індуїстської традиції, ілюзорність світу. Тут також у персоніфікованому сенсі (ім’я богині).

24

В англомовних країнах під лігою звичайно розуміють відстань на 4,83 км.

25

Кама — бог кохання в індуїзмі. Озброєний луком із цукрової тростини.

26

В індуїзмі — бог-воїн, громовержець.

27

Крішна — індуїстський бог-пастух, синьошкіре земне втілення Вішну.

28

Канонічний інструмент Крішни — не свиріль (скріплені сопілки), а бансурі, індійська флейта.

29

Сур’я — бог сонця в індуїзмі.

30

В індійській міфології Індра звільняє води, убиваючи дракона на ім’я Врітра, який уособлює посуху.

31

На жаргоні американських гравців у кості «зміїні очі» (snake eyes) — дві одинички. Тут і далі автор дає сучасні йому ігрові вислови в трохи зміненій формі.

32

Принцип подвоєння ставки (double or nothing): гравець, котрий програв, ставить удвічі більше. Якщо виграє, не буде винен нічого, якщо знову програє, то борг, відповідно, подвоїться.

33

«Ніна» означає «дев’ять» (від nine). Це слово заведено римувати з якоюсь географічною назвою.

34

В індійській міфології фігурують ракшаси — демони, здатні міняти подобу.

35

Могутній асур (демон) в індійській міфології.

36

Браміни (брахмани) — жрецька варна (соціальна верства, помилково відома як каста) в індуїзмі, найвища в ієрархії.

37

Принцип ненасильства в індуїзмі, буддизмі тощо.

38

Ідеться, найпевніше, про давньоіндійського філософа з таким самим іменем — засновника йоги.

39

Мара — демон-спокусник у буддійській традиції.

40

Найпевніше, трохи змінена репліка з Шекспірових «Ромео і Джульєтти» (дія третя, сцена 3; подано за перекладом І. Стешенко).

41

Індуїстська богиня смерті та знищення.

42

Індуїстська богиня-воїтелька. Інколи її ототожнюють із Калі.

43

Майже точна цитата з поеми «Балада Редінзької в’язниці» О. Вайлда, переклад М. Стріхи.

44

Тантра — езотеричні практики в індуїзмі й буддизмі.

45

Індуїстська богиня смерті й розкладу (у деяких пізніших текстах і тут — чоловічого роду).

46

Епоха в індуїзмі. Теперішня — Каліюга, вік Калі. Покласти їй край нібито має пришестя Вішну в земній іпостасі Калкіна.

47

Нікаї — буддійські тексти, збірки висловів Будди та його учнів. Тут і в епіграфі до наступного розділу автор посилається на дві нікаї, що належать до «Суттапітаки» — «кошика повчань», важливого складника так званого палійського канону буддизму.

48

Автор цитує вірш «Уривок із грецької трагедії» (Fragment of a Greek Tragedy), у якому англійський поет А. Е. Гаусмен спародіював високий стиль Есхіла.

49

Цар-птах в індійській міфології, вагана (засіб пересування) бога Вішну.

50

Воїнська верства (варна), друга за рангом після брамінів (брахманів).

51

Індуїстський бог-суддя.

52

Змієлюди в індійській міфології.

53

Хоч йому й сказано шукати Яннавеґа, питав він саме Янаґґу.

54

Рядок із відомої маршової пісні британської армії часів Першої світової війни, у якій ідеться про тугу ірландця за далеким рідним містом (ані.і назва It’s a Long Way to Tipperary).

55

П’янкий священний трунок в індуїзмі.

56

Точніше, skal. Скандинавський тост.

57

Індійський струнний музичний інструмент, подібний до лютні.

58

Лат. communio sanctorum — духовна едність членів християнської церкви.

59

Штани для їзди верхи, подібні до галіфе.

60

Довга сорочка, предмет індійського національного одягу.

61

Тобто дбав за власні справи. Крилатий вислів із філософського твору Вольтера «Кандід, або Оптимізм».

62

Посилання на вірш Г. Лонґфелло «Різдвяні дзвони» (Christmas Bells), що його цей американський поет написав у розпал Громадянської війни в США. Згодом вірш поклали на музику, і він став популярною різдвяною колядкою.

63

В оригіналі обіграно галліцизм nouveau riche — нувориш, новобагатько Каламбур nouveau roi дослівно означає «новий король», себто монарх-вискочка без належних манер.

64

Ім’я мудреця з давньоіндійського епосу.

65

В оригіналі тут чи не найславетніша гра слів у науковій фантастиці — the fit hit the Shan. Це евфемістично перефразований сленговий вислів the shit hit the fan — «гівно потрапило на вентилятор», себто почалися неприємності. Джордж Мартін у своїй післямові до одного з видань роману стверджує: за словами самого Роджера Желязни, увесь твір народився з якогось дуже банального каламбуру — імовірно, саме з цього.

66

Згідно з буддійською традицією, Будда народився й виріс у місті Капілавасту.

67

Імовірно, завуальована алюзія на Шекспірового «Гамлета» (славетна репліка Гораціо — Goodnight, sweet prince, а prince англійською — і принц, і князь).

68

Насправді ім’я Татхаґата означає «Той, що отак пішов».

69

Тут — у персоніфікованому значенні, Будда.

70

Верства (варна) землевласників і торговців у традиційному індійському суспільстві.

71

Верства (варна) робітників у традиційному індійському суспільстві, найнижча в ієрархії.

72

Збірна назва богів у індуїзмі (протилежність девів — асури).

73

Кумкум — барвистий порошок, який використовують в індуїстських обрядах (наприклад, малюють ним традиційну цятку на чолі).

74

Вісім чеснот буддизму: правильні бачення, наміри, мова, поведінка, спосіб життя, зусилля, усвідомленість, зосередженість.

75

Традиційна індійська танцювальна пантоміма.

76

Герої індійських епічних творів «Рамаяна» й «Магабгарата» відповідно.

77

Нагасварам (надасварам) — індійський гобоєвий духовий інструмент (який і справді використовують у храмових ритуалах), а не різновид мелодії.

78

Слоноголовий бог талану й мудрості в індуїзмі.

79

Ще одне з численних імень Будди («Той, що щасливо пішов»).

80

Упанішади — релігійно-філософські тексти, де викладено основи індуїзму, складник Вед. Тут і далі (насамперед в епіграфах до розділів) автор звертається до декотрих з основних упанішад. Посилання на «Катхаупанішаду» тут і далі передано українською на основі перекладу П. Ріттера.

81

Індуїстська богиня вроди й щастя.

82

Не конкретна богиня, а індуїстське уособлення жіночого, материнського начала.

83

Богиня віспи й інших інфекційних хвороб.

84

Четверо небесних царів — охоронці сторін світу в буддійській міфології.

85

В індуїзмі й буддизмі фігурує священна гора Сумеру (Меру).

86

Духи природи в індійській міфології.

87

Потворні нижчі божества в індійській міфології.

88

Алюзія на біблійний вислів «Для всіх я був усе, щоб спасти бодай деяких» (І Коринт. 9:22; біблійні цитати тут і далі — за перекладом І. Огієнка, ювілейне видання 1988 р.).

89

В індуїзмі — надбожество, що породило всесвіт, зокрема й інших богів.

90

Удгітха — ритуальний наспів (склад «ом»).

91

Magnolia champaca — азійська (зокрема індійська) рослина з родини магнолієвих.

92

Локапали — охоронці сторін світу, індуїстський аналог буддійських Чотирьох небесних царів.

93

Напівбоги з індуїстських міфів, у яких верхня половина тіла — людська, нижня — пташина.

94

За давньоіндійськими віруваннями — духи кшатріїв-відступників (правильніше — катапутани).

95

В індуїстській міфології фігурують дакіні — небесні танцівниці-демониці.

96

Голодні духи в індуїстських міфах.

97

Сканда — індуїстський бог війни. Крім того, у буддизмі є так звані скандги — сукупності фізичних і розумових функцій, які заважають просвітленню й становлять такого собі «колективного демона».

98

Дрібні м’ясоїдні демони в індуїстській міфології (правильна назва — пішачі).

99

Бодлер (вірш «Відповідності»).

100

Жіночий прояв (такті) Брахми.

101

Священний буддійський текст, що вихваляє сто вісім імен Тари (Ар’ї-Тари) — бодгісатви жіночої статі.

102

Алюзія на Книгу Псалмів, 102 (103): 11 («Бо як високо небо стоїть над землею...»).

103

Небесні красуні, індуїстські духи хмар і вод.

104

У пантеоні індуїзму є богиня родючості й кохання Парваті, одне з імен якої — Гаурі (але не Гуарі).

105

Картікея (він же Сканда) — бог війни.

106

Расаліла — любовний танець Крішни з його коханкою на ім’я Радга та її супутницями.

107

Ведичне божество бурі й полювання, пізніше ототожнене з Шивою.

108

Одне з імен Сканди-Картікеї, бога війни. Тут — окремий персонаж.

109

Розгніване уособлення жіночого начала в індуїстському пантеоні.

110

В індуїстській традиції — прадавні співці-мудреці, що написали ведичні гімни.

111

Божества на ймення Гельба в індуїстському пантеоні немає. Це арабська назва ароматично-пряної рослини «гуньба сінна» (Trigonella foenutn-graecutn L.) з жовтими квітами й світло-коричневими плодами, найбільший виробник якої — Індія.

112

Джаганнатха (Владар Світу) — індійське божество, яке ототожнюють насамперед із Вішну. Існує традиція возити його подобу у величезній колісниці. За переказами, ця колісниця нерідко чавила колись вірян, які чи то самі кидалися під неї в релігійному екстазі, чи то потрапляли під колеса в тісняві.

113

Бог вітрів у індуїзмі.

114

В індуїзмі — писець Ями, що нібито веде життєпис кожної людини.

115

Ранга — власне сцена, непатья — простір за сценою (в індійському театральному мистецтві).

116

Індійська церемоніальна медово-молочна суміш, а також назва відповідної весільної церемонії.

117

Бана — тисячорукий цар демонів у індуїстській міфології.

118

Шурападма — демон-асур, якого подолав Муруган.

119

Сарага («Той, що пустив стрілу») — не назва тексту, а ім’я буддійського святого (точніше, «великого учня» — магасідги). Ідеться, очевидно, про збірку його римованих висловів «Догакоша».

120

Irish stand-down, форма бійки, популярна в XIX столітті серед ірландців у США. Жодних маневрів і захисту, бійці стоять на місці й по черзі завдають ударів, доки котрийсь не виб’є другого з гри.

121

Насправді «Майтрея» означає «дружній», «приязний».

122

Матв. 5:3 і далі.

123

Матв. 7:17.

124

Еккл. 1:6—9, 11.

Content

Роджер Желязни
Володар Світла

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Примітки