Говард Філіпс Лавкрафт. Повне зібрання прозових творів. Том 1

Найвідоміший з-поміж незнаних

В огромі американських письменників важко знайти більш недооціненого, аніж Лавкрафт. Його прижиттєва популярність була вельми відносна, але саме з його жахливої і фантастичної прози живиться значна частина сучасної поп-культури. І взагалі — без Лавкрафта наш літературний світ був би зовсім іншим.

Ані першим фантастом, ані першим фентезійником пан Говард, звісно, не був. Але йому пощастило творити в той час, коли обидва ці жанри нарешті набували остаточної форми і ознак масовості — і це стало однією із запорук існування «лавкрафтіанського жаху» як невід’ємної частки культури. В період запізнілого американського і британського романтизму, сучасного французькому символізму (зокрема до Бодлера Лавкрафт почував колосальний пієтет), стали дуже яскраво виявлятися фольклорні і ґотичні тенденції. Але в середині-кінці ХІХ століття до типового для романтизму прагнення втекти від світу повсякденності додається ще й страх невідомого. Надто це стосується американської прози. Якщо феномени на кшталт Артура Мейчена у Британії були доволі окремішні і не надто збурювали літературну картину, то для американської прози ще з часів здобуття Незалежності притаманна містичність — гадана (Майн Рід) або реальна (Вашинґтон Ірвінґ). Можливо, річ була в тому, що американці населяли землю, яка їм не належала, і боялись її незнаного і незрозумілого минулого — недарма до сьогодні однією з найпопулярніших причин «паранормальної активності» у книжках і фільмах залишається близькість старих індіанських кладовищ. Людина схильна боятися того, чого не розуміє.

Це чудово усвідомлював предтеча Лавкрафта і один з найвідоміших нині американських письменників — Едґар Аллан По. Його література жахів цілком просякла атмосферою непояснюваного. Іноді це досягається за рахунок антуражу і психології персонажів, часом — завдяки складній метафоричній побудові сюжету, в якому читач усвідомлює лише ненормальність подій і їх перебігу, але сам для себе не може пояснити, в чому річ. Саме таку форму жаху, чи не вперше використану Едґаром По на противагу ґотичним романам і різноманітній пригодницькій фантастиці, Лавкрафт вважав досконалою.

Якщо ранні тексти автора — це все ж, до певної міри, епігонство того ж По і деяких інших тогочасних авторів, то у пізнішій творчості літературні впливи радше набувають форми прямого і непрямого цитування. У пізнього Лавкрафта інші автори — це не основа текстів, а ключ до їх розуміння. Жах пізнього Лавкрафта стає енциклопедичним, з реальною історичною, культурною та міфологічною базою — і саме це робить його настільки реалістичним. У двадцяті роки, коли напрями синкретичної доти фантастики почали, зрештою, розділятися, Лавкрафт спромігся сформувати власний, цілком особливий жанр. Тоді окремо постали пригодницько-фантастичні романи жульвернівського типу, нарешті в окрему течію з «міфологійної» фантастики виросло пригодницьке фентезі, на чолі з Толкіном і Льюїсом, і геть окремо існувала література, базована на квазіісторії, з легковажнішим ставленням до табу на насильство і сексуальність, яка, однак, оповідала ті самі історії «пошуку», «здобуття» і «звільнення», що і книжки, які нині вважаються класикою фентезі. Сьогодні схожі тексти прийнято називати модним терміном «темне фентезі». Найвідомішим предтечею цього жанру можна вважати Роберта Говарда і його історії про Конана. До цього ж жанру сміливо можна віднести і Лавкрафта.

Звісно, запропонована класифікація дуже умовна, але вона допомагає зрозуміти стан фантастичної літератури часів Лавкрафта. Творчість Толкіна і Льюїса тоді нерідко називали «fairy tales» — казки, оскільки їхні тексти і були, фактично, перелицюванням казкового ініціального зростання героя або спробами власної міфотворчості. Суть же текстів Лавкрафта найповніше передає часопис, у якому чи не найчастіше виходили друком його тексти — «Weird Tales» — дивні оповідки. Насправді, вже невдовзі після початку серйозної творчості він майже цілком пориває із неоромантичною ґотикою По і моторошним міфологізмом Мейчена, займаючи окрему жанрову нішу. «Література жаху» — звісно, зручне визначення, однак воно не здатне відобразити суті тексту, який лежить перед вами. Лише серед текстів, які вміщено у цій книжці, жанрова належність може варіювати від драми до поезії у прозі і від епістоли до детективу. Втім, фантастика — поняття теж неоднорідне і легко може виявитися як бойовиком, так і тим самим детективом, однак «жах» — це апеляція передовсім до почуттів самого читача, а не до оболонки тексту. Поняття фантастичного легко вкладається у певні чіткі асоціації в голові читача. Поняття ж жаху, надто у розумінні цього слова Лавкрафтом, — цілковита невідомість, і, що головне, незрозумілість; слово Weird для опису подібного тексту пасує якнайкраще. А от з огляду на інструментарій, за допомогою якого Лавкрафт формує свої тексти, його творчість належить радше таки до так званого «темного фентезі».

Він легко використовує міфи і леґенди, які справді існують, однак цілковито змінює формат стосунків автора і читача із цими поняттями. Його міфотворення відбувається не у світі, цілком відмінному від нашого, а безпосередньо тут і зараз. Майже завжди автор безпосередньо розмовляє із читачем — через листи, щоденники, мемуари чи поліцейські свідчення, під які й стилізована левова частка його доробку. Лавкрафт любить ставитись до читача як до рівного — і тому в його оповідях немає класичного героя. З жахливим і надприродним стикається звичайна людина, яка має свої вади і — головне — вкрай обмежені можливості. Сама суть лавкрафтіанського жаху в тому, що вчинки персонажа не впливають (або майже не впливають) на глобальний перебіг подій. Лавкрафт відмовляється від конфлікту героя і ситуації, створюючи текст, у якому пересічна людина стає заручником цілком незвичайної ситуації. Нерідко участь персонажа у подіях є зумовленою наперед («Фестиваль»), але питання готовності персонажа до випробувань не постає взагалі. Лавкрафт поміщає людину далеко на периферії світових сил, не даючи їй жодного шансу на самостійне існування. Цей хід розташовує його творчість цілком осторонь ідеї паралельних світів, які іноді взаємопроникають. Наш світ — лише піщинка Всесвіту, і це основна ідея його міфологійних текстів. Людська віра — лише ілюзія, насправді бал правлять Інші Боги — Азатот, Йог-Сотот, Ньярлатотеп, Ктулху, — яким підкоряються всі істоти, шановані людиною як божественні, і які (що теж відповідає духу фантастичної літератури того періоду) мають позаземне, але не позасвітнє походження. Інші Боги — не боги у нашому розумінні, вони істоти з далеких зірок, і у Всесвіті є їм подібні, наприклад, розумні гриби Мі-Го з планети Юггот (цікаво, що дев’яту від Сонця планету Лавкрафт описав за кілька років до того, як учені офіційно відкрили Плутон). Учинки героїв мало впливають на світовий баланс, і навіть відносний щасливий фінал («Закинутий будинок») мало що змінює на глобальному тлі, як ми дізнаємося, скажімо, з повісті «У горах божевілля». Людина здатна хіба що підкоригувати власну долю — нерідко ціною психічного здоров’я, — але з перспективи Всесвіту її вчинки не мають жодного значення. Істоти, які населяють Всесвіт, співіснують одні з одними, співіснує з ними і людина. Вона просто цього не знає. Згадки є в кількох текстах, але тексти ці — заборонені.

Це й не дивно, з огляду на те, що Лавкрафт їх просто вигадав. Він узагалі майстер містифікації, а надто — поєднання містифікації з дійсністю. Нерідко він вдається до поєднання реальних містичних чи алхімічних текстів із вигаданими і навіть наводить з них цитати на «доказ» достовірності своїх історій. Зрозуміло, якщо тексти містиків чи алхіміків стосуються природної віри людини у потойбічне, то тексти Лавкрафта формують це потойбічне у зручному для автора вигляді. Найвідомішим зразком такої містифікації, безумовно, є Некрономікон, авторства Абдулли (Абдула) Альхазреда. Питання про існування такого тексту настільки цікавило фанатів письменника (надто ж без можливості перевірити це через Інтернет), що спершу сам Лавкрафт, для посилення ілюзії, написав текст «Історія Некрономікона», а потім уже його шанувальники на підставі цитат і побіжних згадувань у текстах скомпілювали начебто саму книгу. Але оскільки справжню книгу треба десь зберігати, для цього було вигадано місто Аркхем, а в Аркхемі відкрито Міскатонікський університет. Саме його студентам найбільше не щастить на контакти із позасвіттям. Справжній жах, як справедливо вважав Лавкрафт, — той, у який ми віримо.

Насправді творчість Лавкрафта — це не тільки страхітливі оповіді і глобальний хтонічний жах з перспективи маленької людини. Серед його ранньої творчості трапляються як вочевидь навіяні По ґротески («Старий Вар’ят») і гумористичні пародії («Люба Ерменґард»), так і дещо інфантильні історії особистого ескапізму у «щасливе минуле» («Спогади про доктора Семюела Джонсона»). Та справжнім гріхом було б не згадати його «цикл снів», образи якого коливаються від сюрреалістичних притч («Білий корабель») до космогонічних образів («За стіною сну»), і які, власне, є візуалізаціями сновидінь самого автора. Проте, на пізніх етапах творчості Лавкрафт вдався до уніфікації цих текстів — ймовірно, цілком свідомої — в одне ціле із навіяною Говардом альтернативною історією Атлантиди, Стигії і авторських Сарнату та Ултара і, власне, з циклом Інших Богів. Таким чином виявляється, що Інші Боги правили у той період, коли Земля була ще молода, на тому витку історії, який передував нашому, зараз же вони відійшли геть або сплять. І кінець нашого світу настане тоді, коли — і цей образ Лавкрафтіани чи не найміцніше вкорінився у поп-культурі — зорі знову розташуються таким чином, що із підводного міста Рльєх підніметься Ктулху, і світ зануриться у хаос. Та поки ми з вами іще живі, зустріти Інших Богів можемо лише у сфері сну. Це цілком окремішній вимір, зі своєю географією і мешканцями, де на вершині Незнаного Кадату можна побачити Богів і дізнатися Істину. Щоправда, поки що це нікому не вдалося.

Вся ця міфологія і жанрова мішанина зробили Лавкрафта одним із найвідоміших і, водночас, як не парадоксально, — одним із найнезнаніших письменників сучасності. Загальновизнані жахи Кінга і Баркера підкоряються законам жанру, які Лавкрафт описав у своїй теоретичній праці «Надприродний жах у літературі», а численні ґротески і пародії сучасної культури навіяні його творчістю. Цікаво, що за мотивами Лавкрафта не знято практично жодного якісного фільму чи бодай фільму, який би здобув популярність. Сучасний Лавкрафт — це передовсім інтерпретація самого Лавкрафта, і не в останню чергу — проповідувана ним атмосфера невідомого.

Замість підсумків хочемо застерегти — Лавкрафт більш ніж присутній у кожному зі своїх текстів. Поборник тверезості, який, до того ж, жив під час «сухого закону», — і в його розумінні алкоголь не може довести до добра, як і наркотики. Він не втомлюється нагадувати про це у багатьох оповідях. У нього було вельми специфічне ставлення до міжстатевих стосунків, і феміністки втішаться, бо він не сексуалізує жінок. Він взагалі практично не використовує жіночих образів, окрім тих, які відверто позбавлені натяків на сексуальність. Типовий герой Лавкрафта — чоловік, який спілкується з чоловіками і з чоловіками ж вирішує чоловічі питання. Лавкрафт не надто любив голландські колоніальні громади, яких у рідному йому штаті Мен вистачало, — тож готуйтесь до інцестних виродків і деґенератів, якими рясніють деякі його твори. Лавкрафт жив у добу, коли у США процвітали расизм і нацизм (тоді це не вважалось поганим — sic!), його тексти просякнуті відвертим висміюванням і зневагою до нерозвинених племен, іспанців і негрів. Сьогодні ці деталі неабияк віднаджують деяких читачів із загостреним відчуттям історичної справедливості.

Лавкрафт дуже легко ділиться з читачем почуттями власних текстів. Ймовірно, йому теж було страшно.

Остап Українець

Катерина Дудка

Склеп

Sedibus ut saltem placidis in morte quiescam.

[1]

Верґілій

Зважаючи на обставини, які привели до мого перебування у божевільні, я розумію, що мої теперішнє становище викличе небезпідставні сумніви щодо достовірності моєї оповіді. Сумно, що внутрішній зір більшості людей занадто обмежений для того, щоб з увагою і розумінням ставитися до тих феноменів, які бачать і чують лише жменька людей, наділених надчутливістю, що лежить за межами звичного досвіду. Обдаровані глибокими знаннями люди розуміють, що не існує чіткого розмежування між реальним і нереальним; що всі речі надаються до сприйняття лише завдяки невловним індивідуальним фізичним і ментальним способам сприйняття, через які ми їх усвідомлюємо. Але прозаїчний матеріалізм більшості таврує безумством проблиски сприйняття надзвичайного, яке розриває рамки буденного досвіду.

Мене звати Джервас Дадлі, і ще з раннього дитинства я був мрійником і фантазером. Моє матеріальне становище було набагато вище за життєву необхідність, а сам я був геть далекий від звичних для мого оточення занять і розваг і завжди мешкав у вимірах за межами видимого світу. Мої дитинство і юність минули за читанням давніх і маловідомих книг і у блуканні полями і перелісками біля родового маєтку. Не думаю, що те, що я читав у тих книжках чи бачив у тих полях і перелісках, було абсолютно тим самим, що й для інших хлопців; а все ж мушу дещо сказати і про це, хоча розлога оповідь зможе хіба що підтвердити жорстокі наклепи на мій розум, які я іноді підслуховую з перешіптування мовчазних вартових, що мене оточують. Для мене важливо, не заглиблюючись у причини, розповісти про те, що сталося.

Я вже казав, що мешкав тоді десь далеко за межами видимого світу, але я не розповідав, що жив там самотою. На таке не здатна жодна людська істота, бо відсутність товариства живих неминуче приводить до товариства позбавлених життя речей або ж до товариства мертвих. Біля мого дому лежить самотній лісистий видолинок, у затінку якого я і проводив більшість часу: читаючи, думаючи, вигадуючи. На цих порослих мохом схилах я ще немовлям робив перші кроки, і довкола цих химерно викривлених дубів звивалися мої перші дитячі фантазії. Я добре знав дріад, що мешкали у тих деревах, і нерідко споглядав їхні дикі танці у тьмяному сяйві щербатого місяця, — але мені зараз не можна про це говорити. Я оповім лише про самотній склеп у найтемнішому чагарнику на схилі пагорба; про покинутий склеп роду Гайдів, старої і занепалої родини, останній з прямих нащадків якої вже покоївся у його темних глибинах за багато десятиліть до мого народження.

Той прихисток, про який я розповідаю, зроблений із давнього граніту, вимитого і знебарвленого віковими туманами і росами. Вкопана у схил споруда помітна тільки із входу. Важкою і непроникною кам’яною плитою висять на проржавілих залізних завісах двері, на диво неміцно скуті ланцюгами і навісними колодками, зробленими з несмаком, доволі типовим для стилю, якому нараховується півстоліття. Оселя роду, останки якого зараз тут спочивають, колись увінчувала пагорб, у який вкопано склеп, але її давно вже спопелив вогонь, що спалахнув від могутнього удару блискавки. Про ту опівнічну бурю, яка забрала із собою похмуру садибу, місцеві старожили іноді перемовлялися неголосним шепотом, упевнені, що то була кара небесна, і від того з роками лише посилилося моє зачарування від затіненої лісом усипальниці. Лише одна людина загинула у вогні. У цій обителі тіней і спокою упокоївся останній з Гайдів. Скорботна урна з його прахом прибула з далеких земель, куди перебралася родина після того, як згоріла садиба. Вже нікому класти квіти перед гранітним порталом, і мало хто насмілюється наближатися до похмурих тіней, що дивно згущуються над поточеним водою камінням.

Я ніколи не забуду той день, коли вперше надибав цю приховану від стороннього ока обитель смерті. Була саме середина літа, коли алхімія природи перетворює лісові ландшафти в одну широку і однорідну масу зелені; коли всі чуття вщерть захмелілі від схвильованих морів вологого листя і ледве вловимих запахів ґрунту та рясту. В такі миті розум затуманюється, час і простір перетворюються на малозначущі нереальні категорії, а відлуння забутого доісторичного минулого наполегливо пульсує у зачарованій свідомості. Увесь день я блукав у потаємних хащах видолинка, думаючи про речі, які не варто обговорювати, і міркуючи про речі, які не варто називати. Десятирічною дитиною я в ті часи бачив і чув багато див, незнаних загалу, і сам до певної міри почувався дорослим. Коли, продершись поміж двох кущів дикої шипшини, я раптово наштовхнувся на вхід до склепу, я ще не мав і гадки про те, що я знайшов. Темні брили граніту, так загадково прочинені двері, різьблені епітафії над аркою не здійняли в мені жодних скорботних чи похмурих відчуттів. Я багато думав і фантазував про могили і склепи, але завдяки особливостям характеру завжди тримався осторонь церков і цвинтарів.

Дивний кам’яний дім на лісистому схилі мене цікавив, але не більше того, а в його холодних, вологих нутрощах, куди я марно намагався проникнути через спокусливо прочинені двері, не було для мене жодного натяку на смерть чи тління. Але з цієї невідступної цікавості народилося шалене і безглузде прагнення, яке і привело мене до ув’язнення. Гнаний голосом, який, мабуть, промовляв із жаскої душі самого лісу, я вирішив ступити у принадний морок, незважаючи на важкі ланцюги, що перегороджували прохід. У в’янучому світлі дня я сіпав замки, сподіваючись прочинити ширше кам’яні двері, намагався протиснути своє худорляве тіло крізь ту щілину, яку вже вдалося зробити, але всі мої спроби були марними. Спершу просто зацікавлений, тепер я став одержимий; і коли у важких сутінках я повернувся додому, то заприсягнувся сотні богів того гаю, що одного дня за будь-яку ціну я таки змушу відчинитись прохід у чорні, холодні глибини, які, здавалося, кликали мене. Лікар із сивуватою бородою, який щодня приходив до моєї палати, якось сказав одному відвідувачу, що це рішення і стало початком моєї мономанії; втім, останнє я залишаю на судження моїх читачів, коли вони про все дізнаються.

Наступні місяці після мого відкриття минали у марних спробах відімкнути складний навісний замок на уже ледь прочинених дверях підземелля, а ще у моїх обережних розпитуваннях про походження та історію споруди. Я був від природи спостережливим, як і більшість маленьких хлопців, і тому чимало дізнався; хоча звичка до потаємності змушувала мене нікому не розповідати про те, що мені відомо, чи про мої наміри. Мабуть, варто згадати, що, дізнавшись про призначення підземелля, я взагалі ані здивувався, ані злякався. Мої доволі своєрідні міркування стосовно життя і смерті дозволяли мені асоціювати холодний прах із живим тілом; мені здавалося, що велична і моторошна родина зі спаленого обійстя якось переселилася у ті кам’яні покої, які я хотів дослідити.

Підслухані оповідки про дивні ритуали і безбожні гульбища минулих років у давній залі будили в мені нову, живу цікавість до склепу, перед дверима якого я тепер щодня просиджував годинами. Якось я поставив свічку побіля майже зачиненого входу, але не зміг нічого розгледіти, окрім прольоту вологих кам’яних східців, що вели донизу. Запах цього місця викликав у мене огиду, але й водночас зачаровував. Я відчув, що вже знав його раніше, у минулому, глибшому за всі спогади, навіть за спогади часів, коли я був іще хлоп’ям. Наступного року після того, як я вперше побачив склеп, на заваленому книжками горищі мого дому я натрапив на поточені червою переклади Плутархових «Життєписів»[2]. Читаючи про життя Тезея, я був вельми вражений частиною, яка оповідала про величезний камінь, під яким хлопчик, щойно він стане достатньо дорослим, щоб зрушити його неймовірну вагу, мав знайти знамення долі. Легенда трохи притамувала моє нестерпне прагнення потрапити у підземелля, бо я зрозумів, що мій час іще не настав. Пізніше, сказав я собі, коли я виросту сильним і розумним, то зможу легко відчинити важкі, завішані ланцюгами двері; але доти я краще буду слухатися того, що видається мені велінням Долі.

Відповідно, я став рідше чатувати перед провологлою брамою, а більшість часу проводив за іншими, не менш дивними заняттями. Іноді я дуже тихо вставав уночі, прокрадаючись, щоб погуляти тими цвинтарями і могильниками, на які мене не пускали батьки. Я не скажу, що я там робив, бо я і сам до кінця не певен у реальності тих речей; знаю лише, що після моїх нічних блукань вдень я часто вражав близьких своєю обізнаністю з темами, забутими уже багато поколінь. Після однієї такої ночі я здивував усіх незвичними подробицями похорону знаного у наших краях багатого і знаменитого сквайра Брюстера, якого поховали у 1711 році і чий сіруватий надгробок із різьбленим черепом і перехрещеними кістками поволі розсипався на порох. Охоплений дитячою уявою, я розповів не тільки про те, що грабар, Ґудмен Сімпсон, перед похованням поцупив у покійного черевики зі срібними пряжками, шовкові гетри і сатинові панталони, але й те, що сам сквайр, лежачи у летаргійному сні, наступного дня після похорону двічі повернувся у вже засипаній могилі.

І все ж думка про те, щоб увійти до склепу, ніколи мене не полишала; до того ж її підхльоснуло несподіване генеалогічне відкриття, що моя рідня по материнській лінії мала віддалений зв’язок із, як вважалося, вимерлим родом Гайдів. Останній в родині по батьківській лінії, я був так само останнім і в цьому більш давньому і таємничому роді. Нетерпляче чекаючи часу, коли зможу пройти крізь ті кам’яні двері і спуститися вниз слизьким каменем східців у темряву, я почав відчувати, що цей склеп — мій. У мене з’явилася звичка уважно вслухатися у глибини ледь прочиненої брами, обираючи для цього дивного заняття свій улюблений опівнічний час. До свого повноліття я вже встиг витоптати невеличку ділянку у моріжку перед запліснявілим фасадом на схилі пагорба, водночас дозволивши довколишнім рослинам оточити це місце і переплестися над ним, ніби утворюючи стіни і стелю лісової хижі. Ця хижа була моїм храмом, зачинені двері — святинею, і там я лежав, простягнувшись, на порослій мохом землі, плетучи дивні думки і марячи дивними снами.

Ніч мого першого одкровення видалась задушливою. Мабуть, я заснув від виснаження, бо коли почув голоси, у мене було чітке відчуття пробудження. Я не певен, чи варто розповідати про їхні відтінки і акцент; я говорити не буду про їхні особливості; можу тільки сказати, що вони дуже різнилися за словниковим запасом, вимовою і способом артикуляції. У тій притишеній розмові вчувалися всі відтінки новоанглійського діалекту — від незграбних складів пуританських колоністів до чіткої риторики п’ятдесятирічної давності, хоч я це помітив лише згодом. У той час, власне, мою увагу від цього відвернула інша цікава річ — настільки невловима, що я не візьмуся стверджувати напевне, чи було це насправді. Я не відразу усвідомив, що варто було мені прокинутись, як у підземній гробниці враз згасло світло. Не думаю, що я був вражений чи піддався паніці, але знаю, що та ніч змінила мене — всерйоз і назавжди. Повернувшись додому, я цілеспрямовано подався до трухлявої скрині на горищі, у якій знайшов ключ, і ним наступного дня легко відімкнув ту перепону, яку так довго і намарне штурмував. Коли я вперше увійшов до підземелля у занедбаному схилі, довкола розливалося м’яке світло пізнього пообіддя. Я був ніби зачарований, моє серце калатало від радощів, які я навряд чи можу описати. Щойно я причинив за собою двері і спустився слизькими сходами при світлі єдиної свічки, як зрозумів, що знаю дорогу; і хоч свічка потріскувала у затхлому повітрі цього місця, у пліснявій атмосфері гробниці я напрочуд почувався ніби вдома. Роззирнувшись, я побачив багато мармурових плит, на яких покоїлися труни або їхні рештки. Деякі з них були запечатані і неторкані, а деякі уже майже розсипались, залишивши по собі лише срібні ручки і таблички, розкидані серед купок блідого пороху. На одній з табличок я прочитав ім’я сера Джофрі Гайда, який приїхав із Сассекса у 1640 році і помер тут через кілька років. У добре помітному алькові була одна непогано збережена домовина, поки що порожня, підписана лише єдиним іменем, від якого я водночас усміхнувся і здригнувся. Якийсь дивний порив змусив мене залізти на широку плиту, загасити свічку і влягтись у порожню домовину.

У сірому світанковому світлі я виліз із підземелля і замкнув ланцюг на дверях. Я вже не був юнаком, хоча мене холодила лише двадцять одна зима. Селяни, які встали спозарання і бачили, як я повертаюся додому, дивно поглядали на мене і чудувалися зі слідів розгульного бенкету, які вони бачили на тому, кого знали як стриманого і усамітненого чоловіка. Я не з’являвся батькам на очі, аж доки не освіжився довгим сном.

Звідтоді я щоночі проникав до склепу; споглядаючи, чуючи і роблячи речі, про які я ніколи не розповідатиму. Моя мова, завжди чутлива до сторонніх впливів, першою зазнала змін; невдовзі помітили архаїку, що раптово з’явилася у моїй дикції. Згодом у моїх манерах проступила дивна сміливість і нерозсудливість, аж доки, попри моє природжене відлюдництво, я несвідомо став провадити світський спосіб життя.

Раніше мовчазний, я враз зробився красномовним, то вдаючись до легкої іронії Честерфілда[3], то до безбожницького цинізму Рочестера[4]. Я виявляв дивовижну ерудицію, геть відмінну від чернечої мудрості, якою я захоплювався в дитинстві; змережив усі форзаци своїх книжок дотепними експромтовими епіграмами в стилі Ґея, Пріора і своєрідної дотепності римувань Авґустина. Одного ранку за сніданком я наблизився упритул до катастрофи, продекламувавши у виразно хтивій манері потік вакхічних непристойностей вісімнадцятого сторіччя; дещицю георгіанської грайливості, яка ніколи не була занесена в книжки, щось на кшталт цього:

Гей, хлопці, несіть кілька елю барил, і вип’єм, бо завтра обернемся в пил;

Кидайте в полумиски різні м’ясива,

Бо пити і їсти — то все, що нам миле: наповнюйте чари, бо ми вже примари, і мертвий не п’є за дівча й господаря!

Анакреонт з носом синім нам радить:

Що отой ніс, як ти щасний і радий?

На Бога! Та краще синячити тут,

Ніж білим як сніг — і у вічную путь!

Дівча чарівне, цілуй-но мене;

Нема в корчмарів кращих дочок, бігме!

Он Гаррі, міцний, ніби той вітролом,

Та впала перука — і він під столом;

Бо чаші налити й по колу пускати —

Миліш під столом, ніж під ґрунтом лежати!

Балакайте, смійтеся, поки вам п’ється:

Шість футів під вами ніхто не сміється!

Я вже геть синій! Я ледве бреду,

Я навіть не тямлю вже, що я мелю!

Хазяїн, най Бетті забéре крісла;

Додому я йду, бо дружини нема!

Дай руку ж мені, бо все бачу в імлі,

Та радий, допоки лежу на поверхні землі!

Приблизно тоді ж я зауважив, що почав боятися вогню і грозових злив. Раніше мені було байдуже до таких речей, зараз же вони мене просто невимовно лякали; щоразу, як небеса вибухали електричними розрядами, я втікав у найглибші закапелки дому. Улюбленим моїм сховком за дня став зруйнований підвал згорілого маєтку, я полюбляв уявляти, якою була ця споруда на початку. Якось я випадково перелякав селянина, відвівши його у покинутий підвал, про існування якого я знав, незважаючи на те, що його не було видно і він був забутий вже не одне покоління.

Нарешті трапилось те, чого я давно боявся. Мої батьки, стривожені змінами поведінки і зовнішнього вигляду свого єдиного сина, вирішили відстежувати кожен мій крок, з добрими намірами шпигуючи за мною — і це загрожувало катастрофою. Я нікому й ніколи не розповідав про відвідини склепу, змалечку оберігаючи свою таємницю з майже релігійною затятістю; але зараз я був змушений посилити пильність, заплутуючи у видолинку свої сліди, щоб збити з пантелику можливих переслідувачів. Свій ключ від підземелля я завжди носив на шворці на шиї, про його існування знав тільки я. Я ніколи не виносив з гробниці нічого, що траплялось мені там на очі.

Одного ранку, коли я вилазив із вологого склепу і не надто міцною рукою закріпляв ланцюг на брамі, я побачив у прилеглих чагарях перелякане обличчя спостерігача. Мабуть, наближався кінець; мій притулок викрили, мету моїх нічних подорожей було розкрито. Чоловік не озвався до мене, тож я поквапився додому, щоб спробувати підслухати, про що він розповідатиме моєму турботливому татусеві. Чи дізнаються всі про мій притулок за завішаними ланцюгами дверима? Уявіть моє приємне здивування, коли шпигун довірливим шепотом розказав моєму батькові, що я провів ніч у прихистку біля склепу; перед моїм внутрішнім зором постала улоговина поблизу прочинених дверей із навісним замком! Яким дивом він міг так помилитися?

Тепер я впевнився, що мене береже якась надприродна сила. Ставши сміливішим завдяки цьому подарунку небес, я знову почав цілком відкрито відвідувати підземелля, впевнений, що ніхто не помітить, як я заходжу досередини. Цілий тиждень я щасливо насолоджувався своїм могильним товариством, яке мені не можна описувати, а тоді трапилось те, через що я опинився у цій проклятій обителі скорботи і одноманітності.

Не варто було мені йти тієї ночі; у хмарах ширяло передчуття грози, з болота на дні улоговини здіймалося пекельне фосфоричне сяйво. Поклик мерців також змінився. Він звучав не зі склепу у схилі, а з обгорілого підвалу на вершині пагорба, його демон затягував мене у свої незримі пазурі. І коли я підходив до гайка на рівнині перед руїною, то спостеріг у затуманеному світлі місяця те, що завжди підозрював.

Уже сто років як зруйнована садиба знову здіймалася у своїй статечній красі перед моїм враженим поглядом; кожне вікно розливалось сяйвом багатьох свічок. Довгою під’їзною доріжкою котилися екіпажі бостонської дрібної аристократії, пішки ішли численні гурти напудрених франтів із сусідніх маєтків. Я змішався з юрбою, хоч і знав, що моє місце — серед господарів, а не серед гостей. У залі лунали музика і сміх, ріками лилося вино. Кілька облич були мені знайомі; хоча я б їх легше впізнав, якби їхні лиця не були такими висхлими або ж остаточно пожерті смертю та тліном. Посеред дикої несамовитої юрби я був найдикіший і найнестримніший. Веселі блюзнірства потоками зривалися з моїх вуст, і у своїх жахливих репліках я відкидав усі закони Бога, Людини чи Природи.

Раптом чутний навіть над цим притулком тваринних радощів гуркіт грому розколов дах і нагнав тінь переляку на шалене товариство. Дім охопили червоні язики полум’я і палючі вихори жару; нажахані близькістю катастрофи, що, здавалося, навіть виходила за будь-які природні межі, гуляки з вереском вибігли в ніч. Я залишився сам, скутий на місці страхом, якого не знав раніше. А тоді мою душу огорнув інший жах. Заживо спалене і перетворене на попіл, розвіяний на всі боки вітрами, моє тіло ніколи не спочине у склепі Гайдів! Хіба не мені готували оту домовину? Хіба я не маю права на вічний спочинок серед нащадків сера Джофрі Гайда? Так! Я претендую на свій спадок смерті, хай навіть моя душа полине крізь віки шукати спасіння в іншому тілесному притулку, щоб покласти його до порожнього гробу в алькові підземелля. Джервас Гайд ніколи не розділить сумну долю Палінура[5]!

Коли видиво охопленого вогнем будинку зблідло, я виявив, що несамовито верещу і звиваюся в руках двох чоловіків, одним з яких був той шпигун, що простежив за мною до склепу. Дощ лив мов із відра, а над обрієм на півдні палахкотіла блискавка, яка нещодавно блимнула просто над нашими головами. Поки я вимагав, щоб мене поховали у склепі, поруч стояв мій батько з поораним скорботними зморшками обличчям; він постійно нагадував тим, що мене тримали, щоб зі мною поводилися якомога делікатніше. Зчорніле коло на підлозі зруйнованого підвалу свідчило про жахливий удар з небес; біля нього купка цікавих селян з ліхтарями шукали маленьку антикварну скриньку, яку була освітила блискавка.

Усвідомивши, що відбиватися марно, я спостерігав за селянами, які дивилися на маленьку знайдену скарбничку, і мені дозволили розділити їхнє відкриття. У скриньці, замок якої зламав той самий удар блискавки, який і вивів її на світ божий, було багато паперів і коштовностей; я ж дивився на одну-єдину річ. Це була порцелянова мініатюра молодика у гарно закучерявленій перуці, знизу були його ініціали — Дж. Г. І. Я дивився на його обличчя, але з таким самим успіхом я міг би дивитися у дзеркало.

Наступного дня мене привели в цю кімнату із заґратованими вікнами, але про деякі речі мені все ж повідомляв старий простодушний доглядач, який співчутливо ставився до мене через мій вік і який, як і я, любив цвинтарі. Те, що я наважився йому розповісти про пережите мною у тому підземеллі, викликало в нього лише жалісливу усмішку. Мій батько, а він часто мене навідує, каже, що я ніколи не заходив у ті замкнені ланцюгами двері, і божиться, що він оглянув іржавий замок і що його вже років п’ятдесят ніхто не чіпав. Він навіть казав, що про мої походеньки до склепу знало все село, і коли я спав у тому гніздечку біля понурого фасаду, за мною часто спостерігали, а мої напіврозплющені очі завжди були сфокусовані на щілині, яка вела досередини. У мене не було жодних доказів проти цих тверджень, бо ключ від замка зник з моєї шиї під час боротьби тієї жахливої ночі. Він ігнорує дивовижні знання про минуле, набуті мною під час нічних зустрічей з мерцями, і вважає їх результатом мого безперестанного і захланного читання старовинних книг родинної бібліотеки. Якби не мій старий служка Гайрем, я б досі вже повірив у власне божевілля. Але відданий до останнього Гайрем вірить мені і зробив те, що спонукало мене винести на люди хоча б частину цієї історії. Тиждень тому він зламав замок, який утримував двері склепу навічно прочиненими, і спустився з ліхтарем у темні глибини. На плиті в алькові він знайшов стару порожню труну, на побляклій табличці якої було єдине слово — «Джервас». Вони мені пообіцяли, що коли я помру, мене поховають у цій домовині, у цьому самому склепі.

Дагон

Я пишу це у стані крайнього душевного сум’яття, бо цієї ночі збираюся відійти у небуття. Злидар, до того ж майже без ліків, котрі єдині роблять життя стерпним, я вже не можу зносити муки; залишається хіба викинутися на брудну бруківку із вікна мансарди. Не думайте, що рабська залежність від морфію робить мене слабкодухим виродком. Коли ви прочитаєте ці поспіхом написані сторінки, то зможете здогадатися, хоч ніколи до кінця і не зрозумієте, чому я так прагну смертного забуття.

У одній з найвідкритіших і найменш відвідуваних частин безмежного Тихого океану пакетбот, на якому я плив як представник фрахтувальника, став жертвою німецьких рейдерів. Щойно починалася велика війна, і океанська флотилія гунів ще не встигла остаточно втратити свою міць, як це сталося пізніше, отож наш корабель захопили як військову здобич, до команди ж ставилися максимально делікатно, як і належить поводитися з військовополоненими. Втім, дисципліна наших тюремників була настільки ліберальною, що уже через п’ять днів після захоплення я спромігся втекти на маленькому човнику із запасом води і їжі на доволі тривалий час.

Нарешті, відчувши себе вільним у відкритому морі, я виявив, що не маю поняття про те, де перебуваю. Навігація ніколи не була моєю сильною стороною, тож за положенням сонця і зірок міг хіба приблизно здогадуватися, що я десь південніше екватора. Однак я гадки не мав про довготу, на якій опинився, а на горизонті не видно було ні острівця, ані узбережжя. Погода трималася хороша, тож упродовж незліченних днів я просто вільно дрейфував під палючим сонцем, чекаючи корабля, який би пропливав повз, або берега якоїсь заселеної землі, до якого б прибило мого човна. Але не було ні корабля, ані землі, і моя самотність посеред збрижених широт незайманої блакиті почала породжувати відчай.

Зміни відбулися, доки я спав. Я ніколи не дізнаюся подробиць, бо мій сон, хай тривожний і сповнений видінь, тривав довго. Коли я нарешті прокинувся, то виявив, що мене наполовину засмоктало у слизувату гладінь гидотної чорної драговини, котра простягалася довкола мене одноманітними брижами, доки сягало око. Трохи віддалік від мене на цій гидоті лежав човен.

Хоч найлегше собі уявити, що першим моїм відчуттям тоді було здивування від такої дивоглядної та неочікуваної зміни краєвиду, насправді ж я був більше переляканий, ніж вражений, бо повітря і гнилісний ґрунт відгонили чимось зловісним, що змусило затремтіти, здавалося, кожну клітину мого тіла. Земля сочилася смородом зогнилих рибних скелетів та інших речей, які годі описати, котрі стриміли з бридкого багна безкінечної рівнини. Мабуть, мені не варто й намагатися передати простими словами всю невимовну мерзоту, яка перебувала там у мовчазній безкінечності. Ні слух, ні зір не вловлював нічого, окрім неозорого простору чорної драговини; а довершеність тиші і одноманітність ландшафту гнітили мене, підкочуючись до горла клубком страху.

Сонце палило з небес, які здавалися майже чорними у своїй жорстокій безхмарності, ніби віддзеркалюючи чорнильну пустку під моїми ногами. Коли ж я вліз до свого човна, який залишався на поверхні, то зрозумів, що моє становище може пояснити лише одна гіпотеза. Через нечуваної сили виверження підводного вулкана частина океанського дна здійнялася на поверхню, оголивши місця, які вже тисячі років лежали приховані під непроникними водними глибинами. І такою неосяжною була протяжність нових земель, що піднялися піді мною, що я не зміг вловити навіть найлегшого шуму океану, хай би як я прислухався. Не було видно і морських птахів, які звично злітаються у пошуках здобичі — мертвих мешканців моря.

Кілька годин я сидів у роздумах біля човна, що лежав на боці і давав мені слабку тінь, доки сонце мандрувало небесами. Під вечір земля стала дещо менш в’язкою і, здавалося, достатньо підсохла для того, щоб невдовзі нею можна було ходити. Тієї ночі я спав зовсім недовго, а наступного дня, готуючись до подорожі суходолом у пошуках зниклого моря і можливого порятунку, склав у торбину залишки їжі та води.

Третього ранку я вирішив, що ґрунт під ногами досить сухий, щоб іти поверхнею без зусиль. Від смороду риби можна було збожеволіти, але я переймався значно важливішими проблемами, щоб зважати на такі дрібні незручності, і сміливо рухався до невідомої мети. Увесь день я вперто йшов на захід, орієнтуючись на пагорб у далині, який здіймався вище, аніж будь-що інше у цій пустелі. Того дня я заночував серед рівнини, а наступного продовжив свою подорож до пагорба, хоч він здавався заледве ближчим, аніж коли я вперше його помітив. Надвечір четвертого дня я дістався підніжжя пагорба, який виявився значно вищим, ніж видавалося здалеку; завдяки навколишній долині він ще більше виділявся на загальному тлі. Занадто втомлений для сходження, я заснув просто у тіні пагорба.

Не знаю, чому тієї ночі у мене були такі дикі сни, але ще до того, як щербатий і дивовижно виразний місяць зійшов високо над рівниною, я прокинувся в холодному поту і більше не зміг заснути. Видива, які тієї ночі мені примарилися, були занадто яскраві, щоб до них повертатися. І у мерехтінні місяця я збагнув, наскільки безрозсудним рішенням була подорож за дня. Без палючого сонця моя подорож коштувала б мені значно менших зусиль. Справді, зараз я був готовий піднятися на пагорб, хоч іще ввечері це було мені не до снаги. Підхопивши свою торбину, я рушив до його вершини.

Я вже казав, що безперервна монотонність навколишньої рівнини була для мене джерелом незрозумілого страху. Та мій жах незмірно зріс, коли я дістався вершини пагорба і поглянув униз, на інший його бік: у неосяжну яму чи то каньйон, чорних схилів якого не торкався місяць, бо ще не встиг піднятися достатньо високо. Я почувався ніби на краю світу, зазираючи у бездонний хаос вічної ночі. І з мого жаху зринули дивні асоціації із Втраченим раєм[6] і огидним сходженням Сатани крізь несформовані виміри темряви.

Коли місяць піднявся вище на небосхилі, я почав розрізняти, що схили долини були не настільки прямовисні, як здавалося. Виступи і відшарування породи були доброю опорою для ніг під час спуску, а вже через кількасот футів урвище переходило у пологий схил. Спонуканий непоясненним імпульсом, я заледве спустився донизу скелястими виступами і став на пологішому схилі, споглядаючи стигійські глибини, яких ще не торкався промінь світла.

Нараз мою увагу привернув величезний дивний предмет на протилежному схилі, який здіймався десь за сотню ярдів поперед мене; він блідо відсвічував у променях місяця, який продовжував сходити. Скоро я переконався, що то був лише здоровенний шмат каменю, але я не міг позбутися стійкого враження, що його розташування і форма не можуть бути результатом діяльності самої лише Природи. Коли я роздивився його детальніше, мене охопили відчуття, які я не здатен описати, бо, окрім його неймовірного магнетизму і розташування у безодні, що зяяла на дні моря, ще звідколи світ був молодий, я зрозумів, що, поза всяким сумнівом, той дивний предмет був добре оформленим монолітом, колосальна маса якого знала різець майстра і поклоніння живих, мислячих істот.

Подивований і наляканий, але все ж не без трему і захвату, притаманних ученим чи археологам, я уважніше оглянув довкілля. Місяць, наблизившись до зеніту, таємничо сяяв над стрімкими кручами, які обрамляли кратер, відкриваючи широке русло, що пролягало на дні і в обох напрямках зникало за обрієм, майже сягаючи своїми водами моїх ніг на схилі. На протилежному боці хвилі омивали підніжжя гігантського моноліту, на поверхні якого я розрізняв написи і барельєфи різьблених фігур. Написи були виконані незнаною мені системою ієрогліфів, подібних до яких я не бачив у жодній книжці. Вони складалися переважно із дуже приблизних акватичних символів, наприклад, риб, вугрів, восьминогів, ракоподібних, молюсків, китів і подібних до них створінь. Кілька фігур однозначно зображали морських істот, невідомих сучасному світові, напівзогнилі тіла яких, утім, я уже бачив на цій рівнині, що зринула з моря.

Проте найбільше я був зачарований одним мальовничим різьбленням. То була барельєфна композиція, яку завдяки її колосальному розміру було добре видно навіть з відстані, що відділяла мене від неї через потік води; вирізьблені на ній речі викликали б заздрість навіть у Доре. Думаю, що вони мали б зображати людей — принаймні, певний вид людей; хоча їх відтворювали то як грайливих риб у якомусь підводному ґроті, то за молитвою якійсь монолітній святині також у глибинах вод. Я вдаватимуся у подробиці опису їхніх облич і форм, бо найменший спогад про них змушує мене мліти. Гротескні навіть понад уяву По[7] чи Балвера[8], вони, загалом, були до жаху людськими, якщо не зважати на руки і ноги з перетинками між пальцями, занадто широкі і пласкі губи, склисті вирячені очі та інші речі, про які я не хочу згадувати. Дивно, але здавалося, що вони були вирізьблені зовсім непропорційно щодо свого тла, бо на барельєфі зображувалася одна істота, що вбивала кита, який був лише трішки більшим за неї. Як уже згадував, я помітив їхню гротескність і дивні розміри; але потім подумав, що, мабуть, то були уявні боги якогось примітивного рибальського племені, племені, останні нащадки якого зникли за багато тисячоліть до того, як перші діти пілтдаунської людини чи неандертальця з’явилися на світ. Вражений цим неочікуваним зануренням у минуле, що перевершувало найсміливіші фантазії антропологів, я стояв, споглядаючи, доки місяць відкидав химерні відблиски на безмовний канал переді мною.

Тоді зненацька я побачив його. Лише злегка спінивши воду, щось зринуло на поверхню перед моїми очима. Гігантське, поліфемоподібне і гидомирне, воно, як потвора з нічних жахіть, кинулося до моноліту, довкола якого зімкнуло свої велетенські лускаті руки, заразом схиливши свою страхітливу голову донизу і бурмочучи якісь ритмічні мотиви. Мабуть, саме тоді я збожеволів.

Я небагато пам’ятаю про мій шалений підйом назад схилом пагорба, як і про гарячкову подорож до перекинутого човна. Здається, я увесь час співав і причинно сміявся, коли вже не міг співати. Я невиразно пам’ятаю сильну бурю, яка здійнялася через деякий час після того, як я дістався до човна. Хай там як, я впевнений, що чув гуркіт грому та інші звуки, на які здатна Природа у миті свого найбільшого шаленства.

Коли я виринув зі світу тіней, то був уже в лікарні Сан-Франциско, доправлений туди капітаном американського корабля, що підібрав мій човен посеред океану. Я багато чого говорив у маренні, але моїм словам не надали жодного значення. Мої рятівники нічого не знали про якесь підняття землі у Тихому океані, я ж, зі свого боку, не вважав за потрібне наполягати на речах, у які, я знав, вони не повірять. Якось я відшукав знаного етнолога і засипав його детальними запитаннями стосовно давньої палестинської легенди про Дагона, Бога-Рибу, але, переконавшись, що мій співрозмовник безнадійно обмежений, я облишив спроби щось у нього дізнатися.

Уночі, особливо коли надщерблений місяць росте, я бачу це. Я вдавався до морфію, але наркотики приносять лише тимчасове полегшення, а потім як безпомічного раба затягують у свої обійми. Тож зараз я покладу усьому цьому край, надавши вичерпний звіт, який стане джерелом інформації чи, радше, предметом зневажливого висміювання моїх знайомих. Я часто запитую себе, чи не міг це бути лише фантазм — звичайний наслідок лихоманки, у якій я лежав після сонячного удару у човні просто неба після втечі від німецьких вояків. Я запитую себе, але щоразу у відповідь отримую мерзотне за своєю реалістичністю видіння. Я не можу думати про морські глибини, не здригаючись від видива безіменних істот, які, можливо, саме зараз, звиваючись, повзають морським дном, поклоняючись своїм прадавнім кам’яним ідолам, і різьблять власні ненависні подоби на підводних гранітних обелісках. Я мрію про той день, коли вони піднімуться над хвилями, щоб обхопити своїми гидотними пазурами залишки слабкого, виснаженого війною людства, — про день, коли землю поглине вода, а темні океанські простори здіймуться серед всесвітнього пандемоніуму.

Кінець уже близько. Я чую звуки біля дверей, ніби величезне слизьке тіло б’ється об них. Воно не має мене знайти. Господи, та рука! До вікна! До вікна!

Спогади про доктора Семюела Джонсона

Привілегія спогадів, хоч би які обривчасті чи нудні вони були, звично належить уже старшим людям. Як правило, то акурат через такі спогади незнані деталі гісторії і малі анекдоти про Велике передаються потомству.

І хай не оден читач спостереже, а пак відмітить ознаки старожитності у моїм стилю письма, то мене би тішило появитися серед представників сего покоління молодим чоловіком, поширюючи вигадку, що мене породили у тисяча восьмисот вісімдесять дев’ятім у Гамериці. Але зараз я, однак, порішив освободитися від Таїни, котору аж донині хоронив у страсі перед невір’ям. Я наміряюся розголосити людям правду і про свої многі роки, аби вдовольнити їх інтерес до правдивої інформації про Час, зо знакомитими постатями якого я був на коротку ногу. Знайте ж, що уродився я у фамільному маєтку в Девонширі, десятого дня августа, у тисяча шійсот дев’ятдесятім (або ж за новим Григоріанським літочисленням то було двайцяте августа), живучи зараз, отже, свій двіста двайцять восьмий рік. Рано приїхавши до Льондону, я зазнайомився ще в їх дитиньстві зо многими зі знаних людей правління короля Вільяма[9], включаючи оплакуваного пана Драйдена, котрий подовгу возсідав за столиками каварні «У Вілла». З паном Аддісоном і дохтором Свіфтом я добре зазнайомився вже потім, і був ще й ліпшим другом пану Поупу, котрого знав і поважав аже до самої його смерті. Але поскільки зараз я маю писати про друга, которого надбав пізніще, покійного дохтора Джонсона, то я відкину вбік своє минуле ради сучастності.

Вперве про сего дохтора я вчув у маю тисяча сімсят трийцять восьмого року, але в тен час ми ще не перестрілися. Пан Поуп акурат завершив епілог до своїх Сатир (оте, що починається: «Не двічі в році ти виходиш друком»), і готувався до його публікації. Дня, коли воно мало вийти друком, появилась також сатира у подражаніє Ювеналу, озаглавлена Льондон, тогди єще незнаного Джонсона, і сатира ся настільки потрясла місто, що многі джентльмени з тонким смаком заявили, що се робота поета куди ліпшого, аніж пан Поуп. Якщо й не дивитися на те, що деякі набрехи гуділи про чорні заздрощі пана Поупа, той не дав віршам нового суперника і краплини одобрення. Завважте також, що пан Річардсон, що також був Поетом, сказав мені, що «Пан Джонсон у скорім часі буде повергнутий ниць».

Я не був зазнайомлений з персоною дохтора аж до тисяча сімсет шісдесять третого, когди мене йому рекомендував у таверні Митра пан Джеймс Бозвелл, молодий скотландець прекрасної фамілії і освіти, але малим розсудком, метричні викиди якого я від часу до часу редагував.

Дохтор Джонсон, яким його зуздрів я, був повним, тучним чоловіком, погано вбраним і взагалі неохайним. Я пригадую, що він носив пухнасту завиту перуку, непідв’язану і без пудри, замалу для його голови. Його одіж була брудно-брунатна, сильно пожмакана, бракувало ж на ній не одного ґудзика. Його лице, затовсте, аби бути гожим, теж було відмічене слідами якогось дивного безладу; голова ж його вічно конвульсивно вертілася довкола. Про сесю ваду я, зрозуміло, знав і зарані, від пана Поупа, котрий не полінився був навести довідки.

Маючи десь біля семидесяти трьох літ, на повних дев’ятнадцять літ старший за дохтора Джонсона (я мовлю Дохтор, хай се звання йому й дали щойно по двох літах), я зазвичай чекав від нього певної поваги до моїх літ; а відтак не мав і великого ляку перед ним, яко мені то закидали. На моє питання про то, як йому полюбився мій хвалебний одгук на його вокабуляр у Льондонці, моїм часописі, він одрік: «Пане, я не вельми пригадую, щоб коли мені випадало читати ваш часопис, а опінія менш розумної половини людства мене в огулі не інтересує». Більше ніж уражений сякою неґречністю того, чия слава сама понукала мене добиватися його одобрення, я порішив одповісти на той же кшталт і повів, що хіба чудуюся з того, як такий мудрий муж судить про глибокомисліє трудів того, чиї артикули, як він і сам повів, нігди не читав. «Чого ж то, пане, — відрік Джонсон, — я не потребую зазнайомлюватися з трудами людини, даби осягнути поверховість його знань, когди він явно насміхається з них сам, так прагнучи упом’янути власні труди у першім же питанні, яке до мене звертає». Отак подружившись, ми багато про що бесідували. Когди ж, згоджуючися з ним, я мовив, що сумніваюся в автентичності поем Оссіяна, пан Джонсон відрік: «То, пане, залежить не на вашім розумінню чи довірі; те, що є очевидним для цілого міста, не стане видатним відкриттям для критика з Ґраб-стріт. Ви би зарівно могли підозрівати, що то не Мільтон написав Утрачений рай!»

Звідтоді я часто стрічався з Джонсоном, надто на зборах Літературного клубу, що його дохтор зафундував через рік, успілку з паном Бурком, парламентським оратором, паном Боклерком, джентльменом направду доброго ґусту, паном Ленґтоном, побожним мужем, а до того ще й капітаном поліції, паном Дж. Рейнолдсом, знаним штукарем, паном Ґолдсмітом, віршописцем, паном Наджентом, тестем пана Бурка, паном Джоном Гокінзом, паном Антонієм Шарм’є і зі мною. Ми звично збиралися на сьому годину, увечір, раз на тиждень, у Голові Турка, на Джерард-стріт, Сохо, аж поки ту корчму не продали і не зробили з неї приватний дім; опісля чого ми без проблем переносили наші збори в У Принца на Саквіль-стріт, в У Ле Тельє на Дувр-стріт, а також в У Парслоу і в Солом’яному будинку на Сент-Джеймс стріт. На сих стрічах ми дбайливо берегли наші супокій і взаємоповагу, а се вигідно відтіняє нас від певних розколів і сварок, які я нині спостерігаю в літературі і аматорській Асоціяції преси. Сей супокій був тим важніший, що серед нас були панове вельми розбіжних позицій. Дохтор Джонсон і я, як і багато других, були запеклими торі[10]; а от пан Бурк був віґом[11], противником Америцької війни, багато його промов на сю тему виходили немалим накладом. Найдальшим нам по духу був один із фундаторів, пан Джон Гокінз, котрий звідтоді написав багато не найліпших представлень нашої спілки. Пан Джон, ексцентричний хлопець, раз відмовив платити за вечерю, бо дома він не звик було вечеряти. Пізніше він зобидив пана Бурка настільки неґречно, що ми всі як один виказали йому несхвалення; опісля він більш не приходив на збори. Проте він ніколи не гнівався з дохтором і правив тому за духівничого; хоч пан Босвел та й інші мали ґрунт не вірити його щирості. Інші та пізніші члени клубу були пан Девід Ґаррік, актор і старий друг дохтора Джонсона, панове Томас і Джозеф Вортони, дохтор Адам Сміт, дохтор Персі, автор «Реліквій», пан Едвард Ґіббон, гісторик, доктор Барні, музикант, пан Мелоун, критик, і пан Босвел. Пана Ґарріка допустили зі складностями; дохтор, без огляду на їх велику дружбу, завше вкрай не любив сцену і все, що з нею пов’язано. Джонсон, направду, мав вийняткову звичку вступатись за Дейві, коли решта була настроєна супротивно, і сваритися з ним, коли решта була за нього. Не маю сумніву, що він щиро любив пана Ґарріка, бо він ні разу не посилався на нього, як посилався на Фута, а він був похмурий один, хай який ґеній комедії. Пана Ґіббона мало хто любив через його паскудний манір поводитися, який зобижав навіть тих, кому любилися його гісторичні труди. Пан Ґолдсміт, маленький чоловічок, вельми заклопотаний своїм платтям і, навпаки, стрункістю бесіди, був мій персональний фаворит; я й сам не був вельми вдатний до полеміки. Він сильно заздрив дохторові Джонсону, хоч, однак, любив його і поважав. Пригадую, що раз чужоземець, німець, я так гадаю, був у нашій кумпанії; тоді говорив Ґолдсміт, але німець бачив, що і дохтор готується дещо мовити. Безтямно дивлячися на Ґолдсміта, як на яку перепону побіч великого мужа, чужинець різко обірвав його, підкріпивши таку неґречність криком: «Чшшшш, токтор Шонсон путе хофорити!»

У сій блискучій кумпанії мене шанували радше за мої літа, ніж за ум чи знання; і в сім я не був рівнею решті. Моя дружба з пошанованим паном Вольтером завше дратувала дохтора, а він був вельми старомодний, і якось раз мовив французкому філософу: «Vir est acerrimi Ingenii et paucarum Literarum»[12].

Пан Босвел, маленький пересмішник, которого я допіру вже знав якийсь час, не раз збиткувався з моїх недоладних манер, старомодних перуки і одежі.

Раз він прийшов, випивши більш вина (до которого мав пристрастя), і пробував експромтом написати на мене пасквіль стихами, надряпавши оні на моїй столівні; але без помочі, якої сильно і завсігди потребував, дав великого граматичного маху. Я сказав, що не слід писати пасквілі на джерело поезії. Другим разом Боззі (як ми його називали) заремствував на мою різкість до нових авторів у тих артикулях, що їх я готував для Кождомісячного огляду. Він мовив, нібито я штовхнув кождого претендента зі схилів Парнасу. «Пане, — одрік я, — Ви помиляєтеся. Падущі вниз падуть від свого недостатку мочі, але хотячи приховати слабість, приписують невдачі першому ж критику, котрий їх пом’яне». Я радо нагадую собі, що дохтор Джонсон підтримав мене у тім ділі.

Дохтор Джонсон перед усіма намагався відділити добрі вірші від плохих; направду, мовлять, що у книжці старої сліпої пані Вільямз навряд чи буде хоч зо два рядки, які би писав не він. Якось Джонсон переповідав мені якісь рядки слуги герцога Лідза, котрі так його позабавили, що він завчив їх напамнять. Вони писані на свальбу герцога і так нагадують за якістю письма роботи інших, пізніших поетицьких тупаків, що я не можу наразі їх не навести:

Коли герцог із Лідза женитися буде

На юній дівиці із вищого люду,

Якою-бо щасною буде та пані

У герцога Лізького добрій кумпані.

Я поспитав дохтора, чи має він намір доводити се до пуття; почувши відказ, я трохи побавився з отакими змінами:

Коли шановний Лідз радо піде до вівтаря,

З ним з роду небосхилу чеснóтлива зоря,

Як має втішитись дівиця гордовито

Стояти поруч так із мужем знакомитим.

Та щойно я продемонстрував се дохторові Джонсону, він мовив: «Пане, хай ви направили форму, та ви не вклали в сі рядки ані ум, ані поезію».

Мені би доставило задоволення повісти ще про моє знайомство з дохтором Джонсоном і його круг умів; але я вже старий, я легко томлюся. Здається, що я плету вперед без певної льоґіки чи унії, коли пробую нагадати минувшину; боюся, що повів тут хіба про пару оказій, про які ще раніше не згадували. Якби сі мої спогади вам полюбилися, я би пізніше записав ще кілько билиць про старі часи, з котрих я є єдиний нині живучий. Я пригадую шмат речей про Сема Джонсона і його клюб, членство у якім я ще довго беріг і по дохторовій смерті, по котрій я сердешно скорблю. Пригадую, як Джон Барґойн, есквайр, генерал, драматичні і поетицькі роботи якого вийшли друком посмертно, ветували трьома голосами; певно, через його безславну поразку у Америцькій війні, в Сараготі. Бідний Джон! Його сину повелося ліпше, я думаю, він став баронетом. Але я змучився. Я старий, дуже старий, а зараз час для пообіднього сну.

Поляріс

У північне вікно моєї кімнати своїм надприродним світлом сяє Полярна зоря. Вона променіє крізь усі довгі пекельні години чорноти. Восени сього року, коли ревли і завивали вітри з півночі, а червонолисті дерева боліт у короткі досвітні години бурмотіли одне одному плітки під рогатим надщербленим місяцем, я сидів біля вікна і споглядав зірку. Слідуючи плину годин, із вершин донизу котилася сяйлива Касіопея, а Велика Ведмедиця вилазила з-під просяклих випарами болотних дерев, що хитаються під нічним вітром. Перед самим світанком з-над кладовища, що на невисокому пагорбі, червонувато блимає Арктур, далеко на потаємному сході чудернацько мерехтить Волосся Вероніки, а Полярна зоря все так само підступно дивиться з того ж місця у своєму чорному сховку, зловісно підморгуючи, як божевільне недремне око, що прагне передати загадкове повідомлення, але забуло все, окрім того, що воно щось має передати. Іноді, коли хмарно, я можу спати.

Я добре пам’ятаю ніч Аврори, коли над болотом вигравали невимовні спалахи демонічного світла. За спалахами прийшли хмари, і я заснув.

І під рогатим надщербленим місяцем я вперше побачив місто. Спокійне і сонне лежало воно на дивному плато в улоговині між двома вершинами. Із мертвотно-блідого мармуру були його стіни і вежі, колони, куполи і тротуари. На мармурових вулицях стояли мармурові пілони, на чиїх вершинах були висічені лики суворих бородатих чоловіків. Повітря було тепле, без найменшого леготу. А вгорі, всього за десять градусів від зеніту, споглядально сяяла Полярна зоря. Я довго дивився на місто, але день так і не настав. Коли червоний Альдебаран, що виблискував над самим обрієм, але так і не зайшов, минув чверть кола довкруж горизонту, я помітив світло і рух у будинках і на вулицях. Дивно одягнені, але водночас шляхетні і знайомі мені люди вийшли прогулятися, і під рогатим надщербленим місяцем розмовляли про потаємне мовою, яку я розумів, хоч вона й не була схожа на жодну коли-небудь знану мені. І коли червоний Альдебаран проповз більше, ніж півдороги довкруж горизонту, знову запали темрява і тиша.

Прокинувшись, я уже не був тим, що раніше. У мою пам’ять вкарбувалася візія міста, а в душі моїй виник інший, тьмяний спогад, у природі якого я тоді ще не був певен. Опісля, хмарними ночами, коли я ще міг спати, то часто бачив місто; іноді під рогатим надщербленим місяцем, а іноді під гарячими жовтими променями сонця, що не сідає, а постійно кружляє, висячи низько над обрієм. А ясними ночами Полярна зоря проглядала, як ніколи раніше.

Поступово я став запитувати себе, яким може бути моє місце у тому місті на дивному плато поміж стрімкими вершинами. Спочатку я задовольнявся спостереженнями як всюдисущий безтілесний глядач, однак тепер запрагнув визначити своє ставлення до нього, промовити своїм розумом до суворих людей, які щодня провадили бесіди на площах. І я сказав собі: «Це не сон, бо як інакше я можу довести реальність того, іншого життя в будинку з каменю і цегли на південь від похмурого болота і кладовища на низькому пагорбі, де щоночі у моє вікно зазирає Полярна зоря?»

Одного дня, слухаючи бесіду на площі з багатьма статуями, я відчув зміну; я усвідомив, що нарешті набув плоті. Я не був чужинцем на вулицях Олейто, що лежить на плато Саркіс, між вершинами Нотон і Кадітонек. Говорив мій друг Алос, і його промова гріла мені душу, бо то була промова справжнього чоловіка і патріота. Тої ночі прийшли погані новини про падіння Дайкоса і про наближення інутів, цих злісних низькорослих жовтолицих демонів, які п’ять років тому прийшли із незнаного Заходу терзати кордони нашого королівства та облягати наші міста. Зайнявши фортеці біля підніжжя гір, вони звернули свої погляди на плато, хоч кожен громадянин міста і ладен був битися з ними за десятьох. Але ті істоти були могутні у воєнному мистецтві і не знали жодних правил честі, які стримували від безпощадної різанини нас, високих сірооких людей Ломара.

Мій друг Алос командував усіма військами на плато, і він був останньою надією нашої країни. Тож він говорив про небезпеки, на які доведеться наразитися, і закликав чоловіків Олейто, найхоробріших з-поміж ломарійців, підтримати традиції своїх предків, які, тікаючи від льодовика, що все наближався, мігрували на південь від Зобни (як і наші нащадки будуть змушені одного дня тікати із земель Ломара), і доблесно та переможно відкинули волохатих, довгоруких канібалів ґнофкегів, що стали на їхньому шляху. Мені Алос заборонив брати участь у воєнних діях, бо я був слабосилий і часто вмлівав від фізичних чи нервових перевантажень. Проте зір мій був найгостріший у місті, незважаючи на багато годин, які я щодня проводив за вивченням Пнакотикських манускриптів і мудрості Зобнарських Отців, отож мій друг, не бажаючи моєї неминучої загибелі в сутичці, поклав на мене найважливіший обов’язок. Він послав мене на вартову вежу Тапнен — щоб я був очима нашої армії. Якби інути спробували дістатися до цитаделі через вузький прохід за вершиною Нотон і захопити гарнізон зненацька, я мав розпалити сигнальне вогнище, що попередило б солдатів і врятувало місто від катастрофи.

Я сам піднявся на вежу, бо кожен повносилий чоловік був потрібен в улоговині знизу. Мій розум був хворобливо збуджений від захвату і втоми, бо я не спав уже багато днів, та намір мій був твердий, бо я любив мою рідну землю Ломар і мармурове місто Олейто, що лежить між вершинами Нотон і Кадітонек.

Але щойно я опинився у кімнатці на вершині вежі, як побачив рогатий надщерблений місяць, червоний і зловісний, що сяяв крізь хмару випарів, які нависали над далекою долиною Баноф. А крізь отвір у стелі блідо мерехтіла Полярна зоря, тремтячи, мов жива, і хитро мружачись, як демон-спокусник. Здавалося, її дух шепоче злі поради, заколисуючи мене зрадницькою дрімотою і проклятими ритмічними обіцянками, які вона повторює знову і знову:

«Спи, дозорець, доки сфери крізь міленіуми й ери

Обертаючись, вертають в місце те, де зараз сяю.

Замість мене інші зорі

Зійдуть у небеснім морі;

Миру і благословення

Зорі забуття спасення:

Лиш коли скінчиться коло,

Я прийду до тебе знову».

Марно я опирався дрімоті, шукаючи якогось зв’язку між цими дивними словами і потаємними знаннями про небеса, які я здобув у Пнакотикських манускриптах. Голова моя налилася свинцем і, хитаючись, упала на груди, а коли я наступного разу розплющив очі, то вже бачив сон — той, де Полярна зоря щириться до мене крізь вікно, з-над дерев, що колихаються на сонному болоті. А я все ще спав.

Я іноді розпачливо кричав від сорому і відчаю, благаючи істот з мого сну розбудити мене, перш ніж інути дістануться проходу під вершиною Нотон і зненацька захоплять цитадель, але ці істоти — демони, вони сміються з мене і кажуть, що я просто марю. Вони насміхаються з мене, доки я сплю, доки приземкуваті жовтолиці вороги тихцем крадуться повз нас. Я не впорався зі службою і зрадив мармурове місто Олейто; я підвів свого Алоса, мого друга і командира. І знову й знову ці примари з моїх снів насміхаються з мене. Вони кажуть, що немає краю Ломар, крім як у моїх ноктюрнальних видіннях; що в тих краях, де Полярна зоря сяє високо, а червоний Альдебаран повзе над самим горизонтом, уже тисячі років немає нічого, крім криги і снігу, і ніколи ще люди, окрім приземкуватих жовтолицих істот, не виживали на тому холоді — їх же вони називають ескімосами.

І доки я пишу в агонії провини, одержимий думкою про порятунок міста, загроза якому щосекунди зростає, марно силкуючись відігнати геть цей неприродний сон про дім із каменю й цегли на південь від зловісного болота і кладовища на невисокому пагорбі, Полярна зоря, лиха і зловісна, косує на мене зі свого чорного сховку, відразливо підморгуючи, як божевільне недремне око, яке намагається передати загадкове повідомлення, але не може пригадати нічого, окрім того, що мало щось передати.

За стіною сну

Перші ластівки сну вже спадають на мене[13].

Вільям Шекспір

Я часто думаю про те, чи більшість людства хоч іноді спиняється для того, щоб замислитись над колосальним значенням снів і потаємним світом, до якого вони належать. Хоч більшість наших нічних видінь, гадаю, є лише блідими і фантастичними відображеннями життєвого досвіду — хай скільки б суперечив цьому Фройд зі своїм незрілим символізмом, — та серед них усе одно є відголоски, які завдяки своєму потойбічному, неземному характеру не допускають звичних інтерпретацій, а їх неясний, але захопливий і тривожний вплив дає можливість бодай на мить зазирнути у сферу ментального існування, не менш важливого, аніж реальне життя, хоч і відділене від нього непроникним бар’єром. Мій власний досвід не дозволяє мені ставити під сумнів те, що людина, втративши у сні свою земну свідомість, напевне перебуває в іншому, безтілесному житті протилежної природи, аніж знане нами, і про яке після пробудження зостаються лише найтонші, найкрихкіші спогади. Із цих розмитих і фрагментарних спогадів ми можемо багато чого припускати, але мало що довести. Ми можемо здогадуватися, що у світі снів матерія і життя, наскільки ми знаємо їх на землі, необов’язково незмінні, що час і простір існують інакше, ніж ми сприймаємо їх наяву. Іноді я вірю, що це менш матеріальне життя водночас є правдивішим і що, власне, наша марнотна присутність на землі є другорядним, якщо не геть випадковим феноменом.

Це почалося ще з моїх сповнених подібними розмислами юнацьких фантазій, коли одного дня зими 1900–1901 року до психіатричної клініки штату, де я тоді був інтерном, привезли чоловіка, історія якого звідтоді невідступно переслідувала мене. Його ім’я, якщо вірити записам, було Джо Слейтер чи то Следер, і виглядав він як типовий мешканець району Кетскільських гір; один із тих дивних відразливих нащадків примітивних колоніальних селян, ізоляція яких протягом майже трьох століть у гірських оплотах з їх мало відвідуваними поселеннями спричинилася до свого роду варварської деградації, на противагу успіхам їхніх значно краще розселених у залюднених регіонах побратимів. Серед цього дивного народу, що цілковито співвідносився із занепалими представниками «білих покидьків» Півдня, законів і моралі не існувало, а їхній розумовий рівень був, думаю, значно нижчим, ніж у будь-кого із корінних американців.

Коли я вперше його побачив, Джо Слейтер, якого під пильним наглядом чотирьох полісменів штату доправили до закладу і описали як надзвичайно небезпечну особу, поки не виявляв жодних ознак якихось загрозливих схильностей. Високий і дуже м’язистий, він мав, утім, недоладну зовнішність сумирного ідіота через бліду, сонну блакить своїх маленьких водянистих очей, кошлатість і занедбаність неторканої лезом жовтої щетини на підборідді і байдужу розслабленість нижньої губи. Ми не знали його віку, бо серед подібних до нього людей не ведуться родинні записи і не зберігаються постійні сімейні зв’язки, але за залисинами на голові і занедбаним станом зубів головний хірург визначив, що йому приблизно сорок років.

З медичних і офіційних документів ми вивчили все, що змогли зібрати у його справі. Цей чоловік — волоцюга, мисливець і звіролов — завжди був дивним в очах своїх примітивних одноплемінників. Вночі він спав довше, ніж заведено, а прокинувшись, часто оповідав про дивні речі в такій чудернацькій манері, що вселяв страх навіть у серця своїх позбавлених уяви побратимів. Не те щоб така форма висловлювань була аж геть незвичною, бо він ніколи не знав жодної мови, крім спотвореної говірки своєї місцевості, але тон і манера його мови були настільки непоясненно дивними, що ніхто не міг його слухати без холоду у грудях. Він сам був так само наляканий і спантеличений, як і його слухачі, і десь за годину після пробудження забував усе сказане або, принаймні, те, що спонукало його так говорити, впадаючи у тваринний приязний стан, притаманний його співвітчизникам.

З часом з’ясувалося, що частота і жорстокість його вранішніх нападів лише зростали, аж доки приблизно за місяць до його прибуття у заклад не сталася жахлива трагедія, яка й спричинилася до його арешту місцевою владою. Якось вранці після глибокого сну, в який він, перепивши віскі, поринув ще десь о п’ятій годині минулого дня, чоловік несподівано прокинувся ополудні із криком настільки жахливим і надприродним, що кілька сусідів збіглися в його халупу — брудну стодолу, де він жив із родиною такою ж дивною, як і він сам. Вибігши на сніг, він почав розмахувати руками над головою і кілька разів підстрибнув угору, криком виражаючи свою рішучість сягнути якоїсь «великої, великої кімнати із сяйвом на стелі, стінах і підлозі і з гучною дивною музикою десь удалечі». Коли двоє чоловіків середньої статури спробували його угамувати, він опирався з неймовірною, маніакальною силою і люттю, волаючи про своє бажання, свою потребу знайти і вбити якусь «штуку, що сяє, трясеться і регоче». Нарешті раптовим ударом зваливши одного з чоловіків на землю, він накинувся на іншого у демонічному, кровожерному шалі, пронизливо репетуючи, що зараз «підскочить високо в повітря і пропалить собі шлях через усе, що спробує його зупинити». Родина і сусіди запанікували і розбіглися, а коли найсміливіші з них повернулися, Слейтер уже зник, залишивши після себе лише непізнаване місиво, яке ще менше години тому було людиною. Жоден з горян не наважився його переслідувати, і скидалося на те, що вони були б лише раді, якби він помер від холоду; але коли за кілька днів його крики почулися з віддаленого виярка, стало зрозуміло, що йому якимось дивом вдалося вижити і що від нього просто необхідно позбутися — тим чи іншим чином. Тож вони спорядили озброєний пошуковий загін, який зайнявся (незалежно від початкової мети) тим самим, що й загін хлопців шерифа, після того як одного з нечисленних народних ополченців спіймали, оглянули, допитали і включили до пошукової групи.

На третій день Слейтера знайшли непритомним у дуплі дерева, після чого доправили до найближчої тюрми, де психіатри з Олбані обстежили його, щойно він прийшов до тями. Він їм розповів нехитру історію. За його словами, якось, випивши забагато спиртного, він заснув уже перед світанком. Прокинувшись, він виявив, що стоїть на снігу перед своєю халупою із закривавленими руками, а біля його ніг лежить понівечене тіло сусіда, Пітера Слейдера. Наляканий, він кинувся до лісу у безглуздій спробі втекти з місця мабуть ним скоєного злочину. Більше він нічого не знав і не міг з певністю відповісти на запитання своїх допитувачів, щоб хоч щось додати. Тієї ночі Слейтер спав спокійно, а наступного ранку прокинувся без жодного дивацтва, якщо не зважати на малопомітну зміну виразу його обличчя. Докторові Бернарду, який спостерігав за пацієнтом, здалося, що він помітив у блідо-блакитних очах якийсь специфічний полиск, а його обвислі губи дивно стислися, ніби знаменуючи рішучість. Проте на допиті Слейтер знову впав у звичну байдужість горця і лише повторював те, що сказав учора.

Третього ранку з ним уперше трапився психічний напад. Прокинувшись із неспокійного сну, він впав у таке шаленство, що знадобилися спільні зусилля чотирьох людей, аби вдягти на нього гамівну сорочку. Психіатри вислухали сказане ним зі жвавим інтересом, до того ж їхня цікавість значно зросла після історій, загалом схожих, але заразом цілковито відмінних у деталях від того, що розповідали його родичі та сусіди. Слейтер марив понад п’ятнадцять хвилин, белькочучи своєю лісовою говіркою про величні світлі споруди, океани простору, дивну музику та затінені гори і долини. Але найбільше він розповідав про дивну осяйну істоту, що трусилась, реготала, насміхалася з нього. Ця велика безформна істота видавалась йому смертельним ворогом, і його головною метою було вбити її в ім’я помсти. Щоб цього досягти, сказав Слейтер, він ладен пролетіти крізь безодні порожнечі, спалюючи кожну перепону на своєму шляху. Так тривала його мова, аж доки раптово не обірвалася. Божевільний вогонь у його очах пригас, і він з тупим здивуванням поглянув на того, хто його опитував, і поцікавився, чому він прив’язаний. Доктор Бернард послабив шкіряні ремені і більше не затягував їх до ночі, коли йому вдалося переконати Слейтера, щоб це було зроблено з його згоди і для його ж власного блага. Пацієнт визнав, що іноді й справді говорить дивно, хоча й сам не розуміє чому.

Упродовж тижня сталися ще два напади, але і з них лікарі змогли дізнатись небагато. Про джерело Слейтерових видінь було зроблено чимало припущень, бо ж він не вмів ні читати, ні писати і, мабуть, ніколи не чув ні казок, ні легенд, тож його неосяжна уява була практично непояснюваною. Було цілком очевидно, що джерелом не був жоден знаний міф чи роман, оскільки бідолашний висловлювався у геть своєрідний спосіб. Він марив речами, яких не розумів і не міг пояснити; речами, які, за його ж словами, він пережив, але які не міг збагнути чи бодай зв’язно описати. Невдовзі психіатри дійшли висновку, що коренем проблеми були саме його ненормальні сни; сни, яскравість яких могла тимчасово цілковито затьмарювати реальність цього дещо недорозвинутого чоловіка. Згідно із законом Слейтера судили за вбивство, виправдали як божевільного і помістили у заклад, де я й займав свою скромну посаду.

Я вже згадував, що постійно зосереджував свої розмисли на житті під час сну, тож можете собі уявити, як ревно я взявся вивчати нового пацієнта, щойно ознайомився з історією його хвороби. Здавалося, він по-дружньому ставився до мене; поза сумнівом, причиною цього були мій інтерес, який я і не приховував, і делікатна манера моїх розпитувань. Звісно, під час своїх нападів він не завжди впізнавав мене, коли я, затамувавши подих, дослухався до його безладних космічних словесних картин, але він добре знав мене у свої тихі години, коли сидів біля заґратованого вікна і плів кошики із соломи та верболозу, мабуть, сумуючи за втраченою свободою гір. Його родина ніколи не намагалася з ним зустрітися. Певно, вони знайшли собі іншого главу сім’ї, як це ведеться у занепалого гірського народу.

З часом я почав відчувати неосяжну дивину божевільних і фантастичних ідей Джо Слейтера. Сам він перебував на жахливо низькому розумовому і мовному рівні розвитку, але його яскраві, титанічні візії, хоч і описані варварською кострубатою говіркою, безсумнівно, міг породити тільки непересічний, якщо не винятковий, розум. Як, нерідко запитував я сам себе, може тупа уява дегенерата з Кетскільських гір створювати картини, саме існування яких свідчило про наявність прихованої іскри геніальності? Як міг котрийсь із тих тупих пеньків сягнути самої ідеї тих сяючих вимірів, що струменять божественним світінням, і просторів, про які просторікував Слейтер у своїх шалених мареннях? Усе більше й більше я схилявся до думки, що у цій жалюгідній подобизні людини, яка плазувала переді мною, ховалося пошкоджене ядро чогось поза межами мого розуміння, чогось безкінечно далекого від меж розуміння моїх досвідченіших, але наділених небагатою уявою друзів.

Поки що я не міг витягнути з нього нічого певного. Всі результати мого розслідування зводилися до того, що у певному напівбезтілесному сомнамбулічному житті Слейтер мандрував, пропливаючи через неймовірно мальовничі долини, луки, сади, міста і палаци, сповнені світла, у далеких незнаних людині обширах земель. Там він був не селянином чи дегенератом, а створінням із змістовним і яскравим життям; пересуваючись гордо і з гідністю, він звертав свою увагу тільки на якогось смертельного ворога, який на позір був істотою видимою, однак цілком безтілесною, і не мав людської подоби, бо Слейтер ніколи не звертався до нього як до людини, він взагалі не називав його жодним іменем, окрім як щось. Це щось завдало Слейтеру якоїсь жахливої, хоч і неназваної шкоди, за яку цей маніяк (якщо, звісно, він був маніяком) прагнув помститися. З манери, в якій Слейтер оповідав про їхні справи, я зробив висновок, що він і оте осяйне щось зустрілися на рівних умовах і що в його сомнамбулічному існуванні сама людина була тим сяйним чимось, тієї ж раси, що й ворог. Це враження тільки посилювалося частими посиланнями на лет крізь космос і спалення всього, що заважає руху. Але ці ідеї були сформульовані кострубатими фразами, цілковито неадекватними для передачі смислу. Саме ця обставина навела мене на думку, що якщо той сомнамбулічний світ таки існував, то у ньому не послуговувалися усним мовленням для передачі думок. Чи може бути таке, що душа сну, вселяючись у це низькопробне тіло, відчайдушно намагалась оповісти про речі, які не могла передати проста і неотесана мова глупоти? Чи може бути таке, що я віч-на-віч зіткнувся з інтелектуальними еманаціями, які могли б мені усе пояснити, якби я лише навчився відкривати і розуміти їх? Я не казав старшим лікарям про ці речі, бо зрілість скептична, цинічна і часто відкидає нові ідеї. Окрім того, невдовзі головний лікар клініки у своїй наставницькій манері порадив мені не перепрацьовувати і дати розуму відпочинок.

Я вже давно вважав, що людська думка на елементарному рівні є лише атомічним чи молекулярним рухом, який може перетворюватися в нематеріальні хвилі світлового випромінювання, як‑то тепло, світло і електрика. Це переконання спонукало мене поміркувати над можливістю телепатії чи ментальної комунікації за допомогою доступних нам засобів, а ще в дні свого навчання у коледжі я виготовив пристрій, що складався з передавача і приймача, чимось схожий на громіздку апаратуру, яку використовували у бездротовому телеграфі у той примітивний період, коли ще не було винайдене радіо. Я випробував його зі своїм колегою-студентом, але, не отримавши жодного результату, відклав пристрій, як і решту непотрібних речей, аби при нагоді скористатися ними у майбутньому. Зараз же, у моїх постійних спробах проникнути у світ сновидінь Джо Слейтера, я знову дістав це обладнання і витратив кілька днів, щоб привести його у робочий стан. А щойно підготував, одразу ж трапилася нагода його випробувати. Під час кожного нападу Слейтерового шаленства я прикладав передавач до його чола, а приймач — до власного, проводячи обережне налаштування в гіпотетичному діапазоні хвиль інтелектуальної енергії різної довжини. Я, щоправда, не мав жодного уявлення, яким чином передача думок, навіть якщо їх вдасться вловити, спричинить осмислену реакцію у моєму мозку, але був певен, що зможу вловити і розпізнати їх. Отож я продовжував свої експерименти, нікого, звісно, про них не повідомляючи.

Усе сталося 21 лютого 1901 року. Повертаючись подумки у ті часи, я розумію, наскільки нереальним це виглядає, а іноді навіть запитую себе, чи не мав рації доктор Фентон, приписуючи все моїй надміру бурхливій уяві. Пригадую, що він з величезним розумінням і терпінням вислухав усе, що я йому розповів, але опісля дав мені заспокійливе і запропонував піврічну відпустку, в яку я мав піти наступного ж тижня. Тієї доленосної ночі я був надміру стурбований і знервований, бо, попри бездоганний догляд, яким його забезпечили, Джо Слейтер, вочевидь, помирав. Можливо, то був смуток за його гірською свободою, чи, може, сум’яття в його голові виявилося надто різким для його загальмованої соматики, та вогник життя все поступово згасав у цьому занепалому тілі. Ближче до кінця він задрімав, а з настанням темряви поринув у неспокійний сон. Я не став затягувати гамівну сорочку, як робив це зазвичай, коли він спав, бо бачив, що він надто ослаб, щоб бути небезпечним, навіть якби, перш ніж відійти, знову прокинувся охоплений шаленством. Але я помістив між його і моєю головою обидва кінці свого космічного «радіо», без надії сподіваючись на перше і останнє повідомлення зі світу снів за той короткий час, що лишився. У палаті з нами був лише один санітар, посередній хлопець, який і приблизно не міг зрозуміти значення апаратури чи надумати втрутитись у моє заняття. З плином часу я побачив, як його голова схилилася уві сні, але не став його турбувати. Заколисаний ритмічним диханням двох чоловіків, здорового і вмирущого, трохи перегодя я сам почав куняти.

Мене розбудили звуки дивної ліричної мелодії. Акорди, вібрації і гармонічні пориви несамовито відлунювали зусібіч, а перед моїм приголомшеним поглядом постала картина невимовної краси. Стіни, колони, архітрави з живого вогню сяйно палахкотіли довкола місця, де я, здавалося, повис у повітрі, і здіймалися вгору до безкінечно високого купола небаченої величі. Змішуючись із цим чарівним видивом чи, радше, витісняючи його у калейдоскопічній кавалькаді, там були зблиски видива широких рівнин і благодатних полів, високих гір і принадних ґротів; кожна їхня деталь збігалася з краєвидами, які я лише міг собі уявити, а все ж створені вони були з якоїсь палахкотливої, ефірної, пластичної сутності, яка за своєю щільністю радше нагадувала дух, аніж матерію. І доки я роздивлявся довкола, то зрозумів, що мій власний мозок містить ключ до цих чарівливих метаморфоз, бо кожна картина, що поставала переді мною, була тоді найбажанішою для мого пливкого розуму. Посеред тих райських вимірів я не був чужинцем, бо кожна річ і кожен звук були мені знайомі, ніби я знав їх упродовж незліченних минулих епох вічності, і вони чекатимуть на мене у вічностях майбутніх.

Тоді до мене наблизилася сліпуча аура мого світосяйного брата, і наші душі завели поважну бесіду зі спокійним і досконалим плином думок. Надходила година тріумфу, бо тепер споріднена душа нарешті покидала свої пропащі тимчасові пута, покидала навіки, і готувалася слідувати за проклятим тираном навіть до найдальших закутків простору, так що полум’яна космічна помста, що мала там звершитися, могла струснути самі сфери буття. Так ми пливли деякий час, аж доки я не спостеріг легку розмитість і потьмарення речей довкола нас, ніби якась сила відкликала мене назад до Землі — останнього з місць, де б я хотів опинитися. Фігура побіля мене, здавалося, теж відчула зміни, бо поволі підвела свою мову до завершення і сама приготувалася піти зі сцени, зникаючи з-перед моїх очей все ж повільніше, аніж усі інші предмети. Ми обмінялися ще кількома думками, і я зрозумів, що ми — той осяйний і я — маємо знову повернутися в пута, хоча для мого світосяйного брата це було б останнє повернення. Жалюгідна земна оболонка була уже зношена, і менш ніж за годину мій світосяйний брат зможе переслідувати свого тирана Чумацьким Шляхом крізь зоряні висі вічності.

Різкий шок відділяє останнє видіння згасаючої світної картини від мого раптового і чомусь присоромленого пробудження, коли я випростався на стільці, побачивши, як вмирущий на кушетці слабо поворухнувся. Джо Слейтер очевидно прокидався, хоч, мабуть, і востаннє. Коли ж я придивився, то побачив, що на жовтизні його щік проступили плями рум’янцю, яких ніколи раніше не було. Губи теж виглядали незвично, міцно стиснені, ніби позначаючи силу характеру, яка ніколи не була притаманна Слейтерові. На його обличчі відобразилося наростання напруги, голова весь час поверталася з боку на бік, хоч очі й були заплющені. Я не став будити санітара і трохи підкоригував розладнані деталі мого телепатичного «радіо», сподіваючись вловити бодай якесь повідомлення, яке б сновида хотів мені передати. Але нараз він різко повернув до мене голову і розплющив очі, в німому зачудуванні я дивився на картину переді мною. Чоловік, який був Джо Слейтером, кетскільським виродком, зараз пильно дивився на мене сяйливими широко розплющеними очима, блакить яких, здавалося, тільки поглиблювалась. Ні маніакальності, ні деґенеративності не було в його погляді, і я без жодної краплі сумніву відчув, що дивлюся в обличчя, яке приховує розум вищого порядку.

І при цьому повторному єднанні мій мозок усвідомив сталий зовнішній вплив на себе. Я заплющив очі, щоб глибше зосередитися на думці, і в нагороду отримав знання того, що моє ментальне повідомлення нарешті дісталося адресата. Кожна передана ідея швидко набувала форми у моєму мозку, і хоч тут не була задіяна жодна мова, мої звичні асоціації концепцій і виразів були такі яскраві, що мені здавалося, ніби я отримую повідомлення звичайною англійською.

«Джон Слейтер мертвий», — охолодив мою душу голос, що долинув із‑за стіни сну. Із зацікавленістю та жахом я втупився у це ложе страждань, але блакитні очі все ще спокійно дивилися на мене, а їхній вираз був незмінно розумним і одухотвореним. «Добре, що він помер, бо він був непідходящим носієм живого розуму космічної сутності. Його грубе тіло не могло пристосуватися до необхідного балансування між життям у ефірі і на землі. У ньому було надто багато від тварини, надто мало від людини; а все ж саме через його недосконалість ти зміг відкрити моє існування, бо космічні і планетні душі зазвичай ніколи не зустрічаються. Він був моєю мукою, моєю повсякденною в’язницею сорок два земні роки. Я ж та істота, якою ти і сам станеш, перейшовши у вічний стан сну без сновидінь. Я твій брат у світлі, я плив з тобою крізь сяйливі долини. Мені не дозволено казати твоїй пробудженій земній сутності про твою сутність справжню, але усі ми — блукачі у широкому просторі і мандрівники у незліченних віках. Наступного року я можу замешкати у темному Єгипті, який ви називаєте стародавнім, або у жорстокій імперії Цзянь-Чань, що постане за тисячі років звідтепер. Ми з тобою мандрували у світи, які обертаються довкола червоного Арктура, і мешкали в тілах комах-філософів, які гордо повзають поверхнею четвертого місяця Юпітера. Як мало знає земна людина про життя і його виміри! Як мало, насправді, вона повинна знати задля власного спокою! Про пригноблювача ж я говорити не можу. Ви, на Землі, неусвідомлено відчуваєте його віддалену присутність і з власного незнання блюзнірськи назвали його блискотливе знамено Альґол, Демонічна Зоря. Зустріти і перемогти пригноблювача — це те, до чого я, утримуваний тілесними путами, марно прагнув упродовж багатьох епох. Сьогодні я постану як Немезида, несучи справедливість і полум’яну катастрофу помсти. Шукай мене на небі біля Демонічної Зорі. Я не можу більше говорити, бо тіло Джона Слейтера холоне і дубіє, а його грубий мозок уже неспроможний працювати так, як я хочу. Ти був моїм другом у космосі, ти був моїм єдиним другом на цій планеті — єдина душа, яка відчула і відшукала мене у цій відразливій подобі, що лежить тут на кушетці. Ми зустрінемося знову — можливо, у сяйних туманах Меча Оріона, можливо, на чорних плато доісторичної Азії. Можливо, у незгаданих снах; можливо, в іншій подобизні через кілька епох, коли Сонячна система вже зникне».

Цієї миті хвилі думок різко урвалися, а бліді очі сновиди — чи, доречніше сказати, мерця? — оскліли, ніби у риби. У заціпенінні я підійшов до кушетки і помацав його зап’ястя, вже холодне і заклякле. Пульсу не було. Воскові щоки знову поблідли, а товсті губи ослабли і привідкрилися, оголюючи гнилі ікла дегенерата Джо Слейтера. Я здригнувся, накинув простирадло на моторошне обличчя і розбудив санітара. Тоді я вийшов з палати і мовчки пішов до своєї кімнати. У мене виникло несвідоме бажання одразу ж провалитися в сон, видінь якого я не зможу згадати.

Кульмінація? Який сухий науковий опис міг би похвалитися таким риторичним ефектом? Я лише записав деякі факти, які видаються мені вартими уваги, і дозволяю вам зіставляти їх на власний розсуд. Як я уже казав, головний лікар, доктор Фентон, заперечує реальність усього, про що я оповів. Він стверджує, що мою психіку надламав нервовий зрив, і я вкрай потребую тривалої оплачуваної відпустки, яку він мені одразу ж і надав. Він присягався своєю професійною честю, що Джо Слейтер був лише обмеженим параноїком, фантастичні візії якого, скоріш за все, походили з прадідівських байок, які побутують навіть у найбільш занепалих громадах. Він намагався переконати мене в цьому — а все ж я не можу забути того, що бачив на небі після смерті Слейтера. Ви можете вважати мене упередженим свідком, тож цей останній доказ, який, можливо, послугує очікуваною вами кульмінацією, має навести інше перо. Я процитую запис про появу зірки Нова Персея, стенографований зі звіту видатного авторитета в галузі астрономії професора Ґарретта П. Сервісса:

«22 лютого 1901 року доктором Андерсоном з Единбурґа недалеко від Альґола була відкрита нова дивовижна зірка. У тому місці раніше не спостерігалося жодних зірок. Упродовж двадцяти чотирьох годин чужинка стала такою яскравою, що затьмарила Капеллу. За наступні два тижні вона помітно потьмяніла, а ще за кілька місяців стала ледве видима неозброєним оком».

Пам’ять

У долині Ніса проклятий старий місяць сяє тонким серпиком, крутими рогами торуючи шлях для своїх променів крізь листяну ковдру величного упас-дерева[14]. В глибині долини, куди не проникає світло, життя надійно приховане від стороннього погляду. Густа рослинність вкриває схили, похмурі лози і в’юнкі рослини обплітають руїни палаців, зламані колони і дивні моноліти, стеляться мармуровими доріжками, викладеними руками давніх майстрів. Поміж деревами-гігантами в обвалених двориках стрибають маленькі мавпочки, а з глибоких скарбниць виповзають отруйні змії та лускаті істоти, яким немає назви.

Величезні камінні брили покояться під ковдрами з темного моху — могутні були ті стіни, з яких вони падали. Будівничі зводили їх на віки, і, направду, вони досі ще служать шляхетній меті, бо під ними сіра жаба облаштувала собі притулок.

На самому дні долини тече річка Дина, води якої масні і повні намулу. Вона зринає з таємних джерел і тече до глибоких підземних ґротів, і навіть Демон Долини не знає ні того, чому її води такі червоні, ані куди вона їх несе.

Якось Джин, що мешкає у місячному промені, звернувся до Демона Долини, кажучи: «Я вже старий і багато чого не пам’ятаю. Повідай мені звершення, подобу й імена тих, що звели ці камінні споруди». І Демон відповів: «Я — пам’ять, я мудрий таємним знанням минулого, але і я постарів. Вони були як води річки Дини, яких не збагнути. Їхніх звершень я не пригадую, бо вони тривали лише мить. Їхню подобу я ледве чи пам’ятаю, здається, вони були схожі на тих маленьких мавпочок серед дерев. Та їхнє ім’я закарбувалося в моїй пам’яті назавжди, бо воно суголосне назві річки. Ті створіння минулого називались Людина».

Тож Джин полетів назад на свій рогатий місяць, а Демон все ще уважно дивився на маленьку мавпочку, що сиділа на дереві посеред руїн двору.

Старий Вар’ят

Імпровізована щемна історія[15]

Марка Лоллія, проконсула Ґаллії[16]

Більярдна Шіхена, яка прикрашає одну з невеличких алей у самому серці чиказького складського округу — місце не з найприємніших. Її повітря, перенасичене тисячами запахів, які Колрідж свого часу почув у Кьольні, дуже рідко пронизувало очисне сонячне проміння; та все ж воно продовжувало сперечатися за панування у приміщенні з їдким димом від незлічимих дешевих цигарок і сигар, який клубочиться з шорстких губ незлічимих мужлаїв, які не вилазять звідти ні вдень, ні вночі. Та це не заважає популярності Шіхена, і на це є причина — причина, очевидна для будь-кого, хто б спромігся детальніше обміркувати, що то за постійний сморід. Опріч диму і нудотної духоти там витає аромат, колись знайомий мешканцям краю, але зараз, на щастя, засуджений на вигнання едиктом урядових доброчинців — аромат міцного, лютого віскі — чудового представника забороненого плоду від сього року божого 1950.

Заклад Шіхена — визнаний центр чиказької підпільної торгівлі алкоголем і наркотиками, і через те почуває певний ґонор, який поширюється навіть на задрипаних його завсідників; та донедавна більярдну відвідував чоловік, на якого не ширився цей ґонор, — чоловік, який розділяв занедбаність і бруд цього місця, але не його значущість. Його називали Старим Вар’ятом, і він був найзлославнішим суб’єктом навіть серед такого ганебного оточення. Багато хто намагався вгадати, яким він був раніше, бо коли він напивався до певної межі, його манера говорити спричиняла вселюдне зчудування; але те, ким він став, не викликало жодних запитань — Старий Вар’ят втілював геть усі можливі відтінки жалюгідного виду, відомого як «волоцюга» або «приблуда». Ніхто не пам’ятав, коли він з’явився. Якось уночі він, мов скажений, увірвався до Шіхена, з піною на губах, вимагаючи віскі і гашишу; і, погодившись навзамін виконувати різну роботу, назавжди осів там, миючи підлогу, вичищаючи плювальниці й дзеркала і виконуючи сотню схожих лакейських обов’язків в обмін на випивку й наркотики, які підтримували його живим і при глузді.

Говорив він мало, і то зазвичай жаргоном; але час від часу, коли незвично щедра порція віскі запалювала йому мозок, з нього лилися потоки нерозбірливих багатоскладових слів і обривків пишномовної прози та поезії, які викликали у деяких відвідувачів припущення, що свого часу він знавав кращі дні. Один його симпатик — боржник-утікач — регулярно приходив з ним побесідувати і з тону його розмови припустив, що за ліпших часів він був письменником або професором. Та все ж єдиним суттєвим ключем до Вар’ятового минулого була вицвіла світлина, яку він увесь час носив із собою — молодої жінки зі шляхетними, витонченими рисами. Іноді він виймав її з потертої кишені, обережно розгортав тонкий папір, у який вона була загорнута, і годинами пильно вдивлявся у неї з виразом невимовного смутку і ніжності. Це точно не був портрет людини, з якою міг би знатися волоцюга, — це була пані з гідністю і гарними манерами, зодягнена у вишукану сукню моди тридцятилітньої давнини. Старий Вар’ят на вигляд і сам належав до минулого, його чудернацьке вбрання мало всі ознаки антикварності. Він був височенний, мабуть, вищий за шість футів[17], хоча його сутулі плечі приховували його зріст. Його брудне сиве волосся, яке випадало жмутами, ніколи не бачило гребінця; а худе обличчя вкривали запущені кострубаті зарості, що ніби назавжди залишилися на стадії щетини — ніколи не голеної, — а втім, недостатньо довгої, щоб стати поважною бородою. Це обличчя, скоріш за все, колись теж мало шляхетні риси, але розгульне життя залишило на ньому незгладимі сліди. Колись раніше — років у тридцять — він був, вочевидь, огрядним, та зараз від цього й сліду не залишилося; він був худий, як смерть, шкіра під каламутними очима і на щоках потемніла й обвисла. Загалом, видовище було не з приємних.

Вдача Старого Вар’ята була така ж дивакувата, як і його зовнішність. Зазвичай він поводився, як волоцюга — готовий до будь-якої роботи за п’ятак або порцію віскі чи гашишу, але час од часу він демонстрував риси характеру, за які й отримав таке прізвисько. Тоді він намагався випростатися, і в його запалих очах загорався дивний вогонь. Манери набували незвичної ґрації, ба навіть гідності, і захмелені пияки навколо відчували якусь його вищість — щось, що віднаджувало їх штурхати і копати нещасного. В такі моменти він вражав сардонічним, уїдливим сарказмом і робив зауваження, які шіхенська публіка вважала геть дурнуватими. Проте ці напади скоро минали, і Старий Вар’ят знову повертався до безкінечного драяння підлоги і чищення плювальниць. Він був би ідеальним рабом цього закладу, якби не одна річ — його поведінка у ті моменти, коли молоді чоловіки вперше прикладалися до склянки. Тоді старий підводився з підлоги, розлючений і роздратований, бурмочучи погрози і попередження і намагаючись відрадити новачків від їхнього наміру «пізнати життя у всій красі». Він бризкав слиною і кипів від злості, сипав красномовними застереженнями і химерними прокльонами, запалений лютим шалом, який змусив здригнутися не одного сп’янілого наркомана у залюдненій кімнаті. Та через деякий час його виснажений алкоголем мозок відволікався від об’єкта, і він з дурнуватою посмішкою повертався до своєї швабри або ганчірки.

Думаю, що завсідники закладу Шіхена ніколи не забудуть той день, коли туди прийшов молодий Альфред Тревер. Він був справжньою «знахідкою» — маєтний запальний юнак, який пускався берега у всьому, за що брався, — принаймні, такий був вердикт Ріта Шульца, управителя Шіхена, який натрапив на парубка у коледжі Лоуренса, що в невеличкому містечку Еплтон у штаті Вісконсин. Батьків Тревера знав чи не весь Еплтон. Його батько, Карл Тревер, був юристом і громадським діячем, а мати зажила гучної слави як поетка під своїм дівочим прізвищем Елеонора Вінґ. Сам Альфред був науковцем і відомим поетом, хоч і вирізнявся нестерпною інфантильною безвідповідальністю, яка перетворила його на ідеальну жертву шіхенського завідувача. Він був білявий, вродливий і розбещений, жвавий і сповнений бажання скуштувати усі принади розпусного життя, про які він читав і чув. У Лоуренсі він відзначився у псевдобратстві «Tappa Tappa Keg»[18], де він був найнесамовитішим і найвеселішим з усіх несамовитих і веселих молодих гультяїв; але студентське вітрогонство його не задовольняло. Він з книжок дізнався про більші пороки, і тепер прагнув пізнати їх безпосередньо. Можливо, його схильність до дикунства спричинювалася якимись утисками, яких він зазнавав удома; адже пані Тревер мала свої причини на те, щоб виховувати свою єдину дитину з усією суворістю. У роки своєї молодості вона повсякчас наражалася на жахіття розпусного життя через того, з ким була певний час заручена.

Юний Ґальпін, принадний наречений, був одним з найвідоміших еплтонських парубків. Вирізняючись неабиякою кмітливістю, він здобув славу в університеті Вісконсина, і у двадцять три роки повернувся до Еплтона, щоб викладати у коледжі Лоуренса і одягти каблучку на палець найпишнішої міської красуні. Якийсь час все було добре, ніщо не віщувало біди. Погані звички, які багато років тому зринули з першою склянкою алкоголю під час самотнього блукання лісом, нагадали про себе у молодому професорі, і лише кваплива заява про звільнення врятувала його від огидних звинувачень у травмуванні моральних засад його учнів. Після розриву заручин Ґальпін переїхав на схід, щоб почати нове життя; та невдовзі до Еплтона дійшли чутки про його ганебне звільнення з Нью-Йоркського університету, де він викладав англійську. Тоді Ґальпін присвятив увесь свій час бібліотеці і лекторіям, готуючи видання і промови на різні теми, пов’язані з красним письменством, і повсякчас демонстрував таку геніальність, що публіка була навіть ладна пробачити йому колишні помилки. Його пристрасні лекції на захист Війона, По, Верлена і Оскара Вайлда стосувалися також і його самого[19], і за недовге бабине літо його слави воскресли розмови про його відновлену діяльність у якомусь будинку культури на Парк Авеню. Але тоді він знову зірвався. Цілковита ганьба, порівняно з якою все його минуле було нічим, розбила вщент ілюзії тих, хто повірив у переродження Ґальпіна; молодик змінив ім’я і зник із суспільства. Подекуди пліткарі пов’язували його з таким собі Хапливим Консулом, чия робота з театрами і кінокомпаніями певною мірою привертала увагу через свій науковий розмах і глибину; та Хапливий скоро щез із поля зору, й ім’я Ґальпіна згадували хіба що батьки, щоб лякати ним своїх дітей. Елеонора Вінґ невдовзі вийшла заміж за Карла Тревера, успішного юриста-початківця, а від колишнього кавалера зосталася лише згадка, втілена в ім’я її єдиного сина, а також моральні застороги для цього вродливого і впертого молодика. Зараз же, попри всі ті перестороги, Альфред Тревер сидів у більярдній Шіхена і збирався вперше перехилити склянку.

— Шеф! — гукнув Шульц, щойно зайшов у смердючу кімнату зі своєю юною жертвою. — Познайомся з моїм дружбаном Алом Тревером, самим ліпшим пацаном у Лоуренсі — це, кароче, в Еплтоні, Віс. Мажор якийсь: батя у них там адвокат у крупній конторі, а мамка якась ґеніальна літ’раторка. Малий хоче побачить жизнь у всіх красках — попробувать справжній сивий сік[20] — кароче, пам’ятай, шо він мій дружбан, так шо веди себе з ним нормально.

Як тільки прозвучали слова «Тревер», «Лоуренс» і «Еплтон», пияки у барі відчули щось незвичне. Можливо, це був просто звук куль, які вдарялися на більярдному столі, або бряжчання склянок, привезених з третього світу. Можливо, лише це, і ще якесь дивне шурхотіння брудних фіранок на єдиному засмальцьованому вікні, — але багато кому здалося, що хтось у тій кімнаті заскреготів зубами і зі свистом вдихнув.

— Приємно познайомитися, Шіхене, — сказав Тревер спокійним чемним тоном. — Я вперше у такому місці, але вчуся на досвіді, тож не хочу проґавити таку нагоду. У цьому є щось поетичне, знаєте… та, мабуть, не знаєте, але менше з тим.

— Слухай, пацан, — відповів хазяїн, — ти прийшов у правільне місто. У нас тут є всьо — реальна жизнь і класні розваги. Довбані чинуші можуть попробувати заставити народ сидіти спокойно, але вони не можуть запретити хлопаку випити, коли йому тре’. Шо хоч, малий? Бухла, коксу, чи, мо’, якоїсь друго́ї ширки? Шо не закажеш, у нас всьо є.

Завсідники більярдної кажуть, що в цей момент монотонний шурхіт швабри стих.

— Я хочу віскі — старого доброго житнього віскі! — вигукнув Тревер із запалом. — Кажу вам, я вже добряче втомився від води, особливо як почитаю про славні гулянки давніх часів. Я не можу читати Анакреонта[21] без того, щоб змочити горлянку — і бажано чимось міцнішим за воду!

— Анакреонт — це взагалі хто нафіг? — підвели голови кілька гульвіс, коли юнак ненароком привернув їхню увагу. Але той самий боржник-утікач пояснив їм, що Анакреонт — це такий веселий дядько, який жив багато років тому і писав про свої розваги, коли весь світ ще був такий, як заклад Шіхена.

— Зажди, Тревер, — продовжив боржник, — це не Шульц часом казав, що твоя матір теж має діла з літературою?

— Так, чорт забирай, — відповів Тревер, — але ніщо не зрівняється зі старим Теяном[22]! Вона одна з тих проклятих тупоголових моралізаторів, які намагаються позбавити життя всіх його радощів. Типова нюня-муня — чув колись про неї? Вона пише під дівочим прізвищем — Елеонора Вінґ.

Цієї миті Старий Вар’ят випустив з рук швабру.

— Гей, твоє віскі! — жваво гукнув Шіхен, коли візок з пляшками і склянками завезли до зали. — Старе добре житнє віскі, люте, як чорт — т’кого не найдеш у всьому Че[23].

Очі юнака спалахнули, а його ніздрі вдихнули запах брунатної рідини, яку для нього наливав кельнер. Вона викликала у нього жахливу відразу і збурила всю його спадкову вишуканість, але його рішучість пізнати життя в усій красі не зникла, і він зумів зберегти позірну відвагу. Та перш ніж він устиг реалізувати своє рішення, сталося неочікуване. Старий Вар’ят, який досі весь час сидів навпочіпки, раптом зірвався, підскочив до юнака і вибив з його рук трунок, майже одночасно накинувшись зі шваброю на візок з пляшками і склянками, розкидаючи їх по підлозі і розливаючи напої поміж уламками скла. Кілька чоловіків, якщо їх ще можна було так називати, припали до підлоги і почали плазувати біля калюж алкоголю, але більшість залишалися непорушними, спостерігаючи за незвичайною поведінкою прибиральника-приблуди. Старий Вар’ят випростався перед приголомшеним Тревером і помірним розважливим тоном сказав: «Не роби цього. Я був колись такий, як ти, і зробив це. Ось на що я перетворився».

— Що ти верзеш, старий недоумку? — закричав Тревер. — Як ти смієш заважати розвагам джентльмена?

Шіхен, отямившись, підійшов і поклав свою важку руку на плече блудяги.

— Це вже останній раз, діду! — вигукнув він злісно. — Як панич хоче тут випити, то, бігме, він таки вип’є, і без твоєї помочі. Забирайся тепер відси до дідька, або я тебе сам витручаю.

Та Шіхен навіть без спеціальної освіти знав і враховував аномалії психології і наслідки нервового збудження. Міцніше стиснувши швабру, Старий Вар’ят почав нею вимахувати, ніби македонський гопліт[24] своїм списом, і врешті розчистив навколо себе чималий простір, вигукуючи різні незв’язні уривки цитат, між яких чітко чулося: «сини марно́ти, п’яні пихою й вином…»[25].

Уся кімната перетворилася на вавілонське стовпотворіння, чоловіки лементували і завивали від жаху перед демоном, якого вони розбудили. Тревер здавався напівпритомним від хвилювання і притискався до стіни, поки наростала сварка. «Він не питиме! Він не питиме!» — горлав Старий Вар’ят, коли чи то забув, чи облишив цитування. На вході з’явилися полісмени, чию увагу привернув галас, але деякий час вони стояли не втручаючись. Тревер, вкрай нажаханий, назавжди позбувся бажання пізнати життя з темного боку і тепер пробирався до новоприбулих у синіх одностроях. Він вважав, що якби йому вдалося вислизнути і сісти на потяг до Еплтона, то його освітня програма з розпусного життя була б виконана.

Тоді раптово Старий Вар’ят припинив вимахувати своїм «списом» і виструнчився — таким його не бачив ще жоден відвідувач бару. «Ave, Caesar, moriturus te saluto!»[26] — прокричав він, упав на підлогу, просочену віскі, і більше не підвівся.

Те, що трапилося далі, ніколи не зітреться з пам’яті молодого Тревера. Картина потьмяніла, але не щезла зі свідомості. Полісмени проштовхалися через натовп, детально опитуючи кожного про інцидент і про мертвого чоловіка на підлозі. Особливо ретельно вони допитували Шіхена, та все одно не домоглися жодної вартісної інформації про Старого Вар’ята. Тоді боржник згадав про портрет і запропонував, щоб його оглянули і зберегли для ідентифікації у поліцейському відділку. Офіцер неохоче схилився над відразливою фігурою із застиглими очима і знайшов загорнуту у папір світлину, а тоді, щоб усі бачили, підніс її догори.

— Диви яка красотка! — хтиво глянув якийсь пияк на вродливе обличчя; але хто був тверезий, той дивився на жінку з повагою і зніяковінням перед її витонченими божественними рисами. Ніхто не знав, що робити зі світлиною, і всі дивувалися, звідки у пияка і волоцюги міг взятися такий портрет, — усі, окрім боржника, який тим часом тривожно розглядав полісменів. Він зумів зазирнути глибше під маску здеградованого Старого Вар’ята.

Тоді світлину передали Треверу, і юнак враз перемінився. Спочатку він знову загорнув її у папір, наче щоб захистити від убогості цього місця. Потім він довго і пильно вдивлявся у чоловіка на підлозі, зауважуючи його кремезність та аристократичні риси, які проступили лише зараз, коли мерзенність життя покинула його. Ні, сказав він поспіхом, коли у нього запитали, він не знав жінки з фотографії. До того ж вона була настільки давня, що ніхто б не зміг її упізнати.

Але Альфред Тревер збрехав, про що багато хто здогадався, коли він запропонував узяти під свою опіку перевезення і поховання тіла в Еплтоні. Вдома, над каміном у бібліотеці, висіла копія цієї фотографії, і все своє життя він знав і любив її прототип.

Бо ці витончені шляхетні риси належали його матері.

Перевтілення Хуана Ромеро

Про події, що трапились у Нортон Майн вісімнадцятого і дев’ятнадцятого жовтня року 1894, я волів би не говорити. Почуття боргу перед наукою — єдине, що спонукає мене пригадати, уже в останні роки життя, почуття і події, сповнені жахом, стократ сильнішим від того, що я не можу повністю визначити його природу. Але сподіваюся, що перед смертю я ще встигну оповісти те, що мені відомо про — тут доречне це слово — «перевтілення» Хуана Ромеро.

Мої ім’я і походження навряд чи зацікавлять нащадків; насправді, гадаю, про них не варто згадувати, бо коли людина раптово опиняється у Штатах чи Колоніях, то позбувається свого минулого. До того ж моє минуле не має жодного стосунку до цієї історії; окрім, хіба, того факту, що упродовж служби в Індії я більше заприязнився із сивобородими місцевими мудрецями, аніж із моїми побратимами-офіцерами. Я з головою поринув у потаємні східні знання, коли всі мої карти сплутало нещастя, яке й змусило мене розпочати нове життя на безмежних просторах американського Заходу — життя під новим ім’ям, доволі поширеним і невиразним.

Улітку і восени 1894 року я мешкав на нудних схилах Кактусових гір, влаштувавшись різноробом на знамениту шахту Нортон Майн, відкриття якої літнім професором за кілька років до того перетворило довколишні землі з практично безлюдної пустки на кипучий казан брудного життя. Золотоносна печера, що лежала під гірським озером, збагатила свого поважного відкривача понад найсміливіші сподівання, а шахтні тунелі почав активно прокладати підрядник корпорації, якій цю печеру, зрештою, продали. Були відкриті нові печери, і врожай жовтого металу справді був пристойний, тож у численних тунелях і скельних кавернах день і ніч трудилася велика різношерста армія шахтарів. Начальник шахти, містер Артур, часто вів бесіди про спорадичність певних геологічних утворень, розважаючи про можливу довжину ланцюга печер і оцінюючи майбутнє величезних шахтових підприємств. На його думку, золотоносні печери утворилися внаслідок дії води, тож він вірив, що стоїть на порозі відкриття нових покладів.

Хуан Ромеро з’явився на Нортон Майн невдовзі після мого приїзду. Він був одним із величезної орди напівдиких мексиканців, які прийшли на шахти із сусідньої країни, та однак він виділявся своєю зовнішністю. Він виглядав, як типовий червоношкірий індіанець, але мав світліший колір шкіри і шляхетні риси обличчя, чим вигідно відрізнявся від пересічних латиносів цієї місцевості. Цікаво, що хоч він і був настільки несхожим на усіх цих іспанізованих і корінних індіанців, Ромеро не справляв враження людини з бодай домішкою крові білої людини. Коли мовчазний робітник прокидався рано-вранці і захоплено спостерігав за сонцем, яке виповзало з-за гір на сході, здіймаючи руки йому навстріч, ніби виконуючи якийсь ритуал, значення якого він і сам до пуття не розумів, — на думку спадав не образ кастильського конкістадора чи американського піонера, ні, тоді він був схожий на давнього гордого ацтека. Але, окрім обличчя, ніщо в Ромеро не свідчило про його шляхетність. Неосвічений і брудний, він був своїм серед інших смаглявих мексиканців, до того ж мав (про це мені оповіли пізніше) одне з найнижчих походжень в околиці. Ще дитиною його знайшли в одній занедбаній гірській халупі — він єдиний уцілів під час епідемії, яка викосила ціле селище. Біля хижки, серед химерного згромадження каміння, лежали два скелети, обгризені дикими звірами, — ото й усе, що залишилося від його батьків. Ніхто не міг їх до ладу пригадати, тож невдовзі більшість і взагалі їх забула. Старезна халупа завалилася, а нагромадження каменів зникло під черговим обвалом, тож навіть ті рештки стерлися з пам’яті. Вихований мексиканським конокрадом, який і дав йому ім’я, Хуан мало чим відрізнявся від ровесників.

Прихильність, яку Хуан Ромеро виказував мені, безсумнівно, пояснювалася дивовижним і старовинним індійським перснем, який я носив, коли не займався брудною роботою. Про сам перстень і про те, як він опинився в моїх руках, я не буду розповідати. То була остання ланка, що пов’язувала мене із назавжди закритим нині розділом мого життя, і я дуже дорожив ним. Невдовзі я спостеріг, що той дивний мексиканець зацікавився перснем; він пожирав його поглядом, який, однак, швидко розвіяв мої підозри у звичайній пожадливості. Його таємничі ієрогліфи, здавалося, будили якісь невиразні спогади в його непросвіченому, а проте живому розумі, хоча навряд чи йому коли-небудь раніше доводилося бачити такі речі. Уже через кілька тижнів після своєї появи Ромеро став мені відданим слугою, а це ніяк не узгоджувалося з тим, що і я сам був лише простим шахтарем. Наше спілкування було вимушено обмеженим. Він знав заледве кілька слів англійською, а я збагнув, що моя американська іспанська дуже відрізнялася від говірок населення Нової Іспанії.

До події, про яку я оце збираюся оповісти, спричинилося багато передумов. Хоча мене цікавив Ромеро, а він цілком щиро захоплювався моїм перснем, все ж жоден із нас аж до вибуху не надто виявляв ці почуття. Геологічна розвідка зумовила необхідність розширення шахти вниз, від найглибшої частини підземної зони, а оскільки начальник шахти стверджував, що там вони наткнуться на тверду породу, то довелося закласти надзвичайно потужний заряд динаміту. Ні я, ні Ромеро не були залучені до цієї роботи, тож про надзвичайну ситуацію ми дізналися від інших. Заряд, потужніший, аніж вважалося, здавалося, струснув цілою горою. Вікна у бараках на схилі гори повибивало камінням, а шахтарів у поближніх тунелях позбивало з ніг. Озеро Джуел, що лежало неподалік, захвилювалося, як море в шторм. Під час огляду місця вибуху виявили, що в його епіцентрі розчахнулася безодня, така жахлива, що жоден лот не зміг сягнути її дна, і жодна лампа — її освітити. Спантеличені копачі звернулися до начальника шахти, і той наказав знести до ями якнайдовші мотузки, постійно доточувати їх і спускати вниз, аж поки не вдасться досягти дна.

Невдовзі після цього зблідлі робітники повідомили начальника шахти про невдачу. Ввічливо, але твердо вони відмовилися повертатися у розлам чи навіть просто продовжувати роботу в шахті, доки отвір не запечатають. У тому місці вони зіштовхнулися із чимось вочевидь за межами їхнього розуміння, бо, наскільки вони змогли впевнитися, тамтешня порожнеча була бездонною. Начальник шахти не став наполягати. Натомість, замислившись, він складав плани на наступний день. Того вечора нічна зміна не вийшла на роботу.

О другій ночі на горі почав зловісно завивати самотній койот. Звідкись із селища загавкав пес, вторячи койоту — або чомусь іншому. Над вершинами гір збиралася буря, і дивної форми хмари моторошно линули клаптем розмитого небесного світла, який позначав спроби місячного серпика пробитися крізь перисто-шаруваті клуби туману. Мене розбудив голос Ромеро, що долинув з горішньої полиці; голос напружений і збуджений якимсь непевним сподіванням, якого я не міг зрозуміти:

— Madre de Dios! — el sonido — ese sonido — oiga Vd! — lo oye Vd? — señor, ЦЕЙ ЗВУК[27]!

Я дослухався, намагаючись зрозуміти, що за звук він мав на увазі. Я чув завивання койота, пса, бурі — надто ж бурі, гук якої починав домінувати у поривах вітру, що все лютішали. Крізь вікно барака прорізалися спалахи блискавки. Я запитав схвильованого мексиканця, перерахувавши звуки, які почув:

— El coyote — el perro — el viento?[28]

Але Ромеро мовчав. Лише згодом прошепотів, охоплений жахом:

— El ritmo, señor — el ritmo de la tierra[29] — ЦЕ ПУЛЬСУВАННЯ У ГЛИБИНАХ ЗЕМЛІ!

І тоді я також почув, а почувши, затремтів, хоч і не знав чому. Глибоко, глибоко піді мною був звук — пульсація, як щойно сказав мексиканець, і цей ритм, хоч і заледве чутний, все ж звучав понад койотом, псом і бурею, яка все наростала. Безглуздо було намагатися описати цей звук — бо до нього не припасуєш жодного опису. Скажімо, він скидався на пульсацію двигунів у глибинах величезного лайнера, як це відчувається на палубі, але не був таким механічним, не так відгонив окремішністю від життя і свідомості. З усіх його ознак найбільше мене вразила саме віддаленість у глибинах землі. Мені на гадку відразу ж спали рядки з Джозефа Гленвілла1, які так ефектно процитував По:

«…безмір, бездонність і незвідність Його творінь мають глибину значно більшу, аніж колодязь Демокріта2».

Раптово Ромеро зіскочив з полиці і застиг біля мене, дивлячись на дивний перстень на моєму пальці, який з кожним спалахом блискавиці таємниче поблискував, а тоді почав пильно вглядатися у напрямку стовбура шахти. Я теж підвівся, і якийсь час ми обоє стояли нерухомо, сторожко дослухаючись до моторошного ритму, який, здавалося, все більше і більше наростав. Тоді мимохіть ми почали рухатися до дверей, які, опираючись натиску бурі, відчайдушно скрипіли. Спів у глибинах землі — бо саме таким нам видавався той звук — став гучнішим і чіткішим; ми відчували, як щось незборимо жене нас у бурю — до зяючої чорноти шахти.

Ми не зустріли жодної живої душі, бо, як уже було сказано, нічна зміна на роботу не вийшла, тож зараз робітники, напевне, сиділи в Сухій ущелині, переповідаючи зловісні чутки сонному барменові. Лише у сторожці недремним оком світився маленький жовтий квадратик віконця. Цікаво, мимоволі подумав я, як сторож зреагував на ці звуки, але Ромеро пришвидшив крок, тож я поквапився за ним.

Коли ми дісталися шахти, звук став настільки чітким, що ми могли вловити його складові. Він страхітливо оповив мене, скидаючись на якийсь східний обряд із биттям барабанів і багатоголосим співом. А я, як ви вже знаєте, тривалий час жив у Індії. Ми з Ромеро рішуче протискалися крізь тунелі і спускалися драбинами, тримаючи напрямок на те, що так надило нас, хоч і були охоплені жахом від безпорадності. Однієї миті мені здалося, що я таки збожеволів — тоді, коли, дивуючись, яким чином наш шлях освітлюється, якщо немає ані ламп, ані свічок, я зрозумів, що старовинний перстень на моєму пальці світився моторошним сяйвом, розсіюючи мертвотно-бліді відблиски у вологому важкому повітрі довкола нас.

Раптом, спустившись однією з безлічі широких драбин, Ромеро без попередження кинувся бігти і залишив мене на самоті. Мабуть, на нього дивним чином вплинули якісь нові дикі звуки у барабанних ритмах і співах, які моє вухо заледве вловлювало, і він з дикими криками побіг навмання у темряву печери. Я раз по раз чув попереду його крики, коли він, спотикаючись, незграбно біг переходами і стрімголов спускався хисткими драбинами. І хай який зляканий я був, усе ж зумів помітити, що його мова, коли він щось казав, не була жодною зі знаних мені. Звичну суміш поганої іспанської і ще гіршої англійської замінили грубі, але звучні багатоскладові слова, і з усього цього мені здавався звідкись знайомим лише часто повторюваний крик «Уїцілопотчлі».[30] Пізніше я натрапив на це слово у працях одного великого історика — і здригнувся від асоціацій, які тоді виникли.

Кульмінація тієї ночі, незрозуміла і стрімка, настала, щойно я дістався до останньої печери на нашому шляху. Підхоплений хором диких пронизливих голосів, темряву просто переді мною прорізав останній крик мексиканця, почувши який, можна легко розпрощатися з життям. Тієї миті здавалося, що всі приховані жахи і вся земна нечисть злилися в єдиному звучанні на погибель роду людського. Одночасно з цим згасло світло від мого персня, і у проваллі за кілька метрів переді мною я побачив спалах зірниці. Я наблизився до безодні, що зяяла уже червоногарячим сяйвом і яка, вочевидь, поглинула бідолашного Ромеро. Нахилившись, я зазирнув за край бездонної прірви, пандемоніуму палахкотливого вогню і страхітних звуків. Спершу я не бачив нічого, окрім кипучого розмитого сяйва, але потім з хаосу почали проступати спершу безмежно віддалені обриси, і я вгледів — чи був це Хуан Ромеро? — але Боже! Я не наважуюсь повідати вам, що побачив!.. Самі небесні сили, прийшовши мені на поміч, зіштовхнули видива і звуки в такому стовпотворінні, яке можна спостерегти, хіба що коли зіштовхуються два всесвіти. Хаос відринув, і я спізнав чари забуття.

Враховуючи всі виняткові обставини, не знаю навіть, як і продовжити, але я постараюся зробити це якнайкраще, не намагаючись, однак, розділити реальність і вигадку. Коли я прийшов до тями, то був уже в безпеці, на своєму лежаку, і крізь вікно зазирала червона зірниця світанку. Неподалік від мене на столі лежав мертвий Хуан Ромеро, довкола скупчилися чоловіки, серед яких був і табірний лікар. Вони обговорювали дивну смерть мексиканця, який помер уві сні; смерть, здавалося, якимось чином пов’язану із жахливим ударом блискавки, який струснув усю гору. Не було жодної очевидної і безпосередньої причини смерті, а розтин не виявив нічого, що б завадило Хуану Ромеро і далі жити. З уривків розмови я зрозумів, що не було сумнівів у тому, що ні я, ні Ромеро тієї ночі не покидали барака, що жоден із нас не прокинувся під час жахливої бурі, яка пролетіла над Кактусовими горами. Та буря, сказав чоловік, який ризикнув спуститися у шахту, спричинила обвал ґрунту, що цілковито запечатав глибоку безодню, через яку днем раніше здійнялася така тривога. Коли я запитав сторожа, які звуки йому чулися перед ударами грому, він пригадав завивання койота, пса і гірського вітру — нічого більше. І я не сумніваюся у правдивості його слів.

Перед поновленням роботи начальник шахти Артур зібрав команду людей зі спеціальною підготовкою, щоб обстежити ту зону і виявити місце, де розкрилося провалля. Хоч і без захвату, вони погодились і вже невдовзі пробурили глибоку свердловину. Результати були цікаві. Вважалося, що склепіння над проваллям ніяк не могло бути товстим, а проте бури наштовхнулися на величезний пласт твердої породи. Не знайшовши там нічого, навіть золота, начальник шахти облишив пошуки, але коли він замислившись сидів за столом, на його обличчі часто з’являвся вираз цілковитого нерозуміння.

І ще одна цікава річ. Того ранку невдовзі після пробудження я помітив, що з мого пальця незбагненним чином зник індійський перстень. І хоча я високо його цінував, однак, коли він щез, зітхнув із полегшенням. Якщо його привласнив один із моїх колег-шахтарів, він мусив досить хитро розпорядитися своїм трофеєм, бо, незважаючи на оголошення і поліцейське розслідування, персня я так більше й не побачив. Чомусь я все ж таки сумніваюся, що його вкрала рука смертного, бо в Індії я пізнав багато дивних речей.

Моя думка стосовно того, що тоді сталося, час від часу змінюється. При денному світлі більшу частину року я схильний вважати, що всі ті дива були лише грою уяви, але іноді восени, близько другої ночі, коли вітри і тварини пронизливо виють, з незвіданих глибин долинає відгомін ритмічної пульсації… я відчуваю, що перевтілення Хуана Ромеро було і справді жахливим.

Білий Вітрильник

Мене звати Бейзіл Елтон, я — доглядач маяка Норд Пойнт, як до цього були мої батько і дід. Сірий маяк стоїть далеко від берега на слизьких підводних каменях, які проглядають під час відпливу, але під час припливу ховаються. Чудові вітрильники семи морів століттями пропливали повз цей сигнальний вогонь. У часи мого діда їх було багато, у часи мого батька вже менше, зараз же їх настільки мало, що іноді я почуваюся навдивовижу самотнім, ніби я остання людина на планеті.

У давнину від далеких берегів припливали біловітрильні кораблі, від східних узбереж, де сяє тепле сонце, а солодкі аромати линуть над пишними садами і яскравими храмами. Старі морські вовки часто приходили до мого діда з оповідками про ці дивовижі, які він переказував моєму батькові, а мій батько переповідав мені довгими зимовими вечорами, коли несамовито завивав східний вітер. Ще більше я прочитав про ці та багато інших речей у книжках, які мені дарували ті люди, коли я був ще молодий і спраглий див.

Але величнішою за мудрість людей і книг була лише таємнича мудрість океану. Блакитний, зелений, сірий, білий чи чорний; спокійний, збрижений чи схвильований, океан не мовчить. Скільки живу, я споглядав його і дослухався до нього, і я чудово знаю його. Спершу він оповідав мені лише прості маленькі історії про тихі пляжі і поближні порти, але з роками він став приязнішим і говорив уже про інші речі; про речі дивовижніші, віддаленіші у часі і просторі. Іноді в сутінках сірі клуби над горизонтом розступалися, і тоді я бачив шляхи, які тяглися вперед за видноколо, а іноді вночі темні води моря ставали чистими і сяйливими, і тоді я бачив шляхи, які вели униз. І міг подивитися на всі шляхи, що були там, на шляхи, що тільки могли бути, і шляхи, які направду існували, бо океан давніший за гори, сповнений снів і спогадів самого Часу.

Він припливав з півдня, той Білий Вітрильник, коли місяць був уповні і сяяв високо в небесах. З півдня тихо і плавно линув він морем. Було море бурхливим чи тихим, був вітер попутним чи зустрічним, корабель завжди плив тихо і плавно, вітрила були спущені, а довгі стрункі ряди весел ритмічно рухалися. Однієї ночі я спостеріг на палубі бородатого чоловіка, зодягненого в мантію, який, здавалося, кликав мене плисти з ним до далеких незнаних берегів. Не раз звідтоді я бачив його у світлі повного місяця, і він завжди надив мене за собою.

У ніч, коли я відповів на поклик, місяць сяяв дуже яскраво, і я зітканим з місячних променів містком пройшов над водою до Білого Вітрильника. Чоловік, що мене кликав, привітався милозвучною мовою, яку я, виявилося, добре знав, і доки ми пливли до таємничого півдня позолоченою сяйвом повного ласкавого місяця доріжкою, години подорожі непомітно минали під тихі пісні веслярів.

А коли зайнявся рожевий і сяйний світанок, я побачив зелені незнані мені береги далеких земель, ясні і прекрасні. Із моря здіймалися порослі деревами гордовиті тераси, серед яких тут і там виднілися білі блискучі дахи і колонади небачених храмів. І доки ми наближалися до зеленого берега, бородатий чоловік оповів мені про цей край, про країну Зар, де мешкали всі сни і розмисли про красу, що спадали на гадку людині, та зараз забуті. І коли я знову поглянув на тераси, то зрозумів, що він казав правду, бо серед того, що я побачив, було багато речей, які колись являлися мені крізь тумани над обрієм і в сяйливих глибинах океану. Там було багато фантазій і видив, значно пишніших за всі знані мені раніше; візії молодих поетів, що померли з нужди, перш ніж світ зміг збагнути їхні видіння і сни. Але ми не ступили на луки рівнин Зару, бо сказано, що той, хто торкнеться їх ногою, більше не може повернутися до рідного берега.

Коли Білий Вітрильник тихо відплив від увінчаних храмами терас Зару, попереду, на далекому обрії, ми спостерегли шпилі споруд величного міста, і бородатий чоловік сказав мені: «Це Таларіон, місто Тисячі Див, яке зберігає всі таємниці, що людина марно намагалася осягнути». І я знову глянув зблизька і побачив, що місто це величніше за будь-яке інше, що я раніше бачив уві сні чи наяву. Його шпилі сягали небес, тож їхні верхівки були недосяжні для людського погляду; далеко за небокрай простягалися його похмурі сірі стіни, за якими можна було вгледіти хіба кілька дахів, дивних і зловісних, хоч і прикрашених багатими фризами і звабливими скульптурами. Понад усе я прагнув увійти в це принадне, але водночас відразливе місто, і благав бородатого чоловіка висадити мене на кам’яний причал біля великих різьблених воріт Акаріель, але він лагідно відмовив мені, кажучи: «У Таларіон, місто Тисячі Див, багато заходило, але мало хто з них повернувся. Вулицями блукають тільки демони і шаленці, яких не можна назвати людьми, а довкруж біліють непоховані кістки тих, хто наважився поглянути на примару Латі, що править у місті». Тож Білий Вітрильник проплив повз стіни Таларіона, і багато днів ще линув на південь за птахом, чиє лискуче оперення своїм кольором не відрізнялося від небес, які його породили.

Тоді ми дісталися до мальовничого берега, що яскрів квітами усіх можливих відтінків, а на суші, доки сягало око, розкинулись чудові гаї з алеями й ошатними альтанками, що ніжились під полуденним сонцем. З тих прихованих від нашого ока альтанок долинали уривки пісень і ліричних мелодій упереміш із тихим, але таким солодким сміхом, що я наполіг, аби гребці спрямували туди корабель. А бородань нічого не сказав, лише дивився на мене, поки ми підпливали до порослого лілеями берега. Раптово вітер, що повіяв з квітчастих лук і зелених лісів, приніс запах, від якого я здригнувся. Вітер міцнішав, а повітря наповнилося тлінним цвинтарним духом вражених пошестю міст і розритих кладовищ. І коли ми на шаленій швидкості пливли геть від проклятих берегів, бородань нарешті заговорив, кажучи: «Це Кзура, країна Недосяжних Утіх».

Тож знову Білий Вітрильник плив слідом за небесним птахом, ковзаючи поверхнею благословенних теплих морів, що наповнили вітрила лагідними, запашними вітрами. День змінював ніч, ніч змінювала день, а ми все пливли, і коли місяць був уповні, слухали тихі співи веслярів, такі ж приємні, як і тієї ночі, коли ми відчалили від берега моєї рідної землі. І саме під місячним світлом ми стали на якір у бухті Сона-Ніл, захищеній двома кришталевими мисами, які здіймаються з моря і з’єднуються переливчастою аркою. Це була Країна Уяви, і золотим мостом із місячних променів ми зійшли на зелений берег.

У країні Сона-Ніл немає ні простору, ні часу, немає ні страждань, ні смерті, і там я жив багато епох. Ліси і луги там зелені, квіти яскраві і запашні, струмки блакитні і милозвучні, водограї чисті і прохолодні, а храми, замки і міста Сона-Ніл величні і розкішні. Ця країна не має меж, і за кожним мальовничим краєвидом виникає новий, ще чудовніший. І в селах, і серед міських пишнот вільно гуляє щасливий народ, кожен з якого наділений непощербною грацією і незатьмареним щастям. Упродовж багатьох епох, що я там жив, я блаженно проходжався садами, де з-за мальовничих заростей визирали вигадливі пагоди і де узбіччя білих доріжок всіяні ніжними пелюстками. Я підіймався на пологі пагорби, з вершин яких споглядав захопливі панорами зі шпилястими містечками, що розкинулись у затишних долинах, і з золотими банями величезних міст, що виблискували на безмежно далекому обрії. І в світлі місяця я бачив іскристе море, кришталеві миси і спокійну гавань, у якій стояв заякорений Білий Вітрильник.

Однієї ночі незапам’ятного року у Тарпі у світлі повного місяця я знову побачив силует небесного птаха, що кликав мене за собою, і відчув перші нотки неспокою. Тоді я заговорив до бороданя і розповів йому про своє бажання вирушити у далеку Катурію, якої ще не бачила жодна людина, але яка, вважається, лежить за базальтовими стовпами Заходу. То Земля Надії, там сяють чисті ідеали всього, що тільки відомо у світі, чи, принаймні, так кажуть люди. Але бородань промовив: «Стережись тих погибельних морів, у яких, кажуть, лежить Катурія. Тут, у Сона-Нілі, немає ні болю, ні смерті, але хто може розповісти, що лежить за базальтовими стовпами Заходу?» Попри це наступної ж повні я ступив на борт Білого Вітрильника, і з неохотою бородань покинув щасливу гавань, вирушаючи у незвідані моря.

А небесний птах летів попереду і вів нас до базальтових стовпів Заходу, але тепер веслярі не співали своїх тихих пісень у сяйві повного місяця. В уяві я завжди малював незнану Катурію з розкішними парками і палацами і намагався вгадати, які нові насолоди мене там очікують. «Катурія, — казав я собі, — це оселя богів і земля незліченних золотих міст. У її лісах ростуть алое і сандалові дерева, такі ж, як і в запашних гаях Каморіну, а поміж їхніх віт пурхають солодкоголосі яскраві пташки. На зелених квітчастих горах Катурії стоять замки з рожевого мармуру, з багатим різьбленням і розписами, а в їхніх двориках прохолодні срібні фонтани виграють бризками божественної музики ароматних вод, що течуть з підземної річки Нарґ. Усі міста Катурії оточені золотими мурами, і їхні хідники також золоті. У садах цих міст квітнуть дивовижні орхідеї, а ложа запашних озер вкриті коралами і бурштином. Уночі вулиці і сади осявають яскраві ліхтарі, вирізьблені з триколірних черепашачих панцирів, і там відлунюють голос співця і звуки лютні. Будинки міст Катурії — це справжні палаци, і кожен стоїть на березі пахучого каналу, що несе води священної річки Нарґ. Ці палаци збудовані з мармуру і порфіру, оздоблені блискотливим золотом, що відбиває сонячні промені і надає величі містам перед ликом благословенних богів, що споглядають на них з далеких вершин. Найчарівніший з усіх палац великого монарха Доріба, про якого деякі кажуть, що він напівбог, а деякі — що бог. Високий палац Доріба, численні вартівні з мармуру стримлять на його мурах. У його величних залах завжди велелюдно, і на стінах висять трофеї минулих століть. Дах його із щирого золота спирається на високі колони з корунду і лазуриту, і вирізьблені на ньому образи богів і героїв такі прекрасні, що тому, хто подивиться на них, здається, ніби він бачить живих мешканців Олімпу. Підлога у палаці скляна, попід нею линуть чудернацько підсвічені води Нарґу, яскраві від різнокольорових рибок, незнаних за межами прекрасної Катурії».

Так я уявляв собі Катурію, хоч бородань постійно застерігав мене і просив повернутися до щасливих берегів Сона-Ніл; бо Сона-Ніл людям знана, а Катурії ще ніхто ніколи не бачив.

І тридцять першого дня нашої подорожі слідом за птахом ми побачили базальтові стовпи Заходу. Вони були огорнуті туманами, тож ніхто не міг угледіти того, що за ними, або побачити їхні вершини, які, як дехто запевняє, сягають самих небес. І бородань знову заклинав мене повернути назад, але я не зважав на нього, бо ж із туманів з-поза базальтових стовпів, на які я дивився, долинули голос співця і звуки лютні, солодші за найсолодші пісні Сона-Ніл, у яких звучала осанна мені, мені, що подорожував у світлі повні і жив у Країні Уяви.

Тож, пливучи на звуки музики, Білий Вітрильник увійшов у тумани між базальтовими стовпами Заходу. А коли музика стихла і туман розсіявся, ми побачили не землі Катурії, а тільки шаленоплинне, нездоланне море, яке тягло наш безпорадний корабель назустріч невідомій меті. Незабаром до наших вух долинув віддалений гуркіт води, і перед нашими очима на далекому обрії виникла величезна хмара бризок велетенського водоспаду, яким світовий океан спадає у порожнє Ніщо. Тоді бородань сказав мені зі сльозами на очах: «Ми відмовились від чарівного краю Сона-Ніл, якого нам уже більше не бачити. Боги могутніші за людей, і вони нас здолали». І я заплющив очі перед катастрофою, яка, я знав, неминуча, і більше не дивився на небесного птаха, що тріпотів своїми оманливо-блакитними крильцями над самим краєм потоку.

З катастрофи народилася темрява, в якій я чув крики людей та інших істот, які не були людьми. Коли я припав до мокрої кам’яної плити, що виявилася у мене під ногами, зі сходу налетів буревій і огорнув мене холодом. Тоді я почув звук ще одного удару, розплющив очі і збагнув, що лежу на майданчику того самого маяка, з якого я відчалив багато епох тому. У темряві внизу нечітко вимальовувалися контури розбитого корабля, що бився об безжальні скелі, а коли я поглянув угору, то побачив, що вогонь маяка згас — уперше відтоді, як мій дід почав про нього дбати.

А потім, на нічній варті, коли я увійшов до вежі, то побачив, що настінний календар відкритий на тому самому дні, що й у час мого відплиття. Коли ж на світанку я спустився донизу, щоб подивитися на уламки корабля, то знайшов тільки дивного мертвого птаха, оперення якого кольором було, як небесна блакить, і одну розколоту рею, білизна якої перевершувала віковічні сніги на гірських вершинах.

І ніколи звідтоді океан більше не розкривав мені своїх таємниць, і хоч не раз після того повня високо сяяла в небі, Білий Вітрильник з півдня більше не повертався.

Фатум, що спiткав Сарнат

У країні Мнар лежить широке спокійне озеро, яке не живиться від жодного струмка і жодному струмку не дає початок. Десять тисяч років тому на його березі стояло могутнє місто Сарнат, але зараз Сарната більше немає.

Кажуть, що в предковічні часи, коли світ був ще молодий і коли перші люди із Сарната ще не прийшли у країну Мнар, на березі озера стояло інше місто; сірокам’яне місто Іб, яке було таке ж давнє, як і озеро, і населене істотами, які навряд чи милували око. Ті істоти були дивні і потворні, як, зрештою, і всі істоти, що народилися разом зі світом. На цегляних колонах Кадатерона написано, що ті істоти з Іба кольором такі самі, як озеро і туман, що здіймається над ним, що у них вирячені очі, товсті відвислі губи і нашорошені вуха, голосу ж вони не мають. Написано також, що одної ночі вони у туманах зійшли з місяця, а разом із ними опустились на землю і широке спокійне озеро, і сірокам’яне місто Іб. Можливо, так і було, а от достоту відомо, що поклонялися вони кам’яному ідолові кольору морської хвилі, вирізьбленому у подобі Бокруґа, великого тритона, перед яким вони страхітливо танцювали у світлі надщербленого місяця. І написано в папірусах Іларнека, що одного дня вони навчилися добувати вогонь і звідтоді часто розкладали ватри на своїх церемоніях. Але про цих істот написано небагато, бо жили вони у прадавні часи, а людина ще молода, тож їй мало що відомо про тих найдавніших живих істот.

Минуло багато епох, і в країну Мнар прийшли люди — темношкірі пастухи з отарами тонкорунних овець; вони побудували міста Траа, Іларнек і Кадатерон на звивистій річці Ай. А деякі витриваліші за решту племена дісталися берегів озера і звели Сарнат на тому місці, де у землі були поклади дорогоцінних металів.

Неподалік від сірого міста Іб ці кочові племена заклали наріжний камінь Сарната, і вельми чудувалися з вигляду мешканців Іба. Але до їхнього зачудування домішувалась ненависть, бо вони вважали, що з настанням темряви істоти з такою зовнішністю не повинні виходити у світ людей. Не сподобались їм і дивні скульптури на сірих монолітах міста Іб, бо ті скульптури жахали їх своєю давниною. Чому ці істоти і їхні скульптури навіть після приходу людей так надовго затримались у світі, ніхто не міг сказати; це могло трапитись хіба тому, що тиха країна Мнар віддалена від більшості інших земель яву і земель снів.

Що довше люди Сарната спостерігали за мешканцями міста Іб, то більше зростала їхня ненависть, а особливо вона посилилась, коли вони з’ясували, що ці істоти слабкі, а їхні, мов у медуз, тіла вразливі для каміння, списів і стріл. Тож одного дня молоді воїни, пращники, списники і лучники, виступили супроти Іба і винищили всіх його мешканців, зіштовхуючи їхні химерні тіла в озеро довгими списами, бо не хотіли їх торкатися. А оскільки їм не подобалися і сірі різьблені моноліти Іба, то їх теж скинули в озеро; дивувались тільки з того, яких величезних зусиль тим істотам треба було докласти, аби доправити ці камені так здалеку, бо нічого схожого до них не було ні у країні Мнар, ані у поближніх землях.

Так у всьому стародавньому місті Іб не пощадили нічого, крім кам’яного ідола кольору морської хвилі, вирізьбленого у подобі Боркуґа, великого тритона. Його молоді воїни забрали із собою до Сарната як символ перемоги над старими богами та істотами Іба і на знак свого панування на землі Мнар. Але наступної ночі після того, як його встановили у храмі, трапились жахливі речі, бо бачили, як дивні вогні танцювали над озером, а над ранок люди виявили, що ідол пощез, а верховний жрець Таран-Іш лежав мертвий із застиглою на обличчі гримасою невимовного жаху. Помираючи, Таран-Іш грубо видряпав на хризолітовому вівтарі знак Фатуму.

Після Таран-Іша у Сарнаті було багато верховних жерців, але ідола кольору морської хвилі так і не знайшли. Минуло багато століть, упродовж яких Сарнат усе більше і більше процвітав, і тільки жерці та ще старі жінки пам’ятали про знак, який Таран-Іш видряпав на хризолітовому вівтарі. Між Сарнатом та містом Іларнек проліг караванний шлях, і дорогоцінні метали із надр землі обмінювали на інші метали, багатий одяг, книжки, знаряддя для ремісників та різні предмети розкоші, відомі людям, які мешкають на берегах звивистої річки Ай і далі за нею. Тож Сарнат став осередком могуті, освіти і краси, а його завойовницькі армії підкоряли поближні міста; і з часом на троні Сарната сиділи королі не тільки краю Мнар, але й багатьох довколишніх земель.

Величний Сарнат був дивом світу і гордістю всього людства. Стіни його звели зі шліфованого пустельного мармуру, триста ліктів заввишки і сімдесят п’ять завширшки, так що на них могли розминутися дві колісниці. Вони простягалися на п’ятсот стадій і доходили аж до озера, де зеленавий кам’яний мол приборкував хвилі, які дивним чином збурювалися раз на рік під час святкування річниці знищення Іба. У Сарнаті було п’ятдесят вулиць, що пролягали від озера до караванної брами, і ще п’ятдесят вулиць їх перетинали. Вулиці були вимощені оніксом, окрім стежин, якими переганяли коней, верблюдів і слонів, які були забруковані гранітом. Брам у Сарнаті було стільки ж, скільки й вулиць, що виходили на суходіл, кожна була відлита з бронзи й оздоблена обабіч входу фігурами левів і слонів, вирізаними з якогось більше не знаного людству каменю. Будинки Сарната були з глазурованої цегли і халцедону, біля кожного був оточений муром садочок і озерце з кришталево чистою водою. Споруди вирізнялися дивовижною архітектурою, і в жодному іншому місті не було подібних, а мандрівників із Траа, Іларнека і Кадатерона вражав вигляд сяйливих бань, які їх увінчували.

Але ще прекраснішими були палаци, храми і сади, закладені старим королем Зоккаром. Багато палаців було у Сарнаті, найскромніші з яких своєю величчю перевершували будь-який у Траа, Іларнеку чи Кадатероні. І вони були такими високими, що, опинившись всередині, можна було забути, на небі ти чи на землі, а у світлі просочених оливою з Дотура смолоскипів на стінах вигравали розлогі фрески, що зображали королів та армії, і велич цих розписів заразом вражала й викликала захват у глядача. Споруди палаців підтримували численні колони, висічені з кольорового мармуру і вкриті різьбленнями неперевершено красивих форм. У більшості палаців підлоги були вкриті мозаїками з берилу, ляпіс-лазурі, сардоніксу і карбункула та інших добірних матеріалів, скомпонованих таким чином, що тому, хто ступав по них, здавалося, ніби він ступає килимом з рідкісних квітів. А ще там були водограї, які плюскотіли запашною водою у хитромудро переплетених струменях. Та все це затьмарював палац королів Мнару і прилеглих земель. Їхній трон стояв на двох золотих левах, що припадали до землі, і сильно вивищувався над підлогою зали. Трон був вирізьблений із суцільного шматка слонової кістки, і навряд чи хто зміг би пояснити, звідки взявся такий величезний шматок кістки. У палаці було безліч галерей і багато амфітеатрів, на арені яких на втіху королям билися леви, люди і слони. Іноді амфітеатри заповнювали водою, яку величезними акведуками підводили з озера, і тоді там розгоралися жорстокі морські бої між плавцями і смертельно небезпечними морськими потворами.

Величними і дивовижними були сімнадцять баштоподібних храмів Сарната, складених з яскравих різнобарвних каменів, незнаних деінде. На цілу тисячу ліктів здіймався найвищий з-поміж них, у якому верховні жерці мешкали у не менших розкошах, аніж королі. На нижньому поверсі були такі ж просторі та розкішні зали, як і в палацах, там збиралися юрби, щоб поклонитися Зо-Калару, Тамашу і Лобону, верховним богам Сарната, чиї оповиті хмарами ладану священні зображення можна було побачити на монарших тронах. На відміну від ідолів інших богів, Зо-Калар, Тамаш і Лобон були вирізьблені настільки майстерно, що можна було заприсягтися, ніби то самі милостиві боги сидять на престолах зі слонової кістки. А нагорі безкінечних сходів з блискучого цирконію була розташована кімната у вежі, з якої удень верховні жерці споглядали місто, рівнини й озеро, а вночі — таємничий місяць, яскраві зірки, планети та їхнє віддзеркалення у водах озера. Тут проводилися давні таємничі ритуали, які виражали ненависть до Бокруґа, великого тритона, і так само тут був хризолітовий вівтар, на якому був викарбуваний знак Фатуму Таран-Іша.

Не менш чудовими були сади, закладені старим королем Зоккаром. Вони росли просто у середмісті Сарната, займаючи величезну площу, і були оточені високим муром. Сади були вкриті величезним скляним куполом, крізь який сяяли сонце, і місяць, і зорі, і навіть планети, коли небо було ясне, і з якого сяяли підвішені подоби сонця, і місяця, і зірок, і навіть планет, коли небо було захмарене. Влітку сади охолоджувалися ароматним свіжим бризом, який здіймали хитромудрі вентилятори, взимку ж їх обігрівали приховані вогнища, так що у садах завжди була весна. Серед зелених лугів і садів блискучою галькою струменіли помережані безліччю місточків потічки. Потічки утворювали багато водоспадів і порослих лілеями озер. У струмках і озерцях плавали білі лебеді, а рідкісні птахи підспівували мелодії вод. Зелені береги здіймалися рівними терасами, повитими плющем і прикрашеними яскравими квітами, лавки були з мармуру і порфіру. Там стояло багато невеликих святилищ і храмів, де можна було відпочити і помолитися меншим богам.

Щороку на честь знищення Іба у Сарнаті влаштовували свято, на якому всі пили вино, співали, танцювали і веселилися без жодного стриму. Особливих почестей удостоювалися тіні тих, хто знищив дивних прадавніх істот, а пам’ять про тих істот та їхніх старших богів паплюжили танцюристи і гравці на лютні, увінчані трояндами із садів Зоккара. А королі дивилися на озеро і проклинали кістки мерців, що лежали під його водами.

Попервах верховні жерці не любили цих святкувань, бо поміж них побутували химерні історії про те, як пощез ідол кольору морської хвилі і як, залишивши пересторогу, Таран-Іш помер від страху. Вони казали, що зі своєї високої вежі іноді бачать вогні у товщі вод озера. Але багато років минуло без жодних турбот, тож, приєднавшись до оргій святкувальників, навіть жерці насміхалися і проклинали мешканців Іба. Справді, хіба ж то не самі вони, у своїй високій вежі, так часто виконували давній і таємний ритуал, який виражав ненависть до Бокруґа, великого тритона? Так над Сарнатом, дивом світу і гордістю всього людства, промайнуло тисячоліття достатку і втіх.

Свято на честь тисячоліття знищення Іба було невимовно розкішним. Ціле десятиліття говорили про нього у всій країні Мнар, а напередодні урочистостей до Сарната почали з’їжджатися на конях, верблюдах і слонах люди з Траа, Іларнека і Кадатерона та всіх інших міст Мнару і поближніх земель. У передсвятковий вечір перед мармуровими стінами встановили павільйони для принців і намети для мандрівників, і все узбережжя сповнилось піснями безжурних гуляк. Посеред бенкетної зали розвалився в кріслі Нарґіз-Гей — король, сп’янілий від старого вина зі сховків завойованого Пнату, в оточенні благородних гульвіс і догідливих рабів. На цьому святі їли безліч дивовижних делікатесів: фазанів з островів Наріель у Серединному океані, молодих козлів з далеких пагорбів Імплан, ратиці верблюдів із пустелі Бназіл, горішки і прянощі з Цидатрійських садів, перли з омитого хвилями Мтала, розчинені в оцті із Траа. Щоб догодити смакам кожного учасника свята, була також небачена кількість соусів, приготованих наймайстернішими кухарями з усього Мнару. Але найвишуканішими делікатесами того вечора були величезні рибини з озера, одна більша за іншу, яких подавали на золотих тарелях, інкрустованих рубінами і діамантами.

Доки король і його придворні бенкетували в палаці, позираючи на головну страву, яка чекала їх на золотих тарелях, інші святкували там, де доведеться. У вежі великого храму бенкетували жерці, а в павільйонах веселилися принци поближніх земель. Верховний жрець Ґнай-Ка’ першим побачив тіні, що спускалися з надщербленого місяця на озеро, і пекельно зелений туман, що здіймався з озера назустріч місяцю, огортаючи зловісною млою вежі і куполи приреченого Сарната. Потім і всі інші угледіли, як над озером танцюють вогні і як сіра скеля Акуріон, яка раніше височіла над озерною гладінню біля берега, тепер майже сховалась під водою. Незрозумілий страх швидко ширився, тож принци Іларнека і далекого Рокола зібрали свої намети і павільйони і квапливо вирушили за річку Ай, хоч навряд чи й усвідомлювали причину свого відходу.

Тоді, близько опівночі, всі бронзові брами Сарната розчахнулися навстіж і вихлюпнули назовні юрби божевільних людей, які вкрили рівнину, так що, нажахані, всі заїжджі принци і мандрівники розбіглись. Обличчя цих людей були позначені печаттю народженого з нестерпного жаху безумства, а з їхніх язиків злітали настільки жахливі слова, що нікому зі слухачів навіть не спало на гадку вимагати доказів. Люди, в очах яких світився дикий переляк, репетували про те, що трапилося в королівській бенкетній залі, крізь вікна якої тепер було не розрізнити постатей Нарґіз-Гея, його вельмож і рабів, а тільки орду неземних зелених безголосих істот з виряченими очима, товстими відвислими губами і нашорошеними вухами; істот, що моторошно танцювали, тримаючи у лапах золоті тарелі, інкрустовані рубінами і діамантами, і на кожній тарелі палав дикий вогонь. А принци і мандрівці, тікаючи з приреченого міста Сарнат на конях, верблюдах і слонах, озиралися на огорнуте імлою озеро і бачили, як поринає під воду сіра скеля Акуріон.

Через усю країну Мнар та поближні землі ширились чутки про тих, хто втік із Сарната, і каравани більше не торували шляхів до проклятого міста з його дорогоцінними металами. Минуло багато часу, перш ніж мандрівники знову прийшли туди — лише хоробрі і спраглі пригод юнаки з далекої Фалони наважились на таку дорогу; вони мали солом’яного кольору волосся і блакитні очі і не належали до племен, що населяли землю Мнару. Ці хлопці дісталися до озера, щоб поглянути на Сарнат, але знайшли там тільки широке спокійне плесо і сіру скелю Акуріон, яка високо здіймалася над його поверхнею біля берега, але не побачили там дива світу і гордості всього людства. Там, де раніше височіли стіни трьохсот ліктів заввишки, а вежі — ще вище, зараз лежав лише багнистий берег, а де колись мешкали п’ятдесят мільйонів людей, зараз плазували хіба що гидотні зелені тритони. Не збереглися навіть шахти дорогоцінних металів, бо Фатум спіткав Сарнат.

Але вони побачили напівпохованого в очереті дивного кам’яного ідола кольору морської хвилі; той, укритий водоростями, давній божок був вирізьблений у подобі Бокруґа, великого тритона. Того ідола припровадили у верховний храм Іларнека, де відтоді і довіку у світлі надщербленого місяця поклонялися йому люди у всій країні Мнар.

Свiдчення Рендольфа Картера

Я повторюю вам, панове, що ваше судовище позбавлене сенсу. Якщо хочете, тримайте мене тут хоч вічно; ув’язніть чи засудіть до страти, якщо вам потрібна жертва для того, щоб живити фантом, який ви називаєте правосуддям, але я не зможу сказати більше, ніж уже сказав. Усе, що я зміг згадати, я вже розповів вам, як на сповіді. Нічого не перекрутив і не приховав, а якщо дещо і залишилось неясним, то причиною цьому лише темна хмара, що огорнула мій мозок, — хмара жахів незрозумілої природи які оповили мене.

Укотре повторюю — я не знаю, що трапилося з Гарлі Ворреном; утім, гадаю — власне, сподіваюся, — що його спіткало умиротворене забуття, якщо де-небудь існує така благословенна річ. Так, це правда, що впродовж останніх п’яти років я був його щирим другом, а ще партнером і безпосереднім учасником його дослідів у галузі непізнаного. Я не заперечую, хоч пам’ять моя зараз уже слабка і на неї не можна покладатися, що отой ваш свідок міг бачити нас разом, за його словами, на вершині Ґейнезвіл, звідки ми тієї жахливої ночі о пів на дванадцяту прямували до Великого Кипарисового Болота. Ми несли електричні ліхтарі, лопати і змотану котушку дроту з прикріпленим приладдям, це правда, я можу навіть додати, що у єдиній страхітливій сцені, яка навіки закарбувалась у моїй пам’яті, всі ці речі відіграли свою роль. Але про те, що трапилось опісля, і про те, чому наступного ранку мене знайшли на краю болота самого і приголомшеного, я (повторюю ще раз) не знаю нічого, окрім того, про що вже не раз вам розповідав. Ви кажете, що на болоті чи біля нього немає нічого, що могло б хоча б якось пояснити той страхітливий випадок. Я повторюю, що не знаю нічого, окрім того, що бачив на власні очі. Хай би то було видиво чи страшний сон — а я сподіваюся, що то було видиво чи страшний сон, — усе ж мій мозок приховує спогади про те, що відбулося у ті жахливі години, коли ми зникли з поля зору інших людей. І те, чому Гарлі Воррен не повернувся — сам чи у подобі примари, чи чогось безіменного, описати що я негоден, — лише він сам і міг би пояснити.

Як я вже розповідав раніше, я був знайомий з дивними студіями Гарлі Воррена, і до певної міри теж ними займався. З його розлогої колекції дивних рідкісних книг про заборонені речі я прочитав усі, що були написані добре знаними мені мовами; але це мізер порівняно з тими книжками, які були написані незрозумілими мені мовами. Більшість, здається, були арабською, але та дияволонатхненна книга, що привела нас до кінця, — книга, яку він забрав геть із цього світу у своїй кишені, — була написана літерами, подібних яким я ще ніколи й ніде не бачив. Воррен нізащо не погоджувався розповісти мені, про що ця книга. Стосовно природи наших дослідів — чи маю я знову повторювати, що я далекий від повного розуміння? Ця моя нетямущість зараз видається мені милосердям, бо його наукові досліди були жахливі, і я віддавався їм радше з удаваним ентузіазмом, аніж з непідробною цікавістю. Воррен завжди гнітив мене, а іноді я його боявся. Пригадую, як я здригнувся від виразу його обличчя у ніч перед тим жахливим випадком, коли ми без угаву обговорювали його теорію: чому деякі трупи ніколи не розкладаються, а тисячоліттями лежать у своїх могилах, непідвладні тліну. Але зараз я його не боюся, бо, підозрюю, він спізнав жахи за межами мого розуміння. Тепер я боюся за нього.

Ще раз повторю, що я не маю цілковитого уявлення про нашу мету тієї ночі. Звісно, вона була якось пов’язана з тією давньою книжкою, яку Воррен приніс із собою, — тією давньою книжкою, написаною незрозумілими літерами, яку він за місяць перед тим отримав з Індії, — але я присягаюся, що й гадки не маю, що ми того вечора збиралися знайти. Ваш свідок каже, що бачив, як ми о пів на дванадцяту з вершини Ґейнезвіл прямували до Великого Кипарисового Болота. Це, либонь, правда, але про це у мене не збереглося чітких спогадів. Картина, що запала в мою душу, стосується єдиного епізоду, а тоді уже мало б бути далеко за північ, бо серпик старого місяця високо завис у захмареному небі.

Те місце було цвинтарем, настільки давнім, що я тремтів від розмаїтих знаків незліченних років. То був глибокий сирий видолинок, порослий високою травою, мохом і дивними повзучими рослинами, сповнений якогось смороду, що його моя дивна уява абсурдно порівняла з гнилим камінням. Скрізь виднілися ознаки занепаду і пустки, і мені не давала спокою думка, що ми з Ворреном є першими живими істотами, які вторглися у смертельне мовчання століть. Над краєм долини потьмарений серпик старого місяця прозирав крізь ядучі випари, які, здавалося, зринали із незнаних катакомб, і в його слабкому сяйві я розгледів зловісні обриси стародавніх плит, урн, кенотафів[31] і мавзолейних фасадів; пощерблених, порослих мохом, поплямованих вільгістю, частково прихованих у буйному розмаїтті хворобливої рослинності. Моє перше враження від власної присутності в цьому некрополі склалося тоді, коли ми з Ворреном, кинувши на землю речі, які ми, здається, несли, зупинилися перед якоюсь напівзруйнованою гробницею. Я оце пригадав, що у мене був із собою електричний ліхтар і дві лопати, а мій супутник ніс такий самий ліхтар і портативний телефонний апарат. Ми не перемовилися жодним словом, бо, здавалося, і місце, і завдання були нам знайомі; не гаючи часу, ми схопили лопати і почали зчищати з плаского стародавнього надгробка траву, плющ і нанесену землю. Розчистивши усе поховання, яке складалося з трьох величезних гранітних плит, ми трохи відійшли назад, щоб побачити увесь мавзолей; Воррен же, здавалося, подумки щось підраховував. Тоді він повернувся до гробниці і замість важеля послуговуючись лопатою, спробував трохи підняти плиту, яка лежала найближче до кам’яної руїни, що свого часу була пам’ятником. Йому це не вдалося, тож він попросив мене допомогти. Нарешті спільними зусиллями ми зрушили камінь, підняли його і перевернули набік.

Під плитою відкрився чорний отвір, з якого на нас вдарило таким нудотним духом міазмів, що ми, нажахані, відсахнулися. Втім, через деякий час ми знову наблизилися до ями і виявили, що випари уже не такі нестерпні. Наші ліхтарі розсіяли темряву над горішніми кам’яними східцями, які ніби сочилися гидотним гноєм земних глибин, і освітили вологі стіни, на яких проступала селітра. І лише тут мені пригадуються перші слова, коли Воррен після тривалої мовчанки заговорив до мене своїм м’яким тенором, голосом навдивовижу спокійним, як для цього жахливого довкілля.

— Вибач, але мені доведеться попросити тебе зостатися на поверхні, — сказав він, — адже було б злочином дозволити будь-кому з такими слабкими нервами, як у тебе, спуститися вниз. Ти не можеш уявити, навіть з того, що ти прочитав і що я тобі розповів, тих речей, які мені доведеться побачити і здійснити. Це жахлива робота, Картере, і я сумніваюся, що, не маючи сталевих нервів, можна крізь це пройти, не втративши життя або глузду. Я не хочу тебе образити, і, Бог мені свідок, я був би радий, якби ти пішов зі мною; але відповідальність за це лежить цілком на мені, тож через твої слабкі нерви я не можу тебе взяти із собою, назустріч смерті чи божевіллю. Кажу тобі, ти навіть уявити не можеш, що там насправді! Але я обіцяю про кожен свій крок повідомляти тобі телефоном — ти ж бачиш, що тут досить дроту, щоб спуститися до центру Землі і повернутися назад!

У мене в голові все ще звучать ці спокійно сказані слова, і я й досі пам’ятаю, як протестував. Я відчайдушно прагнув супроводжувати свого друга у глибини гробниці, але він був затятим і непохитним. Він навіть пригрозив, що коли я й далі наполягатиму, то він полишить нашу експедицію, і ця погроза подіяла, бо тільки у нього був ключ до чогось. Це я ще можу пригадати, а от чим було це щось, яке ми шукали, уже не скажу. Зрештою, узявши з мене слово, що я вчиню так, як він просить, Воррен опустив дріт униз і відкалібрував прилади. На його прохання я взяв один з апаратів і всівся на старому вицвілому надгробку біля відкритого лазу. Він потиснув мою руку, закинув на плече котушку і зник у непроглядному мороці склепу. Якусь хвилину я ще бачив світло його ліхтаря і чув шурхіт дроту, який за ним стелився, але невдовзі світло раптово зникло, ніби його поглинув якийсь поворот на сходах, чи не швидше затихли і звуки. Я був сам, проте мав зв’язок із глибинами завдяки магічному дротові, обмотка якого зеленаво відсвічувала у променях надщербленого місяця.

У самотному мовчанні потворного і спустошеного міста мертвих мій мозок породжував найдикіші фантазії та ілюзії, а гротескні гробниці і камені, здавалося, набули відразливих, напівживих тіл. У найтемніших закутках порослої лозами улоговини нишпорили розпливчасті тіні і переплітались у якійсь блюзнірській процесії, що сунула повз портали склепів, які рядами гнили у схилі пагорба; тіні, які не міг висвітити цей блідий, пильний надщерблений місяць. Я постійно позирав на годинник, освітлюючи його циферблат електричним ліхтарем, і нетерпляче дослухався до приймача телефону, але не чув нічогісінько понад п’ятнадцять хвилин. Тоді з апарата почулося тихе клацання, і я упівголоса покликав свого друга. Хай яким збудженим я був, а все ж не сподівався почути слів, які долинули з того жахливого сховку, сказаних тоном набагато нервознішим і схвильованішим, аніж я будь-коли чув від Гарлі Воррена. Він, який нещодавно так спокійно залишив мене, зараз промовляв з-під землі тремтливим шепотом, промовистішим за найгучніший крик:

— Боже! Якби ж ти бачив те, що бачу я!

Я не міг відповісти. Безмовний, я міг лише чекати. Тоді знову залунав напівбожевільний голос:

— Картере, це жахливо — катастрофічно — неймовірно!

Цього разу голос мене не підвів, і я вигукнув у передавач цілий потік запитань, які мене переповнювали. Нажаханий, я продовжував повторювати:

— Воррене, що там? Що там?

Ще раз пробився голос мого друга, у ньому так само вчувався страх, але тепер із домішкою відчаю:

— Я не можу сказати, Картере! Це поза межами людської свідомості — я не наважуюсь тобі сказати — ніхто не може пізнати таке і вижити. Великий Боже! Я ніколи не уявляв ТАКОГО!

І знову тиша, у якій відлунювали тільки мої сповнені переляку й цікавості запитання. А тоді знову пронизаний диким переляком голос Воррена:

— Картере! Заради Бога, поклади назад плиту і тікай звідси, доки можеш! Швидко! Облиш усе і забирайся геть — це твій єдиний шанс! Роби, як я кажу, і не чекай пояснень!

Я чув його, але міг хіба що повторювати власні безглузді запитання. Довкола мене були лише могили, темрява і тіні; піді мною ж — неосяжна людською уявою небезпека. Але мій друг був у більшій небезпеці, аніж я, і, попри страх, я відчув обурення від того, що він вважає мене здатним покинути його за таких обставин. У слухавці клацнуло кілька разів, а після паузи — безпорадний крик Воррена:

— Змивайся! Заради Бога, поклади плиту на місце і вали звідси, Картере!

Щось у хлоп’ячому сленгові мого безперечно нажаханого компаньйона вивело мене зі стану розгубленості. Я прийняв рішення і закричав у відповідь: «Воррене, тримайся! Я спускаюся!» А у відповідь — крик безмежного відчаю:

— Не смій! Ти не розумієш! Уже надто пізно — і це моя вина. Поклади на місце плиту і тікай — ні ти, ні будь-хто інший зараз уже нічого не зможе зробити!

Тон знову змінився, цього разу він пом’якшав, ніби від безнадійного смирення. А все ж, сповнений тривоги за мене, він був вольовим.

— Швидко — поки ще не пізно!

Я намагався не зважати на нього; намагався струсити із себе заціпеніння, яке скувало мене, і дотримати обіцянки — прийти йому на поміч. Але наступні його слова, промовлені пошепки, застали мене у тому ж нерухомому стані, у кайданах крижаного жаху.

— Картере, поквапся! Це даремно — ти мусиш іти — краще один, аніж двоє! Плита!

Пауза, знову клацання, тоді безбарвний голос Воррена:

— Це майже кінець. Не будь упертюхом — завали плитою ті бісові сходи і рятуйся, тікай! Ти марнуєш час. Прощавай, Картере — ми більше не побачимось.

Тут Ворренів шепіт зірвався на крик; крик, що поступово переріс у вереск, сповнений жахом усіх епох:

— Прокляття на цих пекельних виплодків — легіони — Боже мій! Звалюй! Звалюй! Звалюй!

Після цього запала тиша. Не знаю, скільки тисячоліть минуло, доки я сидів непорушно; шепочучи, бурмочучи, гукаючи, викрикуючи у той телефон. Знову і знову впродовж тих тисячоліть я шепотів і бурмотів, закликав, кричав і репетував:

— Воррене! Воррене! Відповідай — ти там?

А тоді на мене навалився увесь жах цієї ночі — неймовірний, несамовитий, невимовний жах. Я казав, що, здавалося, тисячоліття минули, відколи Воррен прокричав своє останнє відчайдушне застереження, і лише моє волання тоді порушило справді страхітливу тишу. Але за деякий час у приймачі знову заклацало, і я, дослухаючись, нашорошив вуха. Я знову вигукнув: «Воррене, ти там?», але у відповідь почув щось, що й потьмарило мій розум. Я не намагаюся, панове, осмислити те щось — той голос, ані не можу навіть спробувати описати його, бо після перших же слів я знепритомнів, і в моїй пам’яті утворився провал, який сягає моменту мого пробудження у лікарні. Можу лише сказати, що той голос був глибокий, безживний, драглистий, віддалений, неземний, нелюдський, бездушний. Що мені ще сказати? То був кінець мого тамтешнього досвіду, а це кінець моєї історії. Я почув його, і більше нічого не знаю. Я почув його, сидячи заціпеніло на тому невідомому цвинтарі у видолинку, поміж вищерблених каменів, напівзруйнованих могил, буйної рослинності і густих міазмів. Я добре чув його із найпотаємніших глибин тієї відкритої гробниці, споглядаючи розпливчасті, спраглі до тліну тіні, що танцювали під проклятим надщербленим місяцем. От що він сказав:

— ДУРНЮ, ВОРРЕН МЕРТВИЙ!

Вулиця

Є люди, які гадають, що речі і місця наділені душею, а є ті, які вважають це вигадками. Сам я не беруся про це судити, натомість розповім вам про одну Вулицю.

Цю Вулицю створили люди сильні і благородні: чудові, сміливі чоловіки нашої крові, які рушили в море, покинувши Благословенні Острови. Спершу то була просто вторована водоносами стежина, яка тяглася від лісового джерела до будиночків на березі моря. Пізніше, коли все більше людей приїздили на узбережжя і шукали місця, щоб осісти, вони будували хижки на північному боці Вулиці з міцних дубових колод і з кам’яною кладкою з боку лісу, бо чимало індіанців у хащах тільки й вичікували моменту, щоб випустити вогняну стрілу. А через кілька років забудували і південний бік Вулиці.

Угору і вниз Вулицею ходили суворі чоловіки у конічних капелюхах, з мушкетами і мисливськими рушницями в руках. Їх завжди супроводжували жінки в капелюшках і слухняні діти. Увечері ці чоловіки з дружинами і дітьми сиділи довкола величезних камінів, читали і балакали. Вони читали і балакали про дуже прості речі, але то були речі, які давали їм хоробрість і наснагу і допомагали з дня у день підкорювати ліси і обробляти поля. А діти слухали і осягали закони старовини, тієї дорогої Англії, якої вони ніколи не бачили, а якщо й бачили, то заледве могли пригадати.

Була війна, і після її закінчення індіанці більше не турбували Вулицю. Чоловіки, працюючи в поті чола, забезпечували процвітання своїх родин і були настільки щасливі, наскільки це було їм доступно. Діти виростали в достатку, і все більше сімей приїздило з Батьківщини, щоб оселитися на Вулиці. А тим часом підростали внуки піонерів і діти новоприбулих. Містечко стало містом, а хижки одна за одною перетворювалися на будинки — прості, але гарні будинки з дерева і цегли, з кам’яними сходами із залізними перилами і ліхтарем над дверима. Жоден із цих будинків не будували нашвидкуруч, бо ж вони мали служити багатьом поколінням. Усередині їх прикрашали різьблені каміни, ажурні сходи, вишукані елегантні меблі, порцеляна і срібло, привезені з Батьківщини.

Вулиця проникла у мрії молодого покоління і тішилася, коли її мешканці ставали ще заможніші і щасливіші. Де раніше були тільки честь і сила, зараз замешкали також смак і знання. До будинків увійшли книги, картини, музика, молодь вчилася в університеті, що здіймався над рівниною на півночі. Залишились у минулому конічні капелюхи і рапіри, мережива і білосніжні перуки; тепер бруківкою цокали копита породистих коней і гримотіли позолочені екіпажі, яких годі було полічити; на вимощених цеглою тротуарах стояли конов’язі.

Уздовж Вулиці росло багато дерев: величні в’язи, дуби і клени; так що влітку там тріпотіло ніжне зелене листя і чулися щебетливі пташині пісні. А позаду будинків пахтіли трояндові садки з доріжками і сонячними годинниками, які обіймав живопліт; уночі місяць і зорі чарівно осявали запашні квіти, які виблискували крапельками роси.

Тож після усіх воєн, лихоліть і нещасть Вулиця поринула у спокійний сон. Багато юнаків їхали геть, і деякі з них більше не поверталися. Замість старого прапора повісили новий, зоряно-смугастий. Але хоч люди й говорили про великі зміни, Вулиця їх не відчувала, бо її мешканці залишалися все такими ж, балакали про давні знайомі речі давніми знайомими словами. Дерева так само давали притулок співочим пташкам, а вночі місяць і зорі дивились на росяні квіти у трояндових огорнених живоплотом садках.

Час минав, і на Вулиці вже не видно було ні шабель, ні трикутних капелюхів, ні кучерявих перук. Дуже дивними тепер видавалися мешканці зі своїми прогулянковими тростинами, високими зачісками і короткими стрижками! Звіддалік чулися нові звуки — спершу клуби диму і скрегіт з річки за милю від міста, а тоді, за багато років, уже звідусіль долинали кіптява, гуркіт і брязкіт. Повітря було уже не тим, що раніше, але дух Вулиці не змінився. Вулицю створили кров і душі предків. Дух не змінився — ні коли люди розрили землю, щоб прокласти там дивні труби, ані коли наставили високих стовпів і натягли між ними дивні дроти. У Вулиці було стільки давнього знання, що минуле не можна було просто так відкинути.

Тоді настали лихі часи, коли багато тих, що колись знали Вулицю, перестали її впізнавати, а ті, хто знали її сучасну, не уявляли собі її минулого, і вони йшли геть; їхні голоси звучали грубо і різко, а вигляд і обличчя різали очі. Їхні думки теж протистояли мудрому, справедливому духові Вулиці, тож Вулиця мовчки занепадала, її будинків торкався тлін, дерева помирали одне за одним, а трояндові сади заростали лозами і бур’яном. Утім, одного дня вона знову відчула гордість, коли нею промарширували юнаки, хоч далеко не всі вони повернулися. Ті юнаки були зодягнені у блакитне.[32]

Минали роки, і Вулицю спіткала ще гірша доля. Усі її дерева зникли, а замість трояндових садків постали задні стіни дешевих потворних новобудов на паралельних вулицях. А все ж, незважаючи на руйнівну дію років, вітрів і шашелів, будинки зосталися, бо вони були зроблені, щоб служити багатьом поколінням. На Вулиці з’явилися нові обличчя — смагляві, злісні обличчя зі злодійкуватими очима і дивними рисами, вони говорили незрозумілою мовою і прилаштовували вивіски, написані знайомими і незнайомими літерами, на фасади вкритих цвіллю будинків. На узбіччях засновигали ручні возики. Над Вулицею запанував гидотний, незрозумілий сморід, і давній дух заснув.

Одного разу Вулицю охопив неспокій. Через моря линули війна і революція; падали династії, і їхні позначені печаттю виродження останні представники із сумнівними намірами вирушали до Західних земель. Чимало з них знайшли притулок у пошарпаних будинках, які ще пам’ятали співи птахів і пахощі троянд. Тоді й сама Західна земля прокинулась і доєдналася до Батьківщини у титанічній боротьбі за цивілізацію. Над містами знову замайоріли старі прапори, а біля них — нові, серед яких і простий, але славний триколор[33]. Однак над Вулицею, на якій тоді купчилися лише страх, ненависть і неосвіченість, тріпотіло небагато прапорів. Знову карбували крок юнаки, але не так, як у минулі літа. Чогось бракувало. Юнаки давнього часу, які марширували в одностроях кольору хакі, несли в душах правду своїх предків, а їхні сини, які прибули з далеких країв, уже не знали ні Вулиці, ні її давнього духу.

За морями прогриміла велика перемога, і більшість юнаків з тріумфом повернулися. Ті, кому раніше чогось бракувало, тепер не знали нужди, але все ж на Вулиці так само роїлися страх, ненависть і неосвіченість, бо багато хто залишився деінде, і в старих будинках оселилися чужинці з далеких земель. А навіть і юнаки, що повернулися, більше у них не жили. Смаглявими і моторошними були більшість чужинців, хоч і серед них можна було знайти кількох, схожих на тих людей, які звели цю Вулицю і сформували її дух. Схожих, але не цілком, бо в їхніх очах палахкотів дивний, нездоровий вогонь заздрощів, ґонору, мстивості й неправедних поривань. Тривога і зрада замешкали поміж невеликої групки людей, які планували завдати Західним землям смертельного удару, щоб запанувати на їхніх руїнах, і фанатики з’їжджалися у ту нещасну холодну країну, з якої більшість із них були родом. І серцем змови була Вулиця, обшарпані будинки якої кишіли чужоземними вірусами міжусобиць і відлунювали задумами та промовами тих, хто палко прагнув настання визначеного дня крові, вогню і смерті.

Закон багато знав про дивні збіговиська на Вулиці, але мало що міг довести. З неймовірною терплячістю деякі чоловіки, заховавши свої поліцейські значки, дослухаючись, просиджували у таких місцях, як пекарня Петровича, убога «Школа сучасної економіки» Ріфкіна, соціальний клуб «Коло» і кав’ярня «Ліберті». Там юрмилися моторошні чоловіки, та балачки вони завжди провадили обережно або ж послуговувалися незнайомою мовою. А старі будинки все так само стояли зі своїми спогадами про шляхетні минулі часи, про перших колоністів-землевласників і росяні трояндові сади у місячному сяйві. Іноді приходив самотній поет чи мандрівник, щоб побачити і змалювати їх у світлі колишньої, нині зниклої слави, але таких мандрівців і поетів було небагато.

Повсюдно ширилася чутка, що у тих будинках засіли лідери потужної терористичної організації, які у визначений день розпочнуть вакханалію жорстоких убивств, щоб знищити Америку і всі її чудові старі традиції, які так любила Вулиця. У гидких нетрях міста повсюдно на вітрі тріпотіли листівки і прокламації; листівки і прокламації, надруковані багатьма мовами, літерами багатьох абеток, а проте всі вони закликали до злочинів і бунтів. Ця писанина підбурювала людей повалити здавна шановані нашими батьками закони і чесноти, розтоптати душу старої Америки — душу, яку передавали у спадок упродовж півтори тисячі років англосаксонської свободи, справедливості і поміркованості. Казали, що темношкірі люди, які оселились на Вулиці і збиралися в її струхлявілих будівлях, були мозковим центром жахливого заколоту, що на перший їхній заклик з нетрів тисяч міст мільйони безмозких одурманених істот простягнуть свої гидотні пазурі, аби палити, мордувати і нищити, аж доки земля наших батьків не зникне. Таке казали і повторювали, і багато хто зі страхом чекав четвертого липня — дати, на яку не раз вказувалося у багатьох листівках; але до кубла заколоту не було знайдено жодних ниточок. Ніхто достоту не знав, чий арешт міг би допомогти викоренити цю прокляту змову. Поліцейські у синіх одностроях не раз приходили обшукувати ветхі будинки, аж доки одного разу їм набридло; їх‑бо теж втомили закон і порядок, тож вони пішли, залишивши місто напризволяще. Тоді прийшли люди в одностроях кольору хакі, з мушкетами в руках, і здавалося, що у своєму сумному заціпенінні Вулиці примарився сон про ті давні часи, коли чоловіки з мушкетами у конічних капелюхах ходили нею від лісового джерела до будиночків на березі моря. Але вже нічого не можна було зробити, щоб зупинити катастрофу, що насувалася, бо темношкірим моторошним людям не було рівних у хитрощах і брехні.

Тож Вулиця неспокійно спала, доки однієї ночі біля пекарні Петровича, «Школи сучасної економіки» Ріфкіна, соціального клубу «Коло» і кав’ярні «Ліберті», та і в інших місцях, зібралися великі юрби людей, очі яких палали очікуванням руйнівного тріумфу. Таємним телеграфом блукали дивні повідомлення, і багато говорили про чужинські сповіщення, які ще тільки мали передавати; але більшість із них так і залишилися невідомими аж до часів, коли Західні землі було вже врятовано від знищення. Чоловіки в одностроях кольору хакі не могли сказати, ні що відбувається, ані що належить робити, бо ж темношкірим моторошним людям не було рівних у віроломстві і змовах.

А все ж чоловіки в одностроях кольору хакі завжди пам’ятатимуть ту ніч і напевно розкажуть своїм онукам про неї і про Вулицю, багатьох-бо з них тоді послали удосвіта на завдання, якого ніхто з них не очікував. Усі знали, що це гніздо анархії уже старе, що будинки руйнувалися під впливом часу, штормів і шашелів, а все ж те, що трапилось тієї літньої ночі, вразило всіх своєю страхітливою невідворотністю. Це було насправді неймовірне явище, хоча, зрештою, цілком природне. Ні з того ні з сього в ранню передсвітанкову годину будинки, що руйнувалися під впливом років, штормів і шашелю, здригнулися у жахливій конвульсії і завалилися, а після обвалу на Вулиці не зосталося нічого, окрім двох старовинних димарів і фрагмента міцної кам’яної стіни. І ніхто з мешканців не зостався живим під тими руїнами. Поет і мандрівник, які прийшли з величезною юрбою, привабленою цим видовищем, оповідають дивні історії. Поет каже, що незадовго до обвалу, коли він опинився на Вулиці, йому привиділися нечіткі обриси огидних руїн, а крізь завали проступав інший краєвид, на якому він розгледів місячну доріжку, гарні будинки, величні в’язи, дуби і клени. А мандрівник запевнив, що замість звичного уже смороду на нього війнуло ніжними пахощами розквітлих троянд. Але ж загальновідомо, що мрії поетів і розповіді мандрівників — то, найпевніше, вигадки.

Є люди, які гадають, що речі і місця наділені душею, а є ті, які вважають це вигадками. Сам я не берусь судити про це, а просто розповів вам про Вулицю.

Жахливий Стариган

То була ідея Анжело Річчі, Джо Чанека і Мануеля Сільви — навідати Жахливого Старигана. Цей старий мешкав на самоті у старезному будинку на Водній вулиці побіля моря, і те, що подейкували, нібито він водночас страшенно заможний і надзвичайно немічний, створювало вельми привабливе підґрунтя для людей такої професії, як ці панове. Річчі, Чанек і Сільва за родом діяльності були не хто інші, як грабіжники.

Так подейкували мешканці Кінґзпорта, і чимало вигадували про Жахливого Старигана, і, власне, саме ці вигадки зазвичай убезпечували його від уваги джентльменів на кшталт пана Річчі та його колег, попри майже підтверджений факт, що десь у своєму затхлому і давньому притулку він ховає практично неосяжний спадок. Насправді він був дуже химерною людиною, вважали навіть, що свого часу він був капітаном кліпера в Іст-Індії. Він був такий старий, що ніхто вже не пам’ятав часу, коли він був молодим, а ще був таким відлюдником, що заледве кілька людей знали його справжнє ім’я. Серед вузлуватих дерев на передньому подвір’ї його старої і занедбаної оселі він тримав дивну колекцію валунів, розташованих і розфарбованих таким чином, що вони нагадували ідолів у якомусь похмурому східному храмі. Ця колекція відлякувала більшість хлопчаків, котрі любили насміхатися з Жахливого Старигана через його довге біле волосся і бороду, або вибивати камінцями маленькі шибки у вікнах його помешкання; були й інші речі, що лякали старших і допитливіших хлопців, котрі іноді пробирались до хатини і зазирали у запилюжені вікна. Хлопчаки розповідали, що на столі у порожній кімнаті на першому поверсі багато дивних пляшок, і в кожній на нитці був підвішений маленький свинцевий тягарець. І казали, що Жахливий Стариган розмовляє з пляшками, звертаючись до них за іменами Джек, Шрамолиций, Довгий Том, Іспанець Джо, Пітерз, і Дружбан Елліс, і постійно, коли він говорить з пляшкою, маленький свинцевий тягарець всередині, ніби відповідаючи, вібрує.

Ті, хто бачив високого, всохлого Жахливого Старигана за цими чудернацькими бесідами, більше за ним не підглядав. Але Анжело Річчі, Джо Чанек і Мануель Сільва родом були не з Кінґзпорта, ні — вони були з тої нової породи безрідних чужинців, яка існувала за межами життя і традицій Нової Англії, і вони бачили у Жахливому Старигані щонайбільше кульгавого, практично безпорадного дідугана, котрий не міг ходити без допомоги свого вузлуватого костура, і чиї тонкі, слабкі руки жалюгідно тремтіли. Насправді, їм було трохи шкода так обійтися із самотнім, відлюдним дідком, котрого всі уникали, а собаки — обгавкували. Але робота є робота, а для грабіжника, душа якого у його ремеслі, дуже старий і дуже немічний чоловік, котрий не має банківського рахунку і котрий за свої скромні покупки у сільській крамничці розраховується золотом і сріблом, карбованим два століття тому, одночасно є приманкою і викликом.

Панове Річчі, Чанек і Сільва обрали для візиту ніч на 11 квітня. Річчі і Сільва мали поспілкуватися з бідним старим джентльменом, тим часом Чанек мав чекати на них і ймовірний багаж металу у закритому авто на Корабельній вулиці, біля воріт у високій задній стіні володінь їх господаря. У разі неочікуваного втручання поліції бажання уникнути зайвих пояснень спонукали розробити цей план для тихого і непомітного відступу.

Як і було умовлено, троє авантюристів вийшли на діло нарізно, щоб опісля запобігти будь-яким підозрам. Панове Річчі і Сільва зустрілися на Водній вулиці біля парадної брами старого, і хоча їм і не подобалось, як на розфарбоване каміння світить місяць крізь набубнявілі бруньками гілки на вузлуватих деревах, у них були й важливіші теми для роздумів, аніж просто підозри. Вони побоювалися, що змусити Жахливого Старигана розговоритися про сховане золото і срібло могло бути вкрай невдячною справою, бо старий морський вовк був відомий своєю впертістю і норовливістю. А все ж він був старий і слабкий, а їх було двоє. Панове Річчі і Сільва були досвідчені у мистецтві розв’язування язиків непоступливим людям, а крики слабкого і дуже літнього пана з легкістю можна заглушити. Тож вони наблизились до єдиного освітленого вікна і почули, як Жахливий Стариган по-дитячому звертався до своїх пляшок з тягарцями. Тоді вони начепили маски і ввічливо постукали у пошарпані непогодою дубові двері.

Чекання видалося містеру Чанеку надто довгим, тож він неспокійно совався у закритому авто біля задньої брами будинку Жахливого Старигана на Корабельній вулиці. Він був незвично м’якосердим, і йому не сподобалися жахливі крики, що долинули зі старого будинку саме після призначеного для справи часу. Чи ж він не казав своїм колегам бути настільки ввічливими, наскільки це можливо, з нещасним старим морським вовком? Він вкрай знервовано зазирав крізь широку дубову браму у високій, порослій плющем кам’яній стіні. Часто звірявся з годинником, дивуючись із затримки. Чи то, перш ніж розповісти, де заховано його скарб, старий помер і постала необхідність ретельного обшуку? Пан Чанек не надто хотів стільки чекати у цілковитій темряві, ще й у такому місці. Тоді він вловив скрадливі кроки і постукування на доріжці за брамою, почув тихий поворот іржавого засува і побачив, як широкі важкі двері розчахнулись досередини. І в блідому світлі єдиного закіптюженого вуличного ліхтаря він напружив очі, силкуючись розгледіти, що ж його колеги винесли з моторошного дому, обриси котрого вимальовувалися зовсім поруч. Але коли Чанек придивився, то не побачив того, на що сподівався, бо його колег там узагалі не було, тільки Жахливий Стариган тихо спирався на свій вузлуватий костур і моторошно посміхався. Пан Чанек ніколи не зауважував кольору очей старого. Тепер він бачив, що вони були жовтими.

У маленьких містечках незначні події часто спричиняють помітне пожвавлення, тож усю весну і літо мешканці Кінґзпорта тільки й говорили, що про три непізнавані тіла, жахливо посічені, ніби ударами шабель, і страшенно спотворені, немов по них пройшлися підбори безлічі черевиків, сліди яких позмивав приплив. Дехто навіть говорив про такі цілком буденні речі, як покинуте авто, знайдене на Корабельній вулиці, чи якісь геть нелюдські крики, либонь, заблукалої тварини чи перелітного птаха, які містяни, котрі не вирізнялися міцним сном, чули уночі. Але Жахливого Старигана зовсім не цікавили дурні сільські плітки. Він від природи був відлюдьком, а коли постарів і ослаб, то його відлюдькуватість лише поглибилася. Окрім того, такий старий морський вовк у далекі дні своєї напівзабутої юності, певно, бачив куди дивовижніші речі.

Коти Ултара

Кажуть, що в Ултарі, який лежить за річкою Скей, жодній людині не можна вбивати котів, і в це я можу беззастережно повірити, дивлячись на того, хто, муркочучи, вмостився біля вогню. Бо ж кіт таємничий і наближений до речей, яких людина не здатна побачити. Він є душею давнього Єгипту, а також хранителем історій забутих міст Мерое та Офір. Він — нащадок володарів джунґлів і спадкоємець таємниць стародавньої і зловісної Африки. Сфінкс доводиться йому кузеном, а він балакає його мовою; а проте він давніший за Сфінкса і пам’ятає те, що йому довелось забути.

В Ултарі, ще до того, як бургомістр заборонив убивати котів, мешкав старий чоловік з дружиною. Їм подобалося ловити і мордувати сусідських котів. Чому вони це робили — я не знаю. Зауважу тільки, що багато хто ненавидить котячий вереск серед ночі і погано ставиться до котів, які поночі шмигають дворами і садочками. Та хай би якою була причина, цей старий і його дружина отримували задоволення від того, що ловили і мордували кожного кота, який наближався до їхньої халупи, а через звуки, які чулися з настанням темряви, багато поселян уявляли собі спосіб убивства напрочуд ексцентричним. Утім, поселяни не обговорювали таких речей зі старим і його дружиною — через звичний вираз цих двох зморщених облич, а ще тому, що їхня халупа була дуже малою і захована у тіні крислатих дубів у глибині занедбаного двору. Насправді, хоч як власники котів ненавиділи це старе подружжя, все ж їх більше боялися, тож замість того, щоб затаврувати їх як безжальних убивць, заледве дбали, щоб жоден улюблений мишолов випадково не приблукав до віддаленої халупи у затінку дерев. Коли ж через неминучий недогляд якийсь кіт все-таки губився, а поночі чулися згадувані звуки, нещасливець міг хіба що безпорадно ридати або, дякуючи долі, втішати себе, що то не його дитина зникла тієї ночі. Бо ж мешканці Ултара були простими і гадки не мали, звідки усі коти приходять на світ.

Одного дня на вузенькі бруковані вулички Ултара увійшов караван дивних мандрівців з Півдня. То були смагляві блукачі, не схожі на решту бродячого народу, який двічі на рік проходив через селище. На ринковій площі вони провіщали долю за срібло і купували у торговців різнобарвні коралі. Ніхто не міг сказати, де був рідний край цих мандрівців, але не раз люди бачили, як вони поринали у дивні молитви, а на своїх фургонах малювали дивні фігури з людськими тілами і головами котів, орлів, баранів і левів. До того ж старший каравану носив головний убір з двома рогами і чудернацьким диском поміж ними.

Саме у цьому каравані був маленький хлопчик — без опіки батька чи матері, але з чорним кошеням, яким опікувався він сам. Доля не була до нього прихильною, а все ж залишила це пухнасте створіння, аби якось пом’якшувати його смуток; коли ж іще людина молода, вона може знайти неабияке полегшення у дитячих витівках чорного кошеняти. Так і хлопчик із смаглявого народу, на ім’я Менес, більше усміхався, ніж плакав, коли сидів на сходах дивно розмальованого фургона, граючись зі спритним кошеням.

На третій день перебування мандрівців у місті Менес ніяк не міг знайти своє кошеня. Коли ж він голосно розплакався посеред ринку, деякі поселяни розповіли йому про старого з дружиною, а також про звуки, що їх чули ночами. Коли ж Менес дізнався про це, його ридання поступилися місцем роздумам і, зрештою, молитві. Він простягнув руки до сонця і молився мовою, якої ніхто із місцевих не міг зрозуміти; втім, ніхто з них особливо і не намагався зрозуміти, бо їхня увага була цілковито звернена на небо і на дивні форми, яких набирали хмари. Це було вкрай незвично, але, як тільки хлопчик цілком зосередився, здавалося, вгорі почали формуватися туманні, розмиті образи екзотичних речей; покручів, коронованих дисками в обрамленні рогів. Природа сповнена образами та ілюзіями, які вражають мрійників.

Тієї ночі мандрівці покинули Ултар і більше ніколи там не з’являлися. Місцеві ж мешканці неабияк стурбувалися, коли виявили, що у цілому поселенні не зосталося жодного кота. Кожнісіньке домашнє вогнище втратило свого кота; котів малих і великих, чорних, сірих, смугастих, рудих і білих. Старий Кренон, бургомістр, присягався, що смаглявий народ забрав від них усіх котів, щоб помститися за вбивство Менесового кошеняти, і прокляв караван разом з маленьким хлопчиком. Але Ніт, бідний писар, заявив, що найбільша підозра падає на старого поселянина і його дружину, бо ж їх ненависть до котів була дуже помітна і страшенно велика. А все ж ніхто не відважився скаржитися зловісному подружжю; навіть коли маленький Атал, син хазяїна заїзду, заявив, що у сутінках він бачив усіх котів Ултара на тому проклятому подвір’ї в тінях дерев, як вони дуже повільно і урочисто сновигали колами довкола халупи, по двоє в ряд, ніби виконуючи якийсь нечуваний тваринний ритуал. Селяни не знали, чому з розповіді малого можна вірити, а проте всі боялися, що старе подружжя зачарувало котів на смерть. Утім, ніхто не бажав нічого казати старому поселянину. Принаймні, доки не зустріне його за межами темного огидного двору.

Отак Ултар заснув у марному гніві; коли ж люди попрокидалися на світанку — о, диво! Кожен кіт повернувся до свого рідного вогнища! Великі і малі, чорні, сірі, смугасті, руді і білі — жоден не зник. Усі коти здавалися дуже гладкими і лискучими, і голосно та задоволено муркотіли. Мешканці обговорювали цю пригоду одне з одним і неабияк дивувалися. Старий Кренон знову наполягав, що то саме смаглявий народ забрав їх, бо ж від хижі старого і його дружини коти живими не поверталися. Але всі зійшлись на одному: вкрай дивною була відмова усіх котів їсти м’ясо і пити молоко. І цілих два дні гладкі, ліниві коти Ултара не торкалися їжі, а просто дрімали біля вогню або на сонечку.

Минув тиждень, перш ніж селяни помітили, що після заходу сонця вікна у затіненій деревами хижі залишаються темними. Потім бідний Ніт зауважив, що від ночі, коли зникли коти, ніхто не бачив ані старого, ані його дружини. Наступного тижня бургомістр вирішив приборкати свій страх і, виконуючи обов’язок, навідати на диво порожню оселю. Проте, роблячи це, він був достатньо обережним, тож узяв із собою як свідків коваля Шенґа і каменяра Тула. І коли виламали трухляві двері, єдине, що вони знайшли, були два повністю обгризені людські скелети на земляній підлозі та кілька жуків, які вовтузилися у темних кутках.

Згодом між мешканцями Ултара було чимало розмов. Коронер Зат довго сперечався з Нітом, бідним писарем, а Кренона, Шенґа і Тула геть засипали запитаннями. Навіть маленького Атала, сина власника заїзду, ретельно допитали і винагородили льодяником. Вони говорили про старого поселянина і його дружину, про караван смаглявих мандрівників, про маленького Менеса і його чорне кошеня, про молитву Менеса і вигляд неба протягом тієї молитви, про випадок з котами тієї ночі, коли караван поїхав, і про те, що було пізніше знайдено у хижі під темними деревами на огидному подвір’ї.

Наприкінці ж бургомістр ухвалив відомий закон, про який розповідали торговці у Гатеґу і який обговорювали мандрівники у Нірі; і в ньому йшлося, що в Ултарі нікому не дозволено вбивати котів.

Дерево

На зеленому схилі гори Меналус, що в Аркадії, над руїнами садиби розкинувся оливковий гай. Неподалік стоїть гробниця, колись прекрасна своїми незрівнянними скульптурами, а зараз така ж зруйнована і занепала, як і будинок. З одного боку гробниці, розсунувши своїм чудернацьки покрученим корінням брили пентелійського мармуру, росте надзвичайно висока олива напрочуд відразної форми, схожа чи то на гротескну людину, чи то на спотворене смертю людське тіло, так що селяни бояться ходити повз неї вночі, коли місяць блідо сяє крізь скорчені гілки. Гора Меналус — то улюблений прихисток страхітливого Пана, у якого багато моторошних супутників, а простолюд вірить, що дерево якимсь жахливим чином пов’язане із цими дивними панікаліями; але старий бджоляр, котрий живе неподалік у хатині, розповідав мені геть іншу історію.

Багато років тому, коли садиба на узгір’ї була новою і ошатною, у ній мешкали двоє скульпторів — Калос і Мусідес. Від Лідії до Неаполіса ширилась слава про красу їхніх робіт, і ніхто не смів сказати, що один із них перевершив іншого у майстерності. У мармуровому мавзолеї Коринфа стояв Гермес руки Калоса, а Паллада руки Мусідеса підтримувала колону в Атенах біля Партенону. Усі шанували Калоса і Мусідеса, однак чудувалися, що жодна тінь мистецьких заздрощів не охолоджувала їхньої теплої братерської дружби.

Але хоч Калос і Мусідес жили у непорушній гармонії, вдача у них були різною. Доки Мусідес цілими ночами розважався серед міських гуляк у Тегеї, Калос зоставався вдома, ховаючись від очей своїх рабів у прохолодному закутку оливкового гаю. Там він розмірковував про видива, які вирували в його уяві, і там він створював чудові форми, котрі пізніше увічнив у ожилому мармурі. Пліткарі, проте, казали, що Калос радиться з духами гаю і що його статуї були не що інше, як втіленнями фавнів і дріад, оскільки він ніколи не творив своїх статуй з живої натури.

Калос і Мусідес були настільки відомими, що ніхто й не здивувався, коли Сиракузький Тиран послав до них своїх представників, щоб обговорити виготовлення коштовної статуї Тихе, котру він хотів установити у своєму місті. Статуя мала бути величезна і виконана з бездоганною майстерністю, бо вона повинна була стати дивом світу і принадою для мандрівників. На того, чию роботу схвалять, чекатиме невимовна велич, тож Калоса і Мусідеса запрошено взяти участь у конкурсі. Їхня братня любов була добре відома, тож хитрий Тиран вважав, що кожен із них, замість приховувати свою роботу від іншого, запропонує допомогу і пораду. Така шляхетність мала створити два образи нечуваної краси, кращий з яких затьмарив би навіть мрії поетів.

Скульптори радо відгукнулися на пропозицію Тирана, тож наступні дні їхні раби чули тільки невтомний стукіт різців. Калос і Мусідес не приховували своєї роботи, але ніхто, окрім них, її не бачив. Лише погляди їхніх очей торкалися двох божественних фігур, звільнених майстерними ударами з неоковирних брил, котрі ув’язнювали їх від початку часів.

Як повелося, щоночі Мусідес бенкетував на симпосіях у Тегії, а Калос самотньо блукав оливковим гаєм. Але з плином часу люди спостерегли смуток у колись сяючому від радості Мусідесі. Дивно, казали люди, що депресія огорнула того, у кого були такі блискучі шанси здобути одну з найбільших нагород. Минуло кілька місяців, але на понурому обличчі Мусідеса так і не з’являлося жодних звичних для подібної ситуації ознак нетерплячого очікування.

Тоді одного дня Мусідес розповів про хворобу Калоса, і після цього вже ніхто не чудувався з його смутку, бо всі знали, що взаємна прихильність цих скульпторів була глибока і непорушна. Люди почали навідувати Калоса і не змогли не помітити блідості його обличчя, на якому, втім, блукав вираз щасливої відстороненості, від якої воно сяяло набагато яскравіше, ніж лице Мусідеса, котрий, охоплений хвилюванням, прибрав від Калоса усіх рабів, прагнучи власноруч годувати і доглядати свого друга. Заховані за важкими завісами стояли дві незакінчені статуї Тихе, до яких останнім часом нечасто торкалися хворий і його доглядальник.

Невідомо чому, але, попри допомогу спантеличених лікарів і турботу друзів, Калос продовжував слабнути і все частіше просив, щоб його віднесли в гай, який він так любив. Він наполягав, щоб його там залишили на самоті, ніби прагнув спілкування з чимось незримим. Мусідес завжди виконував його прохання, хоч його очі щоразу й наповнювалися сльозами від думки, що для Калоса фавни і дріади важливіші за нього. Аж от надійшов кінець, і Калос почав говорити про посмертні речі. Мусідес, плачучи, пообіцяв спорудити йому гробницю кращу, аніж усипальниця Мавсола, але Калос благав його не говорити більше про мармурову красу. Тепер розум умирущого непокоїло лише одне бажання: щоб з ним у його останній прихисток біля голови поклали гілочки з деяких оливкових дерев у тому гаю. А однієї ночі, сидячи самотою у темряві оливкового гаю, Калос помер. Годі було описати красу мармурової гробниці, котру вбитий горем Мусідес вирізьбив для свого улюбленого друга. Ніхто, крім хіба що самого Калоса, не зміг би зробити таких барельєфів, які б відображали всю розкіш Небес. І біля голови Калоса Мусідес не забув покласти гілочки оливи з гаю.

Коли глибока скорбота Мусідеса поступилася місцем смиренню, він старанно продовжив роботу над статуєю Тихе. Всі почесті діставалися йому, бо Тиран Сиракуз не бажав бачити нічиїх творінь — лише його і Калоса. Робота давала вихід його почуттям, і що не день, то ретельніше він працював, уникаючи розваг, яким раніше так любив віддаватися. А тим часом вечори він проводив на могилі друга, де в узголів’ї покійного розпускалося молоде оливкове дерево. Дерево росло так швидко і було такої дивної форми, що кожен, хто його бачив, не міг стримати зачудування; та й сам Мусідес, здавалося, відчував заразом зачарування й огиду.

Через три роки після смерті Калоса Мусідес послав до Тирана вісника, і на агорі в Тегеї полинули чутки, що статую завершено. До того часу дерево на могилі розрослося до неймовірних розмірів, перевершивши всі інші дерева свого виду і простерши найбільшу гілку над приміщенням, у якому працював Мусідес. Поглянути на це величне дерево приходило стільки ж відвідувачів, як і помилуватися майстерністю скульптора, тож Мусідес рідко залишався наодинці. Але він не був проти напливу гостей; насправді здавалося, що коли робота, в яку він поринав з головою, була закінчена, він боявся залишатися самотою. Холодний гірський вітер завивав між гіллям оливкового гаю, так що здавалося, ніби то лунають нечіткі звуки чиєїсь мови.

Тієї ночі, коли посланці Тирана прибули до Тегеї, небо було темним. Усі знали напевне, що вони прийшли, аби забрати величну подобу Тихе і вкрити Мусідеса вічною славою, тож проксенос[34] міста зустрів їх дуже гостинно. Коли запала ніч, жорстокий штормовий вітер здійнявся з вершин Меналуса, і чоловіки з далеких Сиракуз раділи, що можуть у затишку відпочити в місті. Вони говорили про знаменитого Тирана, про пишноту його столиці і раділи з величі статуї, яку Мусідес зробив для нього. А у відповідь терейці говорили про доброту Мусідеса, про його глибоку скорботу за другом і про те, що навіть майбутні лаври великого митця не замінять йому Калоса, котрому вони могли б натомість належати. Вони розповіли і про дерево, що росло в узголів’ї могили Калоса. Вітер усе дужчав, тож і сиракузці і аркадійці молились Еолу.

У світлі сонячного ранку проксенос повів посланців Тирана вгору пагорбом до помешкання скульптора, але нічний вітер залишив по собі слід. Над руїнами здіймався плач рабів, а посеред оливкового гаю більше не було чудової колонади просторої зали, в якій спав і працював Мусідес. Самотні і спустошені скорботно стояли дворики і нижні стіни, бо важка, розпростерта гілка дивного нового дерева впала на розкішний і величний перистиль[35], з дивовижною легкістю перетворивши величаву мармурову красу на купу потворних руїн. Приголомшені чужинці і тегейці заклякли, переводячи погляд з руйновища на величне, моторошне дерево, обриси якого були настільки людськими і корені якого так неприродно сягали різьбленої гробниці Калоса. Коли вони обшукали руйновище будинку, їхні переляк і сум’яття лише посилилися, бо і сліду не зосталося від шляхетного Мусідеса, як і від надзвичайно майстерно виконаного образу Тихе. Посеред цих неймовірних руїн був лише хаос, тож збентежені представники обох міст пішли геть. Сиракузці — тому що тепер у них не було статуї, яку б вони могли відвезти додому. Тегейці — тому що не було митця, якого вони могли б коронувати. Втім, за деякий час сиракузці отримали чудову статую в Атенах, а тегейці втішилися, звівши на агорі мармуровий храм на честь генія, чеснот і братньої відданості Мусідеса.

А оливковий гай продовжує стояти, і з гробниці Калоса досі росте дерево, а старий бджоляр сказав мені, що іноді на нічному вітрі його гілки шепочуться між собою, раз за разом повторюючи. «Ωίδά! Ωίδά! — Я знаю! Я знаю!»

Селефаїс

Уві сні Куранес бачив місто у долині, і берег моря трохи віддалік, і сніжну вершину, що споглядала море, і яскраво розфарбовані галери, які відчалювали з гавані в далекі землі, де море зустрічається з небом. Уві сні він також набув своє ім’я Куранес, бо наяву його звали інакше.

Мабуть, він невипадково наснив собі нове ім’я, бо Куранес був останнім зі свого роду і самотній серед байдужих мільйонів Лондона, тож мало хто говорив до нього і нагадував, ким він є. Його гроші і землі пішли за вітром, і йому було байдуже до того, як до нього ставляться, він радше любив снити і записувати сни. Ті, кому він показував свої записи, висміювали їх, тож із часом він писав лише для себе, аж поки зовсім не зарікся писати.

І що більше він відмежовувався від навколишнього світу, то дивовижнішими ставали його сни, і марною була будь-яка спроба описати їх на папері. Куранес не був сучасним і мислив інакше, ніж інші його колеги по перу. У той час як вони поривалися зірвати з життя його гаптовані шати міфу і показати недовершену реальність у голій потворності, Куранес шукав лише красу. Коли правда і досвід не змогли її розкрити, він почав пошуки в уяві та ілюзіях, аж поки не знайшов її на власному порозі, посеред тьмяних спогадів про дитячі казки і сни.

Небагато людей усвідомлюють, що за дива їм відкривалися в історіях і видіннях ранніх літ; бо ж дітьми ми слухаємо і уявляємо, мислячи лише напівсформованими образами, стаючи дорослими, ми переважно послуговуємося пам’яттю, отрута життя робить нас обмеженими і прозаїчними. Але декотрі з нас прокидаються ночами через дивні видіння чарівних пагорбів і садів, фонтанів, котрі виграють у сонячному промінні, золотих скель, що височіють над шумливими морями, рівнин, котрі туляться до сонних міст із бронзи і каменю, і таємничих загонів героїв, котрі через дрімучі ліси мчать верхи на осідланих білих конях. А тоді ми розуміємо, що просто озиралися назад крізь ворота зі слонової кістки, у той світ чудес, який належав нам до того, як ми стали мудрими і нещасними.

Куранес же раптово здобув давній світ свого дитинства. Він снив про дім, де народився, величні кам’яні стіни якого були повиті плющем, де жило тринадцять поколінь його предків і де він сподівався померти. Сяяв місяць, і він вислизнув у запашну літню ніч, крізь сади, униз терасами, повз високі дуби у парку, а потім довгою білою дорогою до села. Село здавалося давнім, з ветхими, ніби старіючий місяць, околицями, і Куранес запитував себе, що приховують стрімкі дахи маленьких будиночків — сон чи смерть. На вулицях колосилися списи високої трави, а вікна похмуро глипали вибитими шибками. Куранес не став затримуватись, а брів уперед, ніби рухаючись до якоїсь мети. Він старався не зважати на зіткані зі страху сумніви, що все це виявиться ілюзією, як і прагнення та пориви реального життя, котрі не ведуть до жодної мети. Тоді він проминув алеєю, що вела із сільської вулиці у бік каньйону, і дістався до кінця всіх речей — до урвища над безоднею, над якою все село і цілий світ враз поринали у безголосу порожнечу вічності, і навіть небо над головою було порожнє, не освітлене ані надщербленим місяцем, ані мерехтливими зорями. Віра підштовхнула Куранеса вперед, за край прірви у безодню, якою він ковзав униз, нижче, нижче, минаючи темряву, безформні, небачені сни, блідосяйні сфери, котрі могли бути лише частково баченими снами, і реготливих крилатих істот, що, здавалося, насміхалися з усіх сновид усіх світів. Тоді у темряві перед ним, здалося, відкрився розлам, і він побачив місто посеред рівнини, котре осявало довкілля, — десь глибоко внизу, — і тлом йому правили небо і море, а ще коронована снігом гора на узбережжі.

Куранес прокинувся тієї ж миті, коли узрів місто, хоча йому вистачило навіть швидкоплинного погляду, аби зрозуміти, що то може бути лише місто Селефаїс, у долині Ут-Нарґаї за Танарійськими пагорбами, де колись давно його дух прожив цілу вічність, коли одного літнього ранку він втік від доглядальниці і дозволив теплому морському бризу колисати себе, дивлячись на хмари зі скелі біля селища. Коли його знайшли, розбудили і віднесли додому, він спочатку запротестував, бо якраз перед пробудженням він готувався відплисти на золотій галері у ті принадні краї, де сонце зустрічається з небом. І зараз він шкодував не менше, бо після сорока тужливих років нарешті знайшов своє прекрасне місто.

Але через три ночі Куранес знову повернувся у Селефаїс. Як і раніше, спершу він снив про село, котре поринуло чи то у сон, чи в смерть, потім — про безодню, в яку йому належало тихо полинути; потім знову з’явився розлам, і Куранес помітив сяйні мінарети міста, побачив витончені галери, що стояли, заякорені, у блакитній гавані, і дивився на дерева гінкго на горі Аран, які тріпотіли під подихом морського бризу. Але цього разу його не вирвали зі сну, і він, мов на крилах, злетів на порослий травою схил, аж доки його ноги не ступили на м’який дерн. Він, безсумнівно, повернувся у долину Ут-Нарґаї, до розкішного міста Селефаїс.

Куранес спустився униз пагорбом поміж запашних трав і осяйних квітів, пройшовши маленьким дерев’яним місточком понад нуртовинами Наракси, там, де багато років тому він був вирізав своє ім’я, і, минувши шепітливий лісок, дістався величного кам’яного мосту перед міською брамою. Все було, як і колись: мармурові стіни не втратили свого кольору, і не потьмяніли поліровані бронзові статуї на них. Куранес зрозумів, що зайве було тремтіти над тим, що знані йому речі зникнуть, бо навіть чатові на парапеті залишились тими самими, такими ж молодими, якими він їх запам’ятав. Коли він, ступаючи оніксовою бруківкою, увійшов до міста крізь бронзову браму, торговці і погоничі верблюдів привітали його, ніби він нікуди й не зникав; і все було так само у бірюзовому храмі Нат-Хортат, де заквітчані орхідеями жерці повідали йому, що в Ут-Нарґаї немає часу, лише нескінченна молодість. Тоді Куранес пройшов Колонною Вулицею до молу, де збиралися крамарі і моряки, а з ними і дивні люди з тих земель, у яких море зустрічається з небом. Там він надовго затримався, споглядаючи яскраву бухту, де у промінні незнаного сонця виблискували хвильки, і якою легко плинули галери із далеких місць потойбіч вод. Ще він дивився на гору Аран, котра велично здіймалася на узбережжі, нижні схили її були вкриті гінкими деревами, а білосніжний пік торкався небес.

Більше ніж будь-коли Куранес бажав відплисти галерою у далекі землі, про які він чув стільки дивних оповідей, і він знову шукав капітана, котрий дуже і дуже давно був погодився взяти його із собою. Він знайшов цього чоловіка, Атіба, той сидів на тій самій скрині з прянощами, що й раніше, і не скидалося на те, що Атіб відчув бодай якийсь плин часу. Тоді вони підпливли до галери, що стояла в бухті, і, віддаючи накази веслярам, відпливли у бурхливе Серенарійське море, котре вело у небеса. Кілька днів вони невпинно линули водою, аж доки, зрештою, не сягнули горизонту, де море зустрічається з небом. Галера не затрималася там, легко злинувши у блакить небес поміж пухнастих позначених багрянцем хмар. А далеко внизу, під кілем, Куранес бачив дивні землі, ріки і міста невимовної краси, котрі ліниво здіймалися до сонячного світла, що ніколи не слабшало і не зникало. Згодом Атіб сказав Куранесу, що їхня мандрівка наближається до кінця і скоро вони увійдуть у гавань Серанніана, рожевомармурового міста поміж хмар, збудовано на тому неземному березі, з якого західний вітер злинає у небеса; але як тільки на видноколі замріла найвища з різьблених веж міста, десь у просторі залунав звук, і Куранес прокинувся у своїй лондонській мансарді.

Ще багато місяців потому Куранес шукав величне місто Селефаїс і його заякорені в небо галери, але марно; і хоча сни й відносили його у багато неймовірних та нечуваних місць, ніхто із тих, кого він зустрічав, не міг розповісти йому, де знайти Ут-Нарґаї, що за Танарійськими пагорбами. Одної ночі він пролітав понад темними горами, де на великій відстані одне від одного палали бліді самотні таборові вогні і паслись дивні кошлаті стада, на шиях вожаків калатали тронки, а у найдикішій частині цієї гористої країни, такої далекої, що мало хто міг її навіть побачити, він знайшов невимовно давню стіну, чи то мощену кам’яну дорогу, що меандрами вилася вздовж хребтів і долин. Вона була надто велетенською, аби бути створеною людськими руками, і такої довжини, що жодного її кінця не можна було побачити. За стіною, у сірому світанку, він досягнув землі вишуканих садків і вишневих дерев, а коли зайнялося сонце, він побачив таку красу червоних і білих квітів, зелених крон і моріжків, білих доріжок, діамантових струмків, блакитних ставочків, різьблених містків і критих червоною черепицею пагод, що на мить у щирому зачудуванні Куранес забув Селефаїс. Але знову згадав про нього, коли ступив на білу стежку, що вела до критої червоною черепицею пагоди, і збирався уже розпитати про нього тутешніх людей, але виявив, що тут не було людей — лише бджоли і метелики. Наступної ночі Куранес увесь час підіймався тесаними з каменю вогкими спіральними сходами і дістався до бійниці, що виходила на величну освітлену повнею рівнину з річкою, і здалося, що у мовчазному місті, яке простягалося від її берега, він впізнає знайомі місця. Він хотів спуститися і поспитати дорогу до Ут-Нарґаї, але десь далеко за обрієм запалала страхітлива аврора, оголюючи руїну давнього міста, застояну, порослу рогозою ріку; смерть панувала над тією землею, звідколи король Киртанатоліс повернувся додому з війни, щоб спіткати помсту богів.

Тож Куранес марно шукав величне місто Селефаїс, його галери, що крізь небеса відпливали до Серанніана, тим часом побачивши чимало чудес, а якось навіть ледве врятувався від верховного жерця, якого я тут не опишу, скажу лише, що він носить на обличчі жовту маску і мешкає самотою у доісторичному кам’яному монастирі на холодному пустельному плато Ленґ. З часом упродовж гнітючих днів Куранес став таким нетерплячим, що почав купувати наркотики, щоб продовжити періоди сну. Неабияк допомагав гашиш і якось спрямував його у вимір космосу, в якому не існує форм, де світні гази пізнавали таємниці буття. І газ фіалкового кольору розповів йому, що ця частина космосу лежить за межами того, що називають вічністю. Газ раніше не чув про планети і організми, але визначив Куранеса як істоту з тієї вічності, де існують матерія, енергія і тяжіння. Тепер Куранес над усе прагнув повернутися в увінчаний мінаретами Селефаїс і збільшив дози наркотиків, але, звісно, у нього закінчилися гроші, тож він більше не міг їх купувати. Тоді одного літнього дня його вигнали з мансарди, і він безцільно блукав вулицями, просуваючись від мосту туди, де все рідше і рідше зустрічалися будинки. І саме там усе сповнилося, і він зустрів кортеж лицарів із Селефаїса, котрі мали навіки забрати його із собою.

Лицарі були вродливі, верхи на чалих конях, закуті у сяйливі лати і зодягнені у табарди[36] з гаптованими золотом гербами. Їх було так багато, що Куранес ледве не сприйняв їх за армію, але вони всі приїхали до нього; бо ж то саме він у своїх снах створив Ут-Нарґаї, за що віднині і навіки він ставав їхнім богом. Вони дали Куранесу коня, звільнили для нього місце на чолі кавалькади і величаво поїхали повз пагорби Суррею і далі — до місця, де народилися Куранес і його предки. Дивно, але рухаючись уперед, все більше здавалося, ніби вершники мчать крізь час у зворотному напрямку; бо хоч яке село вони проминали у сутінках, то бачили такі будинки і селян, які міг би бачити Чосер або навіть люди, які жили ще до нього, а іноді їм траплялися лицарі верхи на конях у супроводі невеликих груп зброєносців. Коли ж запала темрява, вони поїхали ще швидше, і невдовзі вже шалено мчали, немов летіли у повітрі. У затуманеному світанку вони досягнули села, яке Куранес колись, ще у дитинстві, бачив сповненим життям і яке у його снах було поринуло у забуття чи смерть. Зараз воно жило, і селяни, що вранці попрокидалися, вклонялися вершникам, що промчали униз вулицею і звернули на путівець, який закінчувався у безодні сновидінь. Раніше Куранес лише вночі ступав у цю безодню, і йому було цікаво, як вона виглядатиме за дня, тож він нетерпляче чекав, доки кавалькада наближалася до урвища. Щойно вони піднялися схилом до краю прірви, звідкись із заходу надлинуло золоте сяйво, заховавши увесь краєвид за світлосяйними лаштунками. Безодня вирувала у величному рожевому і блакитному хаосі, а невидимі голоси урочисто співали, супроводжуючи лицарську процесію, котра зайшла за межу і легко злинула повз сяйливі хмари і сріблисті спалахи. Вершники безкінечно ковзали вниз, їхні скакуни збивали копитами небесний простір так легко, ніби галопували золотим піском; і осяйні випари ширились навколо, відкриваючи іще більше сяйва, сяйва міста Селефаїс, і морського узбережжя віддалік, і засніженої вершини, котра наглядала за морем, і яскраво пофарбованих галер, котрі відчалювали з гавані назустріч далеким землям, де море зустрічається з небом.

І звідтоді Куранес довіку правив Ут-Нарґаї і всіма сусідніми країнами снів, а двір його був по черзі то у Селефаїсі, то у небесному місті Серанніані. Він досі там королює, і вічно королюватиме у щасті, хоча попід скелями у Інсмуті води каналу знущально бавилися тілом волоцюги, котрий на світанку приблукав у напівпорожнє село. Знущально побавилися і викинули на скелі біля підніжжя повитих плющем Веж Тревора, де непомірно товстий і надзвичайно жадібний бровар-мільйонер насолоджується купленою атмосферою вимерлої аристократії.

З позамежжя

Зміни, які спіткали мого найкращого друга, Кровфорда Тіллінґаста, були неймовірно жахливими. Я не бачив його ще з того дня, коли два з половиною місяці тому він розповів мені, яку мету мають його фізичні і метафізичні дослідження; у відповідь на мої налякані, практично сповнені жаху протести він у спалаху фанатичної люті вигнав мене з лабораторії і свого будинку. Я знаю, що зараз він переважно сидить, зачинившись у своїй лабораторії з тією проклятою електричною машиною, майже без їжі, не впускаючи навіть слуг, але я б ніколи не міг подумати, що такий короткий строк — всього лише десять тижнів — може настільки змінити і спотворити людину. Неприємно спостерігати, як міцний молодий чоловік раптово марніє, і ще гірше бачити, як жовкне або сіріє й без того обвисла шкіра, западають очі, під ними з’являються темні кола, постійно блищать зіниці, на чолі випинаються вени і проступають зморшки, а руки нервово посмикуються. Якщо ж до цього додати відразливу неохайність, страшенну розхристаність в одязі, розкудланість темного, посивілого біля коренів волосся і геть запущену білу бороду на обличчі, яке я раніше пам’ятав виключно гладенько поголеним, то загальний ефект ще більше шокував. Але саме так тієї ночі виглядав Кровфорд Тіллінґаст, коли після цих тижнів вигнання його сумбурний лист знову привів мене на його поріг. Саме такий тремтячий привид постав переді мною, тримаючи в руках свічку і боязко озираючись через плече, ніби у страху перед чимось незримим у давньому, самотньому будинку на задвірках вулиці Бенеловент.

Було помилкою те, що Кровфорд Тіллінґаст взагалі почав займатися природничими науками і філософією. Ці речі варто залишити неупередженим і відстороненим дослідникам, оскільки людям почуття і дії вони пропонують однаково трагічні альтернативи: у випадку невдачі — відчай і невимовний, позамежний жах в разі успіху. Тіллінґаст уже зазнавав невдачі, самотності і меланхолії; але зараз, відчуваючи нудотний жах, я розумію, що тоді він був жертвою успіху. Я вже попереджав його ще десять тижнів тому, коли він захлинаючись оповідав про те, що, здавалося, от‑от відкриє. Він був тоді збуджений, немов у гарячці, і говорив неприродно високим, хоча, як і завжди, педантичним голосом.

— Що ми взагалі знаємо, — казав він, — про світ і всесвіт довкола нас? У нас сміховинно мало засобів сприйняття, а наші уявлення про навколишні речі безмежно малі. Ми бачимо речі лише таким чином, як дозволяє нам наша природа, і не можемо осягнути їхньої абсолютної сутності. Озброєні всього п’ятьма простими чуттями, ми вдаємо, що здатні осмислити безкінечно складний космос, хоча інші істоти з ширшим, сильнішим чи й зовсім іншим набором чуттів можуть не лише бачити речі зовсім інакше, ніж їх бачимо ми, але й можуть бачити і усвідомлювати цілі світи матерії, енергії і життя, які від нас перебувають на відстані простягнутої руки, — і все ж ніколи не можуть бути виявлені тими чуттями, якими ми володіємо. Я завжди вірив, що ці дивні, недосяжні світи існують просто перед нашим носом, а зараз, я певен, я знайшов спосіб зруйнувати межу, яка нас від них відділяє. І я не жартую. Ця машина біля столу упродовж доби генеруватиме хвилі, які впливатимуть на непізнані органи чуттів людини, котрі залишилися у нас лише в атрофованому чи рудиментарному вигляді. Ці хвилі відкриють нам неймовірні, незнані людині виміри, а деякі з них навіть незнані форми того, що ми називаємо органічним життям. Ми побачимо те, на що серед ночі виють пси, і в бік чого коти нашорошують вуха після опівночі. Ми побачимо все це, а також інші речі, котрі раніше не бачила жодна істота, що дихає. Ми перескочимо час, простір, виміри і, не поворухнувши й пальцем, пірнемо аж до дна творення.

Коли Тіллінґаст розповів мені про це, я запротестував — бо ж знав його досить добре, щоб радше налякатися, аніж зрадіти, але він говорив як одержимий і вигнав мене зі свого дому. Зараз він був не менш одержимий, але його бажання говорити подолало обурення, і почерком, який я ледве розібрав, він написав мені листа у доволі наказовій формі. Коли я увійшов до помешкання мого друга, який так раптово перетворився на тремтливу горгулью, мене вразив страх, що, здавалося, ховався тут у кожній тіні. Висловлені десять тижнів тому слова і переконання, здавалося, втілилися у темряву за межами маленького осяяного свічкою кола, і мені стало зле від порожнього, непізнаваного голосу господаря. Я би хотів, щоб десь поблизу були слуги, і мені геть не покращало від звістки, що три дні тому вони всі поїхали геть. Принаймні було вельми дивно, що старий Джордж покинув свого пана, і словом не прохопившись про це такому близькому другу сім’ї, як я. Бо саме він повідомляв мені усі новини про Тіллінґаста після того, як останній вигнав мене у нападі люті.

Утім, невдовзі я опанував свої страхи, які поступилися місцем цікавості та захвату. Звісно, я міг лише здогадуватися, що тепер хоче від мене Кровфорд Тіллінґаст, але я не сумнівався у тому, що він приберіг якийсь важливий секрет або відкриття, яким хотів поділитися. Раніше я виступав проти його дивних спроб зазирнути у немислиме; зараз же, коли, вочевидь, йому це до певної міри вдалося, я майже розділяв його рішучість, хоч перемога і далась дорогою ціною. Крізь темну порожнечу будинку я слідував угору за сполохами свічки у руці цієї охопленої лихоманкою пародії на людину. Здавалося, електрика була вимкнена, а коли я поцікавився цим у мого провідника, той відповів, що на це є певна причина.

«Це було б занадто… я б не наважився», — все бурмотів він. Мені дуже впала у вічі його нова звичка мимрити щось собі під ніс, бо раніше я за ним не помічав схильності до бесід із собою. Ми увійшли до лабораторії у дворику, і я побачив ту ненависну електричну машину, що сяяла хворобливим нездоровим, фіалковим маревом. Вона була під’єднана до потужної хімічної батареї, але, здавалося, не споживала струму, бо я згадав, що на ранніх стадіях експерименту, коли вона була увімкнена, то потріскувала і шуміла. У відповідь на моє запитання Тіллінґаст пробурмотів, що це стабільне світіння не є електричним у тому сенсі, в якому я можу це зрозуміти.

Тоді він посадив мене біля машини, так що сам опинився праворуч від мене, і десь під гроном скляних ламп повернув перемикач. Залунало звичне дзижчання, котре змінилося виттям і під кінець притишилось до такої м’якої вібрації, що, здавалося, ось-ось знову запанує тиша. Водночас світіння стало ще яскравішим, потім знову потьмяніло, зрештою, набуло блідого, незвичного кольору, чи то суміші кольорів, яких я не міг розпізнати і, тим паче, описати. Тіллінґаст поглянув на мене і помітив вираз здивування на моєму обличчі.

— Ти знаєш, що це таке? — прошепотів він. — Це ультрафіолет. — Він дивно вищирився у відповідь на моє здивування. — Ти думав, що ультрафіолет невидимий, — і так воно і є, — але зараз ти можеш бачити і його, і багато інших невидимих речей.

— Послухай! Хвилі з цієї штуки пробуджують в нас тисячі приспаних чуттів, чуттів, які ми успадкували за міріади років еволюції від стану роз’єднаних електронів до стану живих людей. Я бачив істину, і я прагну показати її тобі. Тобі цікаво, в чому вона полягає? Я розповім. — На цих словах Тіллінґаст, задувши свічку, сів навпроти і втупив у мене доволі моторошний погляд. — Ті твої органи чуття, що існують, — передовсім вуха, гадаю, — сприймають дуже і дуже багато відчуттів, бо вони тісно пов’язані з тими органами, які перебувають у сплячці. Є ще й інші. Ти чув коли-небудь про шишкоподібну залозу? Мені смішні наші обмежені ендокринологи, ці ошукані фройдизмом вискочки. Ця залоза є найважливішим органом чуття з-поміж усіх інших органів — я це відкрив. Вона — ніби наше внутрішнє око, вона передає візуальні зображення в мозок. І в нормальному стані ти саме так і отримуєш інформацію… я маю на увазі інформацію з іншого світу.

Я блукав поглядом величезною внутрішньою кімнатою з похилою південною стіною, тьмяно освітленою променями, які не можна вловити буденним оком. У дальніх кутках чаїлися тіні, а над усім приміщенням висіла поволока нереальності, яка затьмарювала його справжню природу і запрошувала уяву до світу символів і фантазмів. Поки Тіллінґаст мовчав, я все уявляв себе у величезному, неймовірному храмі давно мертвих богів, у якійсь абстрактній споруді з незліченними колонами з чорного каменя, які здіймалися від вологих плит підлоги до захмарної висоти за межами мого зору. Якийсь час картина була дуже чіткою, але мало-помалу поступилась місцем значно жахливішому відчуттю: відчуттю всеохопної, абсолютної самотності у безкінечному, незримому, беззвучному просторі. Здавалося, там лише порожнеча, нічого більше, і я відчув дитячий переляк, який і спонукав мене дістати із передньої кишені револьвер, який я завжди носив після заходу сонця ще звідтоді, як мене пограбували у Східному Провіденсі. Тоді з найвіддаленіших куточків далечіні звук м’яко злинув до чутних регістрів. Він був безмежно слабкий, трохи вібрував і, безперечно, був музикальним, але містив у собі нотку піднесеної дикості, яка перетворювала його вплив на ніжну муку, що охопила все моє тіло. У мене було таке відчуття, ніби хтось поруч дряпав скло піском. Заразом з’явилося щось, схоже на холодний протяг, який, вочевидь, линув з того ж напрямку, що й віддалений звук. А доки я незрушно чекав, відчув, що і звук і вітер лише наростають, і, як наслідок, я почав цілком дивним чином відчувати себе ніби прив’язаним до рейок на шляху гігантського локомотива, що все наближається. Я заговорив до Тіллінґаста, але варто мені було це зробити, як усі ці дивні враження негайно пощезли. Я бачив лише людину, сяйливу машину і тьмяне приміщення. Тіллінґаст гидотно вищирився на револьвер, який я майже несвідомо впустив, але з виразу його обличчя я був певен, що він бачив і чув те саме, що і я, якщо не значно більше. Я шепотів, що саме я пережив, а він, схилившись до мене, попросив поводитися якнайтихіше і налаштуватися на сприйняття.

— Не рухайся, — застеріг він, — бо у світлі цих променів, окрім того, що ми самі зможемо бачити, нас також буде видно. Я сказав тобі, що всі слуги пішли, але не розповів як. Усе через оту тупоголову покоївку — вона повмикала світло унизу, хоч я й застерігав її не робити цього, і між дротами виникла певна взаємна вібрація. Мабуть, це було страшно — навіть тут, нагорі, я чув її вереск, попри те, що я одночасно чув і бачив речі з інших вимірів, а потім було доволі неприємно по всьому будинку знаходити всі ті порожні купи одягу. Одяг пані Апдайк лежав неподалік від вимикача у вітальні — тим-то я й знаю, що це вона зробила. Воно їх усіх забрало. Але доки ми не рухаємося, ми з тобою у відносній безпеці. Пам’ятай, що ми маємо справу зі страхітливим світом, у якому ми з тобою практично безсилі і… Сиди спокійно!

Шок від одкровення і раптового наказу ввігнав мене у своєрідний ступор, і, нажаханий, мій розум знову відкрився для вражень, що надходили з того місця, яке Тіллінґаст називав «іншим світом». Я перебував у круговерті звуків і руху, перед очима у мене мерехтіла мішанина образів. Я бачив розмиті контури кімнати, але з якоїсь точки у просторі в неї, здавалося, проникала димна колона неясних форм, чи то хмар, просочуючись крізь суцільний дах просто у мене над головою праворуч. Потім знову постав ефект, що надавав кімнаті вигляд храму, але цього разу колони стриміли у безмежний океан світла, з якого зринав єдиний сліпучий промінь і ковзав уздовж хмарної колони, яку я бачив раніше. Після цього видиво стало геть калейдоскопічним, і в суміші образів, звуків і неназваних чуттєвих вражень я відчув, що ось-ось розчинюсь або іншим чином втрачу тілесну форму. Я завжди пам’ятатиму один яскравий спалах. Якусь мить здавалося, що я спостерігаю клаптик дивного нічного неба, сповненого сяйливих сфер, що оберталися, і коли воно віддалилося, я побачив, що ті палаючі сонця сформували туманність чи галактику певної форми; вона мала вигляд спотвореного обличчя Кровфорда Тіллінґаста. Іншого разу я відчув, як величезні живі відразливі об’єкти мчать повз мене, водночас проходячи, чи то прослизаючи крізь моє, очевидно, тверде тіло, і, здається, я помітив, як Тіллінґаст дивився на них — бо ж його добре треновані органи чуття уже могли їх візуально сприймати. Я пригадував, що він там казав про шишкоподібну залозу, і все запитував себе, що ж він там бачить своїм надприродним оком.

Раптово я й сам відчув, що у мене з’явилося щось на кшталт додаткового зору. З усіх боків світного і водночас тінистого хаосу постала картина, яка, попри невиразність, була узгодженою і сталою. Без сумніву, то було щось знайоме, бо незвична її частина накладалася на буденний земний вигляд так, як кінозображення можна спроектувати на розфарбовану театральну завісу. Я бачив лабораторію у внутрішньому дворику, електричну машину і спотворений образ Тіллінґаста навпроти, але поруч зі знайомими фізичними об’єктами у просторі не було жодного вільного клаптика. У гидотному сум’ятті змішувалися неймовірні живі і неживі образи, а поруч кожної знайомої речі існували цілі світи чужих, незнаних сутностей, і водночас здавалося, що всі відомі предмети лягають у скомпоновану картину інших, незнаних речей, і навпаки. На передньому плані серед живих об’єктів були величезні, чорнильного кольору медузоподібні потвори, які мляво звивалися в унісон із вібраціями машини. Їх було страшенно багато, і я із жахом побачив, як вони перетікали, ніби були напіврідкими, здатними проходити одна крізь одну і крізь те, що ми вважаємо твердими тілами. Вони не знали спокою, але, здавалося, їх постійний рух був підпорядкований якійсь жаскій меті. Іноді виглядало на те, що вони пожирають одна одну, нападник кидався на жертву і миттєво стирав її з поля зору. Здригнувшись, я зрозумів, що стерло нещасних слуг, і все не міг викинути це з голови, намагаючись розгледіти інші риси видимого тепер світу, що незримо нас оточував. Але Тіллінґаст, що спостерігав за мною, тепер заговорив.

— Ти їх бачиш? Ти їх бачиш? Ти бачиш цих істот, які кожну мить твого життя юрмляться довкола тебе і плинуть крізь тебе? Ти бачиш створінь, з яких складається те, що люди називають чистим повітрям і синім небом? Хіба мені не вдалося зруйнувати межу, хіба я не показав тобі світи, яких не спостерігала ще жодна жива людина? — Я чув його крики крізь жахливий хаос, дивився на його несамовите обличчя, яке так загрозливо схилилося до мене. Його очі палали вогнем, і вони відсвічували тим, що, як я зараз розумію, було всепоглинаючою ненавистю. Машина нестерпно загуділа.

— Думаєш, оці плаваючі штуки забрали слуг? Дурню, вони не можуть заподіяти шкоди! Але слуги зникли, хіба ні? Ти намагався мене зупинити, ти відраджував мене, коли я потребував, щоб мене хоч трохи підбадьорили, ти боявся одвічної правди, ти — проклятий боягуз, але зараз ти у моїх руках! Що забрало слуг? Що змусило їх так гучно верещати?.. Не знаєш, га? Скоро дізнаєшся! Дивись на мене, слухай, що я кажу! Ти думаєш, що справді існують такі речі, як час і простір? Ти уявляєш, що є такі речі, як форма чи матерія? Кажу тобі, я сягнув глибин, яких твій нікчемний мозок навіть не може уявити! Я зазирнув за межі пут вічності і прикликав демонів із зірок… Я підкорив собі тіні, які мандрують між світами, сіючи смерть і безумство… Простір належить мені, чуєш? Ті істоти полюють на мене — ті, що поглинають і знищують, — але я знаю, як їх уникнути. Вони дістануть тебе, як уже дістали слуг. Ворушишся там, містере? Я ж казав тобі, що рухатись небезпечно. Ти досі живий, бо я наказав тобі сидіти спокійно, — живий, щоб побачити ці видива і вислухати мене. Якби ти заворушився, вони б уже давно заявилися по тебе. Не бійся, вони тобі не зроблять боляче. Вони й слугам не завдали болю — то вигляд цих демонів змусив їх кричати. Мої тваринки не надто гарні, бо вони приходять з місць, де естетичні стандарти, скажімо, геть інші. Розчинитися — це цілком безболісно, запевняю тебе, але я хочу, щоб ти їх бачив. Я майже побачив їх, але я знаю, як зупинитись. Тобі нецікаво? Я завжди знав, що ти не науковець! Тремтиш, га? Тремтиш від прагнення побачити тих досконалих істот, яких я відкрив? То чому ж не рухаєшся? Стомився? О, не турбуйся, друже, бо вони вже близько… Дивись! Дивись, чорт забирай, дивися!.. Просто над твоїм лівим плечем…

Решта історії дуже коротка і може бути відомого вам із газетних заміток. Поліція почула постріл у старому будинку Тіллінґаста і знайшла нас там — Тіллінґаста мертвого, а мене непритомного. Вони заарештували мене, бо в руці я стискав револьвер, але звільнили через три години, коли з’ясувалося, що Тіллінґаст помер від серцевого нападу, і побачили, що мій постріл був спрямований на смертоносну машину, яка, геть знищена, стояла на підлозі. Остерігаючись, що судмедексперт сприйме усе скептично, я небагато розповів з того, що бачив, але з ухильних відповідей лікар зробив висновок, що мене, безсумнівно, загіпнотизував мстивий і спраглий вбивства безумець.

Хотілося б вірити лікарю. Це допомогло б моїм розхитаним нервам, якби я міг уникнути своїх теперішніх думок про повітря довкола і небо наді мною. Я ніколи не почуваюся на самоті, ніколи не почуваюся затишно, а коли я втомлений, мене іноді непокоїть страхітливе відчуття, що мене переслідують. Один простий факт не дозволяє мені повірити словам лікаря — поліція так ніколи й не знайшла тіл тих слуг, убивцею яких визнали Кровфорда Тіллінґаста.

Храм

Рукопис, знайдений на узбережжі Юкатану

Двадцятого серпня 1917 року, я, Карл Гайнріх, граф фон Альтберґ-Еренштайн, капітан-лейтенант військово-морських сил Імперії і командир субмарини U–29, довіряю цю пляшку і записи в ній водам Атлантичного океану у незнаному мені місці, але, мабуть, поблизу 20-го градуса північної широти і 35-го градуса західної довготи, де на дні океану лежить мій виведений з ладу корабель. Я роблю це через власне бажання донести до загалу деякі неординарні факти, з огляду на те, що навряд чи я виживу, щоб розповісти про це особисто, оскільки став заручником обставин настільки ж загрозливих, наскільки й надзвичайних, які включають в себе не лише безнадійну аварію U–29, але й катастрофічне ослаблення моєї залізної германської сили волі.

Ополудні 18 липня я передав по радіо на U–61, яка тримала курс на Кіль, що ми торпедували британське вантажне судно Вікторія на маршруті Нью-Йорк — Ліверпуль на 45° 16´´ північної широти і 28° 34´´, дозволивши команді повантажитись на шлюпки, щоб отримати хороші кадри у нашому фільмі для адміралтейства. Корабель затонув вельми мальовничо — спершу носова частина, здіймаючи корму високо над водою, аж поки корпус не піднявся перпендикулярно до морського дна. Наша камера нічого не пропустила, і я шкодую, що така чудова плівка ніколи не потрапить у Берлін. Після цього ми розстріляли шлюпки з кулеметів і занурились.

Коли вже перед заходом сонця ми спливли на поверхню, на палубі лежало тіло моряка, чиї руки намертво вчепилися в поруччя. Бідолаха був молодий, смуглошкірий і дуже вродливий; здається, італієць чи грек, безсумнівно, з команди Вікторії. Вочевидь, він шукав порятунку на тому самому кораблі, який потопив його власний, — ще одна жертва несправедливої війни, яку англійські свині розв’язали проти нашої славної Батьківщини. В надії зняти якийсь сувенір, наші обшукали його і в кишені куртки знайшли вельми незвичайний шматок слонової кістки, на якій була вирізьблена увінчана лавровим вінком голова юнака. Мій помічник, лейтенант К’єнце, вважав що ця річ має величезну історичну і художню цінність, тому забрав її собі. Ні він, ні я не могли собі уявити, як вона взагалі змогла опинитися у власності простого моряка.

Після того як мерця викинули за борт, відбулося два інциденти, які неабияк стурбували команду. Очі хлопця були заплющені, але коли його тіло почали тягнути до краю палуби, вони раптом широко розплющились, і багатьом здавалося, що вони пережили дивну ілюзію, ніби очі непорушно і насмішкувато втупились у Шмідта і Ціммера, котрі тієї миті схилилися над трупом. Боцман Мюллер, вже старший чоловік, якому б належало бути мудрішим за інших, якби він не був забобонною ельзаською свинею, був настільки вражений, що продовжив стежити за тілом, навіть коли воно було вже у воді, і присягався, що, занурившись на невелику глибину, мрець розправив зсудомлені кінцівки і, набувши пози плавця, стрімко поплив від човна у південному напрямку. Нам із К’єнце не дуже сподобались ці вияви селянської тупості, і ми висловили команді сувору догану, особливо Мюллерові.

Наступного дня через раптове нездужання частини екіпажу атмосфера на кораблі була вкрай неспокійна. Вочевидь, вони страждали від викликаного довгим плаванням нервового зриву, їм усім снилися жахіття. Кілька чоловік здавалися вкрай пригніченими і дезорієнтованими; впевнившись, що ніхто з них не симулював свою недугу, я звільнив їх від виконання обов’язків. Море було неспокійне, тож ми занурились на глибину, де не так сильно дошкуляли хвилі. Тут було відносно тихо, попри незрозумілу підводну течію, якої ми не могли знайти на жодній з наших океанографічних карт. Стогони хворих дратували все більше; але оскільки не виглядало на те, що вони деморалізували решту команди, ми не вдавались до екстремальних заходів. У наших планах було залишатися на місці і перехопити лайнер Дакія, згаданий у повідомленнях наших агентів з Нью-Йорка.

Рано-вранці ми піднялися на поверхню і виявили, що шторм дещо стих. На північному обрії виднілися дими з труб бойового корабля, але на такій відстані ми почувалися в безпеці — надто з нашою здатністю зануритись під воду. Значно більше нас хвилювали балачки боцмана Мюллера, які до ночі стали геть дикими. Він перебував у жалюгідному інфантильному стані, белькотів щось про видіння мертвих тіл, які пропливають повз ілюмінатори; тіл, які з цікавістю в них зазирають, казав, що в цих роздутих тілах він упізнавав загиблих впродовж наших славних бойових операцій. Ще казав, що молодик, якого ми знайшли і викинули за борт, був їхнім очільником. Це було гидко і ненормально, тож ми закували Мюллера в кайдани і сильно відшмагали. Команда не була у захваті від такого покарання, але необхідно було підтримувати дисципліну. Ми також відхилили прохання очолюваних Ціммером матросів викинути вирізану зі слонової кістки голову в океан.

Двадцятого червня матроси Бойн і Шмідт, які увесь минулий день хворіли, ніби збожеволіли. Я шкодував, що в усьому нашому офіцерському складі не було жодного лікаря-психіатра, бо життя кожного німця безцінне, але постійні верески цих двох стосовно жахливого прокляття неабияк підірвали дисципліну, тож ми вдалися до винятково суворих заходів. Команда сприйняла цю подію із похмурим мовчанням, але Мюллер, здавалося, втихомирився, і надалі вже не турбував нас. Увечері ми його звільнили, і він мовчки повернувся до своїх обов’язків.

Наступного тижня, виглядаючи Дакію, ми всі дуже нервували. Напругу лише підігріло зникнення Мюллера і Ціммера, котрі внаслідок нав’язливих страхів, які їх діймали, безсумнівно, вкоротили собі віку, хоча ніхто й не бачив, як вони стрибають за борт. Я неабияк втішився, позбувшись Мюллера, бо навіть його мовчання гнітюче впливало на всю команду. Тепер усі більше мовчали, ніби затамувавши в собі потаєний страх. Багато захворіли, але більше ніхто не здіймав бучі. Атмосфера вплинула і на лейтенанта К’єнце, його дратувала кожна дрібничка — наприклад, величезна зграя дельфінів, що зібралася довкола U–29, і все більша інтенсивність не зазначеної на наших мапах південної течії.

Зрештою, стало зрозуміло, що ми проґавили Дакію. Подібні невдачі не були винятком, тож ми відчули радше заспокоєння, аніж розчарування, бо далі на порядку денному було повернення у Вільгельмзгавен. Ополудні 28 червня ми повернули на північний схід, і, незважаючи на дещо комічні труднощі, які нам завдавали незвично великі зграї дельфінів, ми вже невдовзі лягли на курс.

Цілковитою несподіванкою став для нас вибух у моторному відсіку о другій ночі. У двигунах не було жодних неполадок, не було помічено жодних слідів людської недбалості, а все ж несподівано страшний удар струснув човен від носа до корми. Лейтенант К’єнце помчав у машинний відсік, де виявив безнадійно зруйновані вибухом паливний бак і більшість механізмів, а також тіла механіків Раабе і Шнайдера. Наше становище раптово стало критичним, бо хоча залишилась непошкодженою система хімічної фільтрації повітря, і доки у нас буде стиснене повітря і робочі батареї, ми все ще могли використовувати механізми підйому і занурення корабля та роботу шлюзів, утім, ми не могли ні запустити двигуни, ні керувати субмариною. Шукати порятунку на шлюпках означало віддати себе в руки ворогу, необґрунтовано озлобленого проти нашої великої германської нації, а за допомогою радіо, ще з того самого дня, як ми потопили Вікторію, нам так і не вдавалося вийти на зв’язок із жодним підводним човном імперського флоту.

Від моменту аварії і аж до другого липня ми постійно дрейфували на південь, не маючи жодного плану і не зустрічаючи жодного корабля. Дельфіни досі кружляли навколо U–29, а з огляду на відстань, яку ми здолали, це доволі цікавий факт. Вранці другого липня ми побачили військовий корабель під американським прапором, і в усієї команди прокинулось незбориме бажання капітулювати. Зрештою, лейтенанту К’енце довелося застрелити матроса на прізвище Траубе, який з особливим запалом підтримував цей негідний німця бунт. На деякий час це заспокоїло команду, і ми змогли непомітно зануритись.

Наступного ранку з півдня налетіла величезна зграя морських птахів, а в океані раптово здійнялися штормові хвилі. Задраївши люки, ми стали чекати, що буде далі, доки не стало ясно, що або ми негайно зануримось, або нас перекинуть велетенські хвилі. Тиск повітря і залишки електроенергії вже відчутно зменшилися, тож ми намагалися за будь-яку ціну уникати непотрібних витрат наших і без того бідних ресурсів, але в цій ситуації вибору не було. Ми глибоко не занурювалися, і коли через кілька годин море заспокоїлось, вирішили повернутися на поверхню. Втім, тут виникла нова проблема, бо корабель не реагував на пристрої, що забезпечували підйом на поверхню, і механіки тут не могли зарадити. Серед команди у нашій підводній тюрмі наростала паніка, дехто з них навіть почав знову бурмотіти про фігурку зі слонової кістки, яка зберігалася у лейтенанта К’єнце, але їх утихомирив вигляд автоматичного пістолета. Ми й самі як тільки могли намагалися відволікти цих бідолах, змушуючи їх лагодити обладнання, хоч і знали, що це не має сенсу.

Зазвичай ми з К’єнце спали по черзі; і близько п’ятої ранку четвертого липня, саме коли я спав, стався відкритий бунт. Шестеро цих свиней-матросів, які ще залишилися, вирішили, що все втрачено, і через нашу відмову два дні тому здатися військовому кораблю янкі, раптово впали в шал і гарячково гасали кораблем, сіючи навколо прокльони і безлад. Вони гарчали, як тварини, якими вони й були, сліпо ламаючи обладнання і меблі, верещали про такі дурниці, як прокляття зображення зі слонової кістки і темношкірого мертвого молодика, який дивився на них і відпливав геть. Лейтенант К’єнце оторопів, втративши будь-яку здатність до дії, чого й варто було чекати від м’якотілого, жіночного вихідця з областей Рейну. Я застрелив усіх шістьох, оскільки це було необхідно, і впевнився, що ніхто з них не вижив.

Ми повикидали тіла через подвійні шлюзи і залишилися на U–29 самі. К’єнце сильно нервував і через це запив. Було вирішено, що ми триматимемось якомога довше, використовуючи величезні запаси провізії і хімічних реагентів для отримання кисню, які, попри все, не постраждали від божевільних витівок цих брудних свиней. Наші компаси, лімінографи[37] та іншу делікатну апаратуру було знищено; тож у подальшому будь-яка наша орієнтація на місцевості могла базуватися хіба на здогадах, наручних годинниках, календарі і поточній швидкості дрейфу, вирахуваній зі спостережень за об’єктами, які ми могли бачити крізь ілюмінатори чи з бойової рубки. На щастя, комплектованих батарей мало вистачити ще надовго, до того ж окрім внутрішнього освітлення ми могли дозволити собі вмикати прожектор. Ми ним нерідко освітлювали довколишній простір, але бачили лише дельфінів, що плили паралельно напрямку, в якому ми дрейфували. Ці дельфіни цікавили мене ще й з наукового погляду, бо хоч звичайний Delphinus delphis є китоподібним ссавцем, нездатним існувати без повітря, я невідривно спостерігав за одним із цих плавців упродовж двох годин і жодного разу не бачив, щоб він збирався перервати своє перебування під водою.

З плином часу ми з К’єнце вирішили, що, продовжуючи наш дрейф на південь, занурюємося все глибше. Ми вели спостереження за морською флорою і фауною і читали на цю тему багато книжок з моєї дорожньої бібліотечки. Проте не можу не зазначити того, що в цих царинах мій компаньйон був цілковитий профан. Він мислив не як пруссак, віддаючись фантазіям чи розважанням, які не мали жодного сенсу. На нього серйозно вплинув факт нашої неминучої зустрічі із смертю, тож він часто молився, каючись за всіх тих чоловіків, жінок і дітей, яких ми відправили на дно, забуваючи, що кожен вчинок на користь німецької держави є благородним. З часом він ставав усе більше неврівноваженим, годинами вдивляючись у свій образ зі слонової кістки і розказуючи вигадані історії про речі, загублені і забуті під товщею моря. Іноді, задля психологічного експерименту, я сам заговорював з ним про ці дива, а потім вислуховував його безкінечні поетичні цитати і байки про затонулі кораблі. Мені було його шкода, бо мені боляче дивитися, як німець страждає, але він був не найкращим компаньйоном для смерті. Собою ж я пишався, знаючи що Батьківщина шануватиме мою пам’ять і що моїх синів учитимуть бути такими ж чоловіками, як я.

Дев’ятого серпня ми впритул наблизилися до океанського дна і освітили його потужним променем прожектора. Перед нами була широка горбиста рівнина, переважно вкрита водоростями і всіяна мушлями дрібних молюсків. Тут і там стриміли слизуваті об’єкти дивної форми, вкриті рослинами і купами морських жолудів, втім, К’єнце негайно заявив, що то у своїх могилах покояться давні кораблі. Його збентежила лише одна річ, шпиль з якогось твердого матеріалу, що здіймався над океанським дном приблизно на чотири фути, завтовшки приблизно два фути, з пласкими бічними гранями, що під тупим кутом сходилися з гладенько стесаним верхом. Я назвав цей шпиль відколотим шматком скелі, але К’єнце здалося, що він бачив на ньому різьблення. Невдовзі він почав тремтіти і, ніби перелякавшись, відвернувся від ілюмінатора. Я не можу знайти цьому іншого пояснення, окрім того, що його приголомшили безмір, темрява, давність і таємничість океанської безодні. Його розум був втомлений, але я завжди залишаюся німцем і встиг помітити дві речі: по-перше, U–29 спокійно витримувала глибоководний тиск, по-друге, ті дивні дельфіни так само нас оточували, навіть всупереч тому, що більшість натуралістів вважають неможливим існування вищих організмів на такій глибині. Втім, я впевнений, що раніше переоцінював швидкість занурення субмарини, але навіть попри це ми були досить глибоко, щоб цей феномен був вартий уваги. Судячи з орієнтирів на дні океану, швидкість нашого дрейфу на південь була приблизно тією ж, яку я вирахував з руху живих організмів ще у верхніх шарах океану.

О 3:15 дня 12 серпня бідний К’єнце остаточно збожеволів. До того він сидів у бойовій рубці, увімкнувши зовнішній прожектор, коли це раптом увірвався до бібліотечного відсіку, де я саме читав, і вираз його обличчя одразу виказав його наміри. Тут я повторюю те, що він сказав, підкреслюючи слова, які він сам виділяв: «Він кличе! Він кличе! Я чую його! Ми мусимо йти!» Отак говорячи, він схопив зі столу те різьблене на слоновій кістці зображення, вкинув його до кишені і вхопив мою руку, намагаючись тягти мене до трапа на палубу. За мить я зрозумів, що він хоче відкрити шлюзи і витягти мене назовні у воду, це була суїцидальна і згубна манія, до якої я заледве чи був готовий. Коли я вперся і спробував повернути його до тями, він раптово ошалів, повторюючи: «Пішли — не чекай більше; нам краще розкаятися і здобути прощення, ніж опиратися і накликати на себе прокляття». Тоді я відмовився від спроб його заспокоїти і назвав його божевільним та жалюгідно неповноцінним. Але він не зважав і все кричав: «Якщо я божевільний, то це милосердя. Хай змилуються боги над людиною, яка у своїй безсердечності зможе зберегти розум, коли настане жахливий кінець! Ходімо назустріч божевіллю, доки він ще милосердно кличе!»

Здавалося, цей спалах його психічно виснажив, бо після цього він став значно спокійнішим, почав просити в мене дозволу податися туди самому, якщо вже я не хочу його супроводжувати. Цього разу план дій був очевидний. Так, він німець, але всього лише уродженець рейнських областей, до того ж простого походження, а зараз він був доволі небезпечним безумцем. Погодившись на його суїцидальне прохання, я б відразу позбавив себе того, хто з колеги перетворився на загрозу. Я попросив його перед відходом залишити мені ту фігурку зі слонової кістки, але він зустрів це прохання таким вибухом сміху, що я не наважився його повторити. Тоді я запитав, чи не бажає він залишити прощальний подарунок, чи пасмо волосся для своєї сім’ї у Німеччині, на випадок, якщо мене врятують, але знову у відповідь почув лише дивний сміх. Тож він пішов до трапу, а я — в апаратну і, виждавши належний інтервал, запустив механізм, який послав його на смерть. Коли я зрозумів, що він уже перебуває назовні човна, я просвітив прожектором води довкола човна у спробі востаннє його побачити, бо я хотів пересвідчитись, чи розплющить його тиск води, як мав би теоретично, а чи тіло залишиться неушкодженим, як оті дивні дельфіни. Втім, я не зміг знайти жодних слідів мого покійного компаньйона, бо саме перед ілюмінаторами рубки дельфіни зібралися навдивовижу щільною масою.

Того вечора я пошкодував, що тишком не витягнув ту кістяну фігурку з кишені бідного К’єнце перед тим, як він пішов, бо мені все не давали спокою спогади про неї. Я ніяк не міг забути це молоде, вродливе обличчя з вінком-короною, хоча від природи я не надто творча особистість. А ще мені стало прикро від того, що ні з ким поговорити. Краще вже К’єнце, який, звичайно, був в інтелектуальному плані нижчий за мене, аніж ніхто. Тієї ночі я погано спав і все думав, коли ж настане кінець. Звісно, я розумів, що мої шанси на порятунок мізерні.

Наступного дня я піднявся у рубку і почав уже звичне вивчення довкілля за допомогою прожектора. У північному напрямку пейзаж мало чим відрізнявся від того, який ми спостерігали останні чотири дні, відколи помітили дно, але я зауважив, що швидкість дрейфу U–29 зменшилась. Коли я розвернув промінь прожектора на південь, то побачив, що далі океанське дно переходить у пологий спуск, і, що цікаво, у певних визначених місцях із нього стримлять кам’яні блоки, розташовані ніби за певною схемою. Човен занурювався не настільки швидко, щоб можна було відразу розгледіти дно спуску, тож невдовзі, щоб висвітити дно, я був змушений збільшити потужність прожектора. Через різку зміну положення у прожекторі відійшов контакт, і його ремонт спричинив кількахвилинну затримку, але зрештою світло знову спрямувалося донизу, висвітлюючи морську долину піді мною.

Я в жодному сенсі не емоційна людина, але відчув справді величезний захват, коли побачив те, що висвітив електричний промінь мого прожектора. І як людина, вихована у традиціях прусської культури, я не мав би дивуватися, зважаючи на геологію та історію, що свідчать про величезні зрушення в океанічних і континентальних шельфах. Перед моїми ж очима постав обшир із безліччю впорядковано розташованих величних споруд, що перебували на різних стадіях руйнації; споруд, які, безсумнівно, належали величній, хоча й невідомій мені культурі. Найпевніше, вони були мармурові, і то саме мармур білувато відсвічував у променях прожектора, і здавалося, що це величезне місто займає всю площу вузької долини, місто з численними храмами і віллами, розташованими окремо на крутих довколишніх схилах. Дахи попровалювалися, а колони впали, але всюди залишався дух невимовної давньої величі, який ніщо не могло знищити.

Побачивши навіч Атлантиду, яку я раніше вважав не більш ніж міфом, я відчув себе найазартнішим з дослідників. На дні цієї долини колись текла річка, бо, придивившись до ландшафту, я помітив залишки кам’яних і мармурових мостів і молів, терас і дамб — колись пишних і прекрасних. У своєму запалі я мало не опустився до ідіотської сентиментальності бідного К’єнце і запізно помітив, що південна течія зникла, дозволяючи U–29 повільно опускатися на затонуле місто, немов аероплан, що заходить на посадку над звичайним містом на поверхні. Також я не відразу помітив і те, що зникла зграя цих незвичайних дельфінів.

Приблизно через дві години човен ліг на бруковану площу біля скелястого схилу долини. З одного боку я міг бачити ціле місто, яке збігало від площі до колишнього узбережжя річки, з іншого ж боку, несподівано близько, я побачив багато оздоблений і чудово збережений фасад величної будівлі, вочевидь, храму, витесаного в суцільному камені. Я можу лише здогадуватися про походження мистецького оздоблення цього титанічного творіння. За монументальним фасадом, мабуть, ховалися численні внутрішні приміщення, бо храм дивився назовні багатьма широкими вікнами. У центрі зяяли величезні відчинені двері, до яких вели вражаючі своєю розкішшю сходи, оточені витонченими різьбленнями, які нагадували вакхічних персонажів. Особливо вирізнялися величні колони і фриз, прикрашені скульптурами неймовірної краси; скульптури зображали ідилічні пасторальні сцени і процесії жерців і жриць із дивним церемоніальним приладдям, які поклонялися світлосяйному богу. Виконання цих витворів мистецтва вражало своєю досконалістю, мало сильний відтінок елліністики, але було на диво своєрідним. Від нього віяло жаскою давниною, хоча це був радше найвіддаленіший, аніж безпосередній предок грецького мистецтва. Я не маю сумнівів у тому, що кожнісінька деталь цього монументального витвору була витесана з неторканої раніше скелі. Складалося враження, що це частина гірського масиву, хоча я не можу навіть уявити, яким чином створювалися просторі внутрішні приміщення. Можливо, їхню основу становили печера або система печер. Ані час, ані затоплення водою не пошкодили первісної величі цього страхітливого храму — бо це був саме храм, — і сьогодні, через тисячі років, він стоїть, не осквернений і непорушний, серед вічної ночі і мовчання океанських глибин.

Я не можу злічити годин, які я втратив, дивлячись на затонуле місто з його будівлями, арками, статуями і мостами, і на колосальний храм — красивий і таємничий. Хоча я знав, що смерть уже близько, мене все одно діймала цікавість, і я все спрямовував на нього промінь прожектора у спраглому пошуку. Промінь світла дозволив мені вивчити багато деталей, але не давав зазирнути за розчахнуті двері вирізаного у скелі храму, тож через деякий час, усвідомлюючи потребу берегти енергію, я вимкнув струм. Тепер промені стали набагато тьмяніші, аніж були впродовж тижнів нашого дрейфу. І, ніби під’юджене неминучою втратою світла, зросло моє прагнення дослідити ці морські таємниці. Саме я, німець, маю бути першим, хто проторує ці забуті у вічності дороги!

Я дістав і оглянув глибоководний водолазний костюм з металевими шарнірними з’єднаннями, перевірив портативний ліхтар і дихальний апарат. Хоч пройти подвійний шлюз самому і буде нелегко, я вірив, що за допомогою своїх наукових вмінь здолаю всі перешкоди і зможу особисто пройтися мертвим містом.

Шістнадцятого серпня я спромігся вийти з U–29 і почав обережно торувати шлях крізь поруйновані і замулені вулиці до давньої річки. Я не знайшов скелетів чи інших людських останків, але відшукав цілий археологічний скарб у вигляді скульптур і монет. Про них я зараз не можу багато сказати, окрім хіба що відчуття побожного трепету перед культурою, яка була на вершині розвитку і слави, коли печерні люди блукали Європою і Ніл котив свої води повз дикі необжиті береги. Інші, спрямовані моїм рукописом, якщо його коли-небудь знайдуть, повинні розкрити таємниці, про які я лише здогадуюсь. Мої електричні батареї вже майже розрядились, і я повернувся на човен, постановивши собі наступного дня дослідити кам’яний храм.

Сімнадцятого серпня, коли мій намір дослідити таємничий храм лише посилився, мене спіткало величезне розчарування, бо я виявив, що ще у липні під час заколоту тих свиней були знищені засоби, необхідні для перезарядки переносного ліхтаря. Моя лють була безмежна, але мій німецький глузд не дозволив мені вирушати непідготовленим у непроникну темряву внутрішніх приміщень, які могли виявитися лігвом якогось неймовірного морського чудовиська або лабіринтом проходів, з відгалужень яких я б ніколи не зміг повернутися. Все, що я міг, це увімкнути ослаблий прожектор U–29, з його допомогою піднятися храмовими сходами і дослідити зовнішні різьблення. Сніп світла падав на двері під висхідним кутом, тож моя спроба зазирнув всередину і бодай щось розгледіти виявилася марною. Не було видно навіть стелі, але я все ж ступив кілька кроків досередини, попередньо промацавши підлогу палицею, втім, йти далі не відважився. Понад те, вперше у своєму житті я відчув страх. Я почав розуміти, звідки у бідного К’єнце з’явилися ці настрої, бо хоча мене все дужче притягував храм, я боявся його заповненої водою безодні, боявся сліпо, і мій страх лише посилювався. Повернувшись на субмарину, я вимкнув усе світло і замислено сидів у темряві. Відтепер електрику треба було берегти лише для екстрених випадків.

Суботу вісімнадцятого я провів у цілковитій темряві, мене мордували думки і спогади, які загрожували зламати мою німецьку волю. К’єнце збожеволів і загинув ще до того, як ми дісталися цих зловісних уламків неосяжно далекого минулого, і порадив мені піти з ним. Невже і справді фатум зберіг мій розум лише для того, щоб безперешкодно привести мене до кінця значно жахливішого і неймовірнішого, аніж будь-хто може уявити? Мої нерви надто напружені, і мені треба позбутись всіх цих притаманних слабкій людині емоцій.

Я не міг заснути суботньої ночі, тож, вже не дбаючи про майбутнє, увімкнув світло. Дратувало те, що у мене раніше зникне електрика, аніж закінчаться запаси повітря і харчів. Я знову повернувся до думки про легку смерть і перевірив свій автоматичний пістолет. Над ранок я, мабуть, заснув з увімкненим світлом, бо вчора вранці, прокинувшись у цілковитій темряві, виявив, що всі батареї розрядилися. Я згаяв кілька сірників поспіль і страшенно пожалкував про недалекоглядність, з якою ми раніше спалили увесь свій запас свічок.

Коли згас останній сірник, який я наважився витратити, я залишився сидіти без світла в абсолютній тиші. Упереміш з думками про неминучий кінець у моїй пам’яті зринали усі попередні події, і тоді переді мною постало до часу приспане усвідомлення, яке слабшу і забобоннішу людину змусило б здригнутися. Голова світлосяйного бога на скульптурах кам’яного храму була та сама, що й на різьбленому шматочку слонової кістки, який мертвий моряк приніс із моря, а нещасний К’єнце повернув назад.

Я був трохи збентежений цим збігом, але не сказав би, що заляканим. Лише нерозвинений розум прагне пояснити незвичайні і складні речі примітивним спрощенням до надприродного. Так, збіг був дивним, але і моє мислення було достатньо тверезим, щоб не поєднувати обставин без жодного логічного зв’язку чи шукати містичні ланки між катастрофічними подіями, які спіткали нас від дня потоплення «Вікторії», і моїм теперішнім становищем. Відчуваючи потребу у відпочинку, я прийняв снодійне і ще раз поринув у нетривалий сон. Мій нервовий стан відбився на снах, бо мені здавалося, що я чую крики потопельників і бачу мертві обличчя біля ілюмінаторів корабля. І посеред тих мертвих облич було єдине живе, знущальне обличчя юнака з кістяної фігурки.

Мені варто вкрай обережно записувати те, що стосується мого сьогоднішнього пробудження, бо я перебуваю у вкрай знервованому стані, і до фактів починають домішуватися мої галюцинації. Мій випадок вельми цікавий з погляду психології, і я шкодую, що не можу звернутися до котрогось із компетентних німецьких фахівців, аби він провів обстеження. Щойно я розплющив очі, моїм першим почуттям було незбориме прагнення увійти до кам’яного храму, прагнення, що лише наростало і якому я все ж несвідомо вирішив опиратися через якесь відчуття страху, що рухало мене у протилежному напрямку. Потім мене охопило відчуття світла посеред пітьми, яка запала внаслідок повного вичерпання заряду батарей; мені навіть здалося, що крізь ілюмінатор, який виходив у бік храму, я бачу щось на кшталт фосфоричного сяйва у воді. Це розпалило мою цікавість, бо я знав, що жоден глибоководний організм не здатен так фосфоресціювати.

Але перш ніж я встиг у цьому розібратися, мене охопило третє відчуття, яке через свою ірраціональність змусило мене сумніватися у всьому, що фіксує моя свідомість. Це була слухова галюцинація: ритмічний, мелодійний звук, схожий на якийсь дикий, але прекрасний хоральний гімн, що долинав ззовні повністю звуконепроникної обшивки U–29. Переконаний у своїй психологічній і нервовій нестабільності, я запалив кілька сірників і вжив велику дозу розчину броміду натрію, який заспокоїв мене настільки, щоб зникла ілюзія звуку. Але фосфоричне світіння залишилось, а мені було все важче притлумлювати дитинячий порив припасти до ілюмінатора у пошуках його джерела. Воно було жахливо реалістичне, і скоро з його допомогою я зміг розрізнити знайомі об’єкти довкола себе, і серед них порожню склянку від броміду натрію, хоча де вона лежить, я раніше не мав жодного уявлення. Ця остання обставина змусила мене замислитись: я перетнув кімнату і торкнувся склянки. Вона була саме там, де, як мені здалось, я її бачив. Тепер я знав, що світло або було реальним, або ж було частиною настільки стійкої і чіткої галюцинації, що я не мав жодного шансу її розвіяти, тож, облишивши опір, я пішов до рубки, щоб подивитися на джерело світла. Чи міг то бути ще один корабель класу U, який би дав мені можливість врятуватися?

Читачеві в жодному разі не слід сприймати все нижческазане як щиру правду, бо оскільки ці події виходять за межі законів природи, вони, поза сумнівом, є суб’єктивними і нереальними витворами мого перенапруженого розуму. Коли я увійшов до рубки, то побачив, що море відсвічувало набагато менше, ніж я очікував. Поблизу не було жодної фосфоресцентної тварини чи рослини, а міста, що спускалося до річки, не було видно крізь морок. Те, що я бачив, не було захопливим, не було гротескним чи лячним, але воно загасило останню іскру надії щодо стану моєї свідомості. Двері і вікна вирубаного у скелястому пагорбі підводного храму яскраво сяяли тремтливим світлом, так, ніби десь глибоко всередині нього палало велике жертовне вогнище.

Усі пізніші події були хаотичними. Що більше я вдивлявся у неприродно освітлені вікна і двері, то більше неймовірних видінь поставало перед моїми очима — видінь настільки незвичайних, що мені бракує слів, аби розповісти про них. Здавалося, я можу розгледіти у храмі речі, як непорушні, так і рухомі; здавалося, я знову чую потойбічні співи, які вчувалися мені, щойно я прокинувся. В мені здійнялися думки і страхи, зосереджені довкола того юнака з моря і кістяної фігурки, образ якої повторювався на фризі і колонах храму переді мною. Я подумав про бідолашного К’єнце — де тепер спочиває його тіло з фігуркою, яку він забрав із собою в море? Він попереджав мене про щось, і я не звернув уваги, — але він був лише м’якотілий уродженець рейнських земель, якого звели з глузду труднощі, з якими пруссак міг легко впоратися.

Кінець історії простий. Моє прагнення вийти назовні і врешті-решт потрапити до храму перетворилося на категоричний наказ, який не допускав жодних заперечень. Моя німецька воля більше не контролює моїх дій, і відтепер я майже не маю над собою влади. Саме таке божевілля довело до смерті К’єнце, спрямувавши його, незахищеного, у океан, але я пруссак і я раціональна людина, а отже, якнайповніше скористаюся тими можливостями, які ще залишилися у моєму розпорядженні. Коли я вперше зрозумів, що мушу йти, то підготував водолазний костюм, шолом і повітряний регенератор, щоб за потреби мати можливість їх миттєво одягнути, і негайно взявся за написання цієї невеликої квапливої хроніки, маючи надію, що одного дня вона побачить світ. Я закоркую записи у пляшку і довірю її морю, назавжди покидаючи U–29.

Навіть до пророцтв божевільного К’єнце у мене немає страху. Те, що я бачив, не може бути правдою, і я знаю, що оце моє божевілля приведе мене щонайбільше до смерті від задухи, коли закінчиться повітря. Світло у храмі є простим витвором уяви, і я помру у чорних і забутих глибинах, спокійно, як німець. Джерелом того демонічного сміху, який я чую, пишучи ці рядки, є лише мій власний ослаблий мозок. Тож я ретельно одягну костюм і сміливо піднімуся сходами у первісну святиню, у мовчазну таємницю незвіданих вод і незліченних років.

Ньярлатотеп

Ньярлатотеп… повзучий хаос… я останній… І я розповім про це порожнечі…

Я не пригадую напевне, коли це все почалося, але це трапилося кілька місяців тому. Загальна напруга була жахлива. До пори політичного і соціального неспокою додалось дивне, загрозливе передчуття жахливої фізичної небезпеки, небезпеки повсюдної і всеохопної, небезпеки, з якою можна зіткнутися лише у найстрашніших нічних видіннях. Я пригадую, як довкола ходили люди з тривогою на блідих обличчях, шепотіли перестороги і пророцтва, які ніхто не відважився б свідомо повторити чи навіть зізнатись самому собі про почуте. Над землею нависла атмосфера невимовної провини, а з міжзоряних безодень віяло холодом, від якого здригалися ті, хто залишався у темряві на самоті. У змінах пір року стався якийсь зловісний збій — бабине літо тривало страшенно довго, і всі відчували, що влада над світом, якщо не над усім всесвітом, перейшла від знаних богів чи сил до влади богів і сил, незнаних раніше.

І тоді з Єгипту прийшов Ньярлатотеп. Ніхто не міг сказати, хто він, але в його жилах текла кров давнього Єгипту, і він був подібний до фараона. Коли він з’являвся, фелахи падали ниць, хоча й не могли пояснити, чому вони це робили. Сам він казав, що постав із двадцятисемистолітнього мороку і чув послання з місць за межами нашої планети. На цивілізовані землі прийшов Ньярлатотеп, смаглявий, стрункий і моторошний, він постійно купував якісь дивні пристрої зі скла і металу і майстрував із них ще дивовижніші механізми. Він багато говорив про науку — зокрема про електрику і психологію — і проводив такі демонстрації могуті, що його глядачам відбирало мову, а слава його від того непомірно росла. Люди радили одне одному побачити Ньярлатотепа, і при цьому тремтіли. І хай би куди йшов Ньярлатотеп, там зникав спокій, а досвітні години сповнювалися криками нічних жахіть. Ніколи ще крики від нічних жахіть не були настільки загальною проблемою, розумніші люди навіть почали казати, що непогано було б заборонити сон у передсвітанкові години, щоб верески міст не так сильно діймали блідий, жалібний місяць, який осявав зелені води, прослизаючи своїм промінням під мости, і старі вежі, що здіймаються у хворе небо.

Я пригадую, як Ньярлатотеп уперше прийшов у моє місто — велике, старовинне, жахливе місто незчисленних злочинів. Мій друг розповів мені про нього, про незабутній захват і чар його одкровень, і я загорівся бажанням пізнати його приховані таємниці. Мій друг казав, що це було жахливо і дивовижніше за будь-які мої найсміливіші марення; розповідав, що проектовані на екран у затемненій кімнаті речі були пророцтвами, над якими владарював лише Ньярлатотеп, а славнозвісні іскри спричиняли видіння, які раніше таїлися у найдальших глибинах зіниць, так що жодним іншим чином до них не можна було дістатися. Та я й раніше багато чув, що ті, хто пізнав Ньярлатотепа, могли бачити недоступні іншим речі.

Одного спекотного осіннього вечора я йшов разом з неспокійною юрбою, щоб побачити Ньярлатотепа; крізь сутінки, які ставали все густішими, йшов вгору безкінечними сходами до задушливої кімнати. І в тінях на екрані я серед руїн побачив постаті у балахонах з каптурами на обличчях, і люті жовті обличчя, котрі шкірились з-за повалених монументів. І я бачив світ, що повстав війною проти пітьми, проти хвиль руйнації з безмежного космосу, хвиль, що вихрилися, пінилися, бились довкола потьмянілого і холодного сонця. Тоді над головами глядачів дивовижно затанцювали іскри, волосся стало сторч, і врешті тіні, що були настільки гротескні, що я не в змозі їх описати, зійшли і зависли над головами. І коли я, найхолоднокровніший і найрозсудливіший з-поміж усіх, протестуючи, щось несміливо пробурмотів про «шарлатанство» і «статичну електрику», Ньярлатотеп вигнав нас геть, униз хиткими сходами на вологі, розпечені опівнічні вулиці. Я гучно крикнув, що я не боявся, що подібне мене нізащо б не злякало, решта підтримали мене криками. Ми присягалися одне одному, що місто залишилось таким самим, що воно досі живе, а коли електричне освітлення почало тьмяніти, ми знову і знову проклинали електропостачальну компанію, сміючись із власного марновірства.

Гадаю, ми відчули, як щось лине від зеленавого місяця, бо щойно він зостався єдиним джерелом світла, ми рушили, мимоволі вишикувавшись у якісь химерні шеренги, і, здається, знали кінцеву мету, хоча і не наважувались про неї думати. Ми поглянули на бруківку і побачили, що камінь поступився місцем траві, а там, де раніше проходила трамвайна колія, тепер зрідка зблискують смуги іржавого металу. Побачили ми і трамвай, покинутий, без вікон, занедбаний і похилений на бік. Вдивляючись у обрій, ми ніяк не могли знайти на березі річки третьої вежі, а ще помітили в обрисах другої вежі дивно зазубрену верхівку. Тоді ми розділилися на вузькі колони, кожна з яких потяглася у своєму напрямку. Одна зникла у вузенькій алеї ліворуч, залишивши по собі тільки відлуння жаского стогону. Інша, захлинаючись божевільним реготом, спустилася до захаращеного входу у підземку. Моя ж колона потяглася за місто, і я негайно відчув холод, який вочевидь не належав спекотній осені, бо, блукаючи серед темних боліт, ми побачили, що перебуваємо посеред осяяних зловісним місяцем снігів. І серед цих неходжених, ірраціональних снігів лише в одному напрямку був прохід, на кінці якого проступала непроглядна прірва, яка чорніла посеред білих заметів. Колона вже стала геть нечисленною, коли люди, немов сновиди, побрели до прірви. Я загаявся, бо мене лякав чорний розлам серед зелених відблисків на снігу, до того ж, здавалося, що я чую, як із провалля, в якому зникли мої товариші, долинають стогони і плач, але моя здатність опиратися була слабкою. Ніби на поклик тих, хто відійшов раніше, тремтячи від страху, я ковзнув між велетенськими сніговими кучугурами у незриму вирву неймовірного.

Наділені жахливою мудрістю і невимовним божевіллям, — лише боги минувшини можуть повідати про це. Слабка, безпомічна тінь, що корчиться в руках, які не є руками, сліпо мчить повз примарні ночі догниваючої світобудови, трупи мертвих світів з виразками на місці колишніх міст, могильні вітри гасять бліді свічки зірок. Поза світами зринають хисткі примари жахливих речей, ледь помітні колони неосвячених храмів, що біля підніжжя космосу спочивають на безіменних скелях, вершинами ж сягають запаморочливих висот поза межами світла і темряви. І обертання цього кладовища Всесвіту огортає шалене биття барабанів і пронизливе, монотонне завивання диявольської флейти з потойбічних, безпросвітних вимірів за межами Часу, мерзенний ритм ударів і тонке завивання флейти, під які повільно, незграбно і недоладно танцювали гігантські, похмурі останні боги — сліпі, безголосі, бездушні статуї, душа яких — Ньярлатотеп.

Малюнок у будинку

Шукачі досвіду в царині жахливого тяжіють до екзотичних, віддалених місць. Для них існують катакомби Птолемеїв і різьблені мавзолеї страхітливих країн. Вони видираються на залиті місячним світлом вежі зруйнованих замків над Райном і спускаються темними, обплетеними павутинням сходами під вищербленим камінням у провалля забутих міст Азії. Зачаровані ліси і самотні гори є їхніми святинями, вони сидять, вичікуючи, біля моторошних монолітів безлюдних островів. Але справжні поціновувачі жахливого, для яких новий вияв невимовного жаху є головною метою і сенсом існування, понад усе цінують давні, відособлені ферми в глушині Нової Англії, бо там у формах досконалого жаху поєднуються темна стихія сили, відлюдькуватості, гротеску і неосвіченості.

Найжахливішим з усіх видовищ є маленькі нефарбовані дерев’яні будиночки оддалік від уторованих шляхів, які зазвичай туляться на вологих кам’янистих схилах або спираються на величезні уламки скель. Століття простояли вони там, доки їх обплітали лози, а крислаті дерева розправляли вгорі крони. Зараз вони майже повністю заховані у буйних розливах зелені під охороною саванів тіней, але підсліпуваті вікна і досі тривожно витріщаються, ніби підморгуючи крізь ширму смертельного заціпеніння, яка приховує безум, стираючи спогади про невимовне.

У таких будинках мешкали покоління дивних людей, подібних яким світ ніколи не бачив. Гнані своєю незрозумілою і фанатичною вірою, яка зробила їх чужинцями серед власного народу, їхні предки шукали свободу в дикості. Ці відгалуження раси завойовників і справді жили вільним від обмежень своїх одноплемінників життям, але корилися жалюгідному рабству відразливих фантазмів власного розуму. Відірвані від просвіченості цивілізації, душевні сили цих пуритан були скеровані в цілком окремішні русла, а у своїй ізоляції, нездоровому самокатуванні і у боротьбі за виживання серед безжальної природи вони набули похмурих хворобливих рис, що походили з доісторичних глибин їхньої холодної північної батьківщини. Обставини зробили їх практичними, а світогляд — суворими, і годі було знайти щось привабливе у гріховному житті цих людей. Коли вони грішили і помилялися, як це, зрештою, роблять усі люди, то, спонукувані власними жорсткими принципами, передовсім дбали про те, щоб надійно приховати свої гріхи, і у них цей інстинкт переважав усі інші настільки, що з часом вони вже самі все менше і менше розуміли, що саме вони приховують. Лише тихі сонні хати, які глипають вікнами у глушині, можуть розповісти про те, що із давніх-давен лежало приховане, але вони не дуже охочі до розмов, їм ліньки струшувати із себе сонливість, яка допомагає їм поринути у забуття. Іноді навіть здається, що милосердніше було б знести ці хатинки, бо занадто вже часто їм сняться сни.

Саме у такий пошарпаний часом будинок, який цілковито відповідає наведеному опису, одного дня у жовтні 1896 року мене загнав дощ настільки рясний, що я радий був будь-якому прихистку. Я вже деякий час подорожував Міскатонікською долиною в пошуках певних генеалогічних даних, а через віддалений, нерівний і доволі складний маршрут навіть вирішив, що, незважаючи на пізню пору року, зручніше було б скористатися велосипедом. Отак я опинився на, вочевидь, цілковито безлюдній дорозі, яку обрав як найкоротший шлях до Аркхема, де мене й заскочила буря у віддаленому від будь-якого поселення місці. Тож я не знайшов жодного іншого притулку, окрім старезної жалюгідної дерев’яної халупи, яка глипала підсліпуватими вікнами з-поза двох величезних безлистих в’язів біля підніжжя скелястого пагорба. Будинок стояв далеченько від розбитої дороги і з першого ж погляду справив на мене дуже гнітюче враження. Щиро кажучи, звичайні будинки не витріщаються так хитро і хижо на подорожніх, а у своїх генеалогічних пошуках я натрапляв на легенди вікової давнини, які застерігали від подібних місць. А все ж сили природи виявилися дужчими за мої сумніви, і я покотив свій велосипед вгору порослим травою схилом до зачинених дверей, які мені тоді здались такими таємничими.

Спершу я чомусь вирішив, що будинок покинутий, але, наблизившись до нього, я вже не був настільки у цьому впевнений, бо, хоч стежка густо поросла травою, все ж здавалося, що тут не панує цілковите запустіння. Саме тому, замість того щоб поторсати двері, я постукав, відчуваючи тривогу, яку навряд чи можу пояснити. Чекаючи на нерівній, порослій мохом брилі, яка правила тут за ґанок, я глянув на поближні вікна і шибку півтроянди [38]над дверима і помітив, що, хоча рама була старою, трухлявою і майже цілковито вкритою брудом, все ж саме скло було цілим. Отож, попри ізольованість і загальну занедбаність, у будинку все ще хтось має жити. Проте мій стукіт залишився без відповіді, тож, постукавши ще раз, я взявся за іржаву клямку і виявив, що двері незамкнені. Я опинився у маленькому передпокої, зі стін якого осипався тиньк, а в повітрі вчувався слабкий, але вкрай нудотний запах. Я увійшов, притримуючи велосипед, і причинив за собою двері. Попереду здіймалися вузькі сходи, біля них були лише маленькі дверцята, що, мабуть, вели у підвал, ліворуч і праворуч виднілися зачинені двері кімнат першого поверху.

Сперши велосипед об стіну, я відчинив двері ліворуч і увійшов до маленької кімнатчини з низькою стелею, тьмяно освітленої двома запилюженими вікнами і умебльованої найбіднішим і найпримітивнішим чином зі всіх можливих. То була кімната на кшталт вітальні, бо там стояв столик і кілька крісел, а також був величезний камін, на полиці якого цокав старовинний годинник. Книжок і паперів було дуже мало, і через тьмяне освітлення я не міг розібрати їхніх назв. Що мене справді вразило, то це атмосфера невимовної архаїки, якою була позначена кожна видима деталь. Під час своїх досліджень я виявив, що більшість будинків цього краю багаті на реліквії давнини, але тут старовина була дивовижно довершеною, бо у всій кімнаті я не зміг знайти нічогісінько, що стосувалося б післяреволюційних часів. Якби кімната не була обставлена такими бідними і неоковирними меблями, вона, поза сумнівом, була б раєм для колекціонера.

Обстежуючи ці старомодні кімнати, я відчував, як у мені здіймається тривога, що охопила мене ще при першому погляді на похмурий будинок. Я не можу сказати напевне, чи був то страх, а чи просто огида, але щось у самій атмосфері відгонило духом незапам’ятних часів, неприємно грубим, сповненим таємниць, які варто забути. У мене не було жодного бажання сісти, тож я все блукав, оглядаючи різні предмети, які впадали мені у вічі. Передовсім мене зацікавила середнього розміру книжка, яка лежала на столі і здавалася настільки допотопною, що мене здивувало, чому вона не зберігається у музеї чи бібліотеці. Палітурка була переплетена шкірою з металевою облямівкою і чудово виглядала, я був вражений, що таку книжку можна було віднайти у настільки занедбаному приміщенні. Коли ж я розгорнув її на титульному аркуші, то моє зачудування ще більше зросло, бо це було не що інше, як вкрай рідкісні записи Піґафетти про землі Конґо, записані латиною з нотаток моряка Лопеза і надруковані у Франкфурті 1598 року. Мені доводилося чути про цю працю, з її дивовижними ілюстраціями братів де Брай, отож, охоплений прагненням погортати сторінки книжки переді мною, на якусь мить я забув про свої тривоги. Гравюри були надзвичайно цікавими, намальовані з чистої уяви і доповнені вигаданими деталями, вони зображали туземців з білою шкірою і європеоїдними рисами обличчя. Попри це, я б усе одно невдовзі згорнув цю книжку, якби не одна, загалом, цілком пересічна обставина, що розтривожила мої втомлені нерви і знову пробудила відчуття неспокою. Мене збентежило те, що книжка постійно сама собою розгорталася на ілюстрації ХІІ, де у найогидніших деталях була зображена крамничка м’ясника у анзикійських канібалів. Мені самому було соромно за подібну вразливість до таких дрібниць, а все ж зображення таки вивело мене з рівноваги, особливо після того, як я прочитав декілька абзаців з поясненнями особливостей анзикійської гастрономії.

Я повернувся до сусідньої полички і взявся досліджувати її скупий літературний вміст — Біблія вісімнадцятого сторіччя, «Подорож паломника»[39] того ж періоду, ілюстрована гротескними політипажами і видана упорядником альманахів Ісайєю Томасом, напівзотлілий фоліант Коттона Мазерса «Magnalia Christi Americana»[40] і кілька інших книжок того самого сторіччя, — коли мою увагу привернули звуки, які ні з чим неможливо було сплутати: кроки у кімнаті наді мною. Вражений, я спершу заціпенів, згадуючи, що ніхто не відповів на мій нещодавній стукіт у двері, втім, мені одразу ж спало на гадку, що той, хто ходив нагорі, просто щойно прокинувся з міцного сну, і вже з меншим здивуванням я дослухався до кроків, що почулися на скрипучих сходах. Кроки були важкі, і водночас у них вчувалася дивна обережність — це мене, правду кажучи, збентежило. Коли я увійшов до кімнати, то зачинив за собою двері. Тепер же, після хвилини тиші, впродовж якої хазяїн, мабуть, оглядав мій велосипед у передпокої, я почув, як він вовтузиться з клямкою, і побачив, що обшиті дошками двері знову відчинилися.

На порозі стояла особа настільки незвичайної зовнішності, що я ледве не скрикнув, але, згадавши про хороші манери, стримався. Старий, сивобородий і розкудланий, господар мав обличчя і поставу, які водночас викликали здивування і повагу. Зростом він був не нижчим шести футів і, попри поважний вік і злидні, мав міцну статуру. Його обличчя, майже повністю вкрите довгою бородою, що починала рости високо на щоках, здавалося неприродно рум’яним і набагато менш поораним зморшками, аніж можна було очікувати, а на високе чоло спадала кучма сивого волосся, хоча й дещо проріджена роками. Його блакитні з червоними прожилками очі дивились напрочуд ясним і гострим поглядом. Якби не жахлива неохайність і занедбаність, чоловік міг би здатися якоюсь важливою, якщо не видатною, персоною. Проте занехаяність робила його відразливим, навіть незважаючи на обличчя і поставу. Мені важко сказати, у що був вбраний старий, бо його одяг скидався на купу лахміття, з-під якого стирчала пара високих важких чобіт; а те, наскільки він був брудним, узагалі неможливо описати.

Вигляд цього чоловіка, а ще підсвідомий страх, який він вселяв, підготували мене до певної його ворожості, тому я навіть здригнувся від несподіванки і відчуття когнітивного дисонансу, коли він підвів мене до стільця і звернувся до мене високим, слабким голосом, сповненим лагідної поваги і запобігливої гостинності. Його мова була дуже дивна — форма барвистого діалекту янкі, яку я вважав давно зниклою, а тепер, коли він всівся навпроти мене, щоб поговорити, отримав можливість дослідити його ближче.

— Рітуєшси від дещу, йо? — сказав він замість привітання. — Тішуси, жи був коло мойой хижі та допер жиби зайти досередини. Певно, жи я спав, бо інак би-м те’ вчув — я вже не так молодий, їк був роком, тий потебую деколи виспатися ше днем. Далеко вандруєш? Я не видів роком ту багато люду відколи ше відмінили кочію до Аркхема[41].

Я відповів, що прямую до Аркхема, і вибачився за непрохане вторгнення у його помешкання, після чого він продовжив.

— Радий вас здибати, паночку, нові обличчя тутка рідкість, то й мало кого здибаєш ту’, жиби потеленити і оддихнути. Гадаю, жи ти з Бостоуна, йо? Я там ниґда ни був, але нараз можу повісти, ош передо мноу городський — мали-смо в окрузі єдного пана учителя у вісімсят чвартому, айбо він нагло втік і ніхто про него бюльш не чув.

Тут старий ніби реготнув, а у відповідь на моє запитання про причини сміху лише промовчав. Здавалося, господар будинку перебував у надзвичайно доброму гуморі і не мав старечих дивацтв, які можна було припустити, судячи з умов його життя. Ще деякий час він просторікував з майже гарячковою доброзичливістю, аж раптом мені сяйнула думка розпитати його, звідки у нього взялися такі рідкісні книжки, як, наприклад, «Regnum Congo» Піфаґетти. Усе ще під враженням від цього видання, я все ніяк не наважувався заговорити про нього, але цікавість перемогла всі невиразні страхи, які опосіли мене ще з першого погляду на будинок. На моє щастя, запитання не здалось йому незручним, бо старий відповідав вільно і охоче.

— Мой тота африцька книжка? Кап’тан Ебенезер Гольт мені ї’ продав у шісят восьмім — а ’го потому на войні забили.

Щось при згадці імені Ебенезера Голта змусило мене придивитись до діда уважніше. Воно траплялося мені під час генеалогічних досліджень, але тільки в записах про дореволюційний період. Я подумав, чи не міг би господар допомогти мені з дослідженнями і трохи згодом вирішив запитати його про це. Старий відповів:

— Ебенезер довго був Салемським ґендлярем і у кождому порту скупляв всєкі фіґлі. Він надибав се в Льондоні, певно — знаєте, любив заходити у всякі крами. Я раз був у него дома, там на бескиді, ґендлював кіньми, аж зуздрів сю книжку. Полюбилиси ми картинки, то й він мені ї’ віддав за їкус дурничку. То дивна книжка — гезде, дайте леч окуляри вберу.

Старий порився у своєму лахмітті, видобувши з нього засмальцьовані і страшенно старі окуляри з маленькими восьмикутними скельцями і сталевими дужками. Відтак він взяв зі столу книжку і любовно погортав сторінки.

— Ебенезер ше міг троха вчитати тої лятіни — а я вже нє. Я просив був двух ци трьох учителів почитати мі трохи, ще Пассона Кларка, він ше потім ву ставі втопивси — а ви могли би-сте троха того вчитати?

Я відповів, що залюбки, і переклав йому один із перших абзаців. Якщо я й припускався помилок, він був недостатньо освіченим, щоб виправити мене, до того ж він по-дитячому захопився моєю правильною англійською. На той час товариство старого стало доволі обтяжливим, а проте я не бачив способу піти так, щоб його не образити. Мене потішав дитячий захват цього темного діда від книжки з малюнками, якої він не міг прочитати, та й взагалі, чи зміг би він прочитати бодай ті кілька книжок англійською, які прикрашали кімнату? Ця простодушність розвіяла мої сумніви, тож я з усмішкою продовжив слухати балаканину господаря:

— Дивуюси, як то картинки показуют, шо си думає тіло. Позерай хоть сю, на почитку. Видів-ис коли такі дерева, зе здоровецькими листями, єкі холітаютси тенди-сенди? А ті во люди — то ж не ніґри — тоті чисто єньчі. Скорше гіндуси, мислю си, аж би і були африцькі. А декотрі туйво схожі на малп, айбо впів малпи, а впів — люди, але я про таких ше-м ниґда не чув.

Тут він вказав на знамените творіння митця, яке можна описати, як зображення своєрідного дракона з крокодилячою головою.

— А теперка я ти покажу найліпшішу — туйво посередині.

Тут голос старого погрубшав, очі заблищали яскравіше, а його незграбні руки, хоч, здавалося, слухалися ще менше, ніж раніше, впорались із завданням. Книга розгорнулася немов за власним бажанням, так, ніби її часто розгортали саме на цьому місці, на гидотній дванадцятій ілюстрації, яка зображала крамничку м’ясника в анзикійських канібалів. Повернулося моє відчуття тривоги, хоч я й не давав цього взнаки. Особливо дивним було те, що художник зобразив африканців білими людьми. Кінцівки і чверті туш, що звисали зі стін крамнички, виглядали мерзотно, а м’ясник із сокирою геть зловісно. Але господар будинку, здається, насолоджувався малюнком, який, на відміну від нього, у мене викликав лише огиду.

— І шо ти про сесе думаєш — певне, ше-с ниґда таке не видів, йо? Як я то зуздрів, то повів Еду Гольту, що аж трясця пробира, як на сяке никаєш і крев стигне. Як я читав у Писанні про морд — як ті мадіанітяни, жи їх помордували — я сяке мислив си, леч там не було картинок. А туй всьо видко ся, їк через шкло — гадаю, жи то гріх, але ци ж ми всі не вродилися, а пак не жиємо в гріху? Той хлопак, жи го на кавалки потяли, мене як гранню попід шкіру пробирає, як на го дивлюси А я їднак дивлюси — видиш, де то масар ’му вбтяв ногу? Туй го голова на лавиці, коло неї єдна рука, а єнча вже виси на стіні масарні.

Старий продовжував бурмотіти у сильному збудженні, вираз його волохатого обличчя в окулярах тим часом став геть дивним, а голос стишився. Власні ж відчуття я навряд чи можу описати. Враз мене охопив увесь жах, який я невиразно відчував раніше, і мене огорнула нестерпна відраза до цієї старезної огидної істоти, яка сиділа біля мене. Його божевілля чи, принаймні, патологічне збочення не викликали жодного сумніву. Він уже майже шепотів, але цей шепіт здавався жахливішим за крик, і, слухаючи його, я тремтів.

— Як я вже повів, дивно, їк то картинки заставлєют ти думати. А знаєте то, паночку, та во єдна єкраз про мене. Їк я взєв роком ту книжку від Еба, то нерідко в ню никав, а тим бюльш гди вчув, жи Пессон Кларк по неділих йде на віхазку в тім здоровім париці. І раз я трохи пофіґлював роком — леч ни пужєйтиси, паночку — всьо, шо я потім зробив, то забив вівцю тий повіз ню на базар — овець лекше забивати, їк повзераєш на сяке.

Зараз старий говорив геть тихо, іноді настільки, що деякі слова годі було розібрати. Я дослухався до шуму дощу, до деренчання вікон з маленькими шибками і вловив відлуння грому, непритаманного цій порі року. Одного разу потужний спалах блискавиці і наступний гуркіт грому струснули будинок до самого підмурівку, але, здавалося, старий нічого й не помітив.

— Їк забив роком тут вівцю, то аж їк повеселішало ми — Тилько знаєте, я ще-м не вдовольнивси. Дивне то чути, як тебе обсідає спрага до чогось сякого — їк любите Всевишного, паночку, то не повідайте нікому, але Боженькою кленуси, жи так картінка збудила в мині голод до ричий, єких не годен був ані віростити, ані згендлювати — та вспокой си, ци шось не так? — Я ніц не зробив роком, лишень подумав, шо би си стало, якби на оден момент зробив — Таке кажут, ош мнясо твори крев і плоть, так гейби дає нове життє, то я цікавивси, ци зможе так людина жити доуше і доуше, якби їла то саме, жи вона…

І тут старий замовк. Його увірвав не мій переляк і не буря, що швидко наближалася і посеред люті якої я широко розплющив очі перед задимленою безлюдністю зчорнілих руїн. Його увірвала проста і водночас непересічна подія.

Розгорнута на тому самому гидотному малюнку, книжка продовжувала так само лежати між нами. Коли старий прошепотів слова «жи вона», почувся тихий плюскіт, і на пожовклому папері розгорнутого тому з’явилась якась пляма. Я подумав про дощ і про дірявий дах, але ж дощові краплі не бувають червоного кольору. На крамничці м’ясника анзикійських канібалів мальовничо поблискували маленькі червоні бризки, додаючи яскравості жахам зображення. Старий побачив їх і замовк, перш ніж вираз жаху на моєму лиці спонукав би його до цього; він швидко глипнув на стелю, у бік кімнати, яку залишив годиною раніше. Я простежив за його поглядом і спостеріг просто над нами на відшарованому тиньку старої стелі величезну нерівну пляму червоного багрянцю, яка, поки я на неї дивився, здавалося, побільшала. Я не закричав, ані поворухнувся, тільки ледве прикрив очі. Наступної миті небо розчахнула громовиця, чи багато громовиць, вдаривши у цей проклятий будинок найжахливіших таємниць і даруючи забуття, яке єдине врятувало мій розум.

Факти стосовно покiйного Артура Джермiна та його родини

I

Життя — страхітлива річ, а з-поза ширми того, що ми знаємо, іноді пробиваються демонічні іскри істини, здатні зробити його тисячократно страхітливішим. Наука, яка своїми неймовірними відкриттями і так нівечить наш розум, ймовірно, скоро взагалі знищить людську расу — якщо така ще існуватиме, — бо жодний розум простого смертного не зможе витримати увесь тягар неймовірних жахів, коли вони всі являться у цей світ. Якби ми знали, ким ми є насправді, то мали б зробити так, як зробив сер Артур Джермін, а він якось уночі облив себе гасом і підніс до одягу вогонь. Ніхто не зібрав його останків в урну і не відправив службу за упокій його душі, бо знайшли деякі документи і предмет у коробці, через які люди захотіли його забути. Ті, хто його знали, навіть не визнають, що такий колись існував.

Артур Джермін, побачивши, що за предмет лежав у коробці, яку йому надіслали з Африки, вийшов на торфовище і вчинив самоспалення. Саме через той предмет, а не через свою специфічну зовнішність він вирішив вкоротити собі віку. Багато хто не захотів би жити, якби мав зовнішність Артура Джерміна, але йому, поету і вченому, було байдуже. Жага до знань була у нього в крові, бо його прадід, баронет сер Роберт Джермін, був відомий антрополог, а прапрапрадід, сер Вейд Джермін — одним з найперших дослідників регіону Конґо, який залишив після себе різнобічні праці про його племена, тварин і гіпотетичну давню цивілізацію. Справді, інтелектуальний ентузіазм старого сера Вейда майже межував з манією, а коли вийшла друком його праця, Спостереження з деяких районів Африки, дивакуваті домисли про досягнення якоїсь доісторичної білої конґолезької цивілізації зробили його об’єктом насмішок. У 1765 році цього безстрашного дослідника помістили у Гантинґтонзьку божевільню.

Всі Джерміни були позначені божевіллям, і люди раділи, що їх не так і багато. Родовід не розгалужувався, а з Артуром і геть обірвався. Якби Артур мав сина, хтозна, що б він зробив після того, як побачив той предмет. Ніхто з Джермінів не був красенем — усім чогось бракувало, Артур же з усіх був найпотворніший, а на старих сімейних портретах у маєтку Джермінів були зображені їхні обличчя ще з часів задовго до сера Вейда. Вочевидь, це божевілля почалося саме із сера Вейда, чиї неймовірні історії про Африку у небагатьох його друзів викликали відчуття захвату на межі із жахом. Його колекція трофеїв і певних зразків була вельми промовистою, бо жодна нормальна людина не стала б збирати і зберігати подібне, про те ж саме свідчила воістину східна ізоляція, в якій він тримав свою дружину. Вона, за його словами, була донькою португальського торговця, якого він зустрів в Африці, і не сприймала англійського способу життя. Жінка, з народженим у Африці немовлям, супроводжувала його додому з другої і найдовшої з його мандрівок, а потім вирушила з ним у третю, з якої вже не повернулася. Ніхто й ніколи не бачив її зблизька, навіть слуги, бо вона мала надзвичайно злостивий норов. Упродовж нетривалого перебування у маєтку Джермінів вона займала віддалене крило, і лише її чоловік мав туди особистий доступ. Сер Вейд і справді як міг оберігав ізольованість своєї родини, бо коли він їхав до Африки, то нікому не дозволяв доглядати свого малолітнього сина, окрім потворної чорношкірої жінки з Ґвінеї. Повернувшись додому, вже після смерті пані Джермін, він почав сам опікуватися хлопцем.

Але саме балачки сера Вейда, особливо напідпитку, власне, й спричинилися до того, що друзі почали вважати його божевільним. У добу раціоналізму, на кшталт вісімнадцятого століття, з боку освіченої людини було вкрай немудро говорити про дикі видива й неймовірні картини, що поставали у світлі конґолезького місяця; про потріскані, порослі виноградною лозою велетенські стіни і колони забутого міста, а ще про вологі, безмовні кам’яні сходи, що вели углиб, у пітьму бездонних скарбниць і заплутаних катакомб. Особливо нерозважливо було розпатякувати про істот, що нібито населяли такі місця, про створіння, що походили частково з джунґлів і частково із нечестивого давнього міста, — фантастичних потвор, яких навіть Пліній[42] описував би зі скепсисом, істот, які почали з’являтися уже після набігу великих людиноподібних мавп на вмируще місто з його стінами і колонами, скарбницями і дивними різьбленнями. А коли сер Вейд повернувся зі своєї останньої подорожі, то говорив про такі речі просто, моторошно і відверто, зазвичай після третьої склянки у Лицарській Голові, теревенячи про те, що він знайшов у джунглях і як мешкав серед жахливих руїн, відомих тільки йому. І, нарешті, він почав розповідати про тамтешню живність такі речі, що його забрали до божевільні. Він ніби й не особливо переймався, коли його зачинили у заґратованій кімнаті Гантинґтона, бо його сприйняття дійсності уже серйозно порушилось. Ще з часів дитинства свого сина він усе більше не любив власного дому, аж доки, зрештою, не почало скидатися на те, що він його боїться. Його штаб-квартирою стала Лицарська Голова, а коли його помістили до божевільні, він висловив навіть якусь дивну подяку за свій, як він вважав, захист. Через три роки він помер.

Син Вейда Джерміна, Філіп, теж був надзвичайно своєрідною особою. Попри велику зовнішню схожість зі своїм батьком, він мав настільки грубі вигляд і вдачу, що його всі остерігалися. Хоч він і не успадкував божевілля, як дехто боявся, однак був безмежно тупим, і нерідко у нього траплялися напади непогамовної люті. Він був невеликий статурою, але вельми сильний і неймовірно спритний. Через дванадцять років після успадкування титулу він одружився з донькою свого лісника, який, казали, мав циганське коріння, але, перш ніж народився його син, пішов служити на флот простим матросом, чим довершив загальний осуд своїх вчинків, який, власне, і розпочався з мезальянсу. Після закінчення Американської війни ходили чутки, що він працює матросом в одного торговця біля берегів Африки, маючи добру репутацію завдяки своїй силі і вмінню лазити по канатах, але потім, зрештою, однієї ночі, коли корабель стояв на причалі біля конґолезьких берегів, він зник.

У синові Філіпа Джерміна вже звичні всім родинні дивацтва набули дивного і фатального вираження. Високий і на диво гарний, навіть попри деяку непропорційність, наділений своєрідною східною елегантністю, Роберт Джермін провадив життя вченого і дослідника. Він був першим, хто науково дослідив розлогу колекцію старожитностей, яку його божевільний дід привіз із Африки, і він же зробив свій рід таким самим уславленим в етнології, як і у першопрохідництві. У 1815 році сер Роберт одружився з донькою сьомого віконта Брайтгольма, і, на диво, його шлюб був благословенний аж трьома дітьми, хоча через фізичну і розумову неповноцінність наймолодшого і найстаршого ніколи не виводили на люди. Засмучений родинними негараздами, вчений шукав розради у роботі і здійснив дві тривалі експедиції у глиб Африки. У 1849 році його середульший син, Невіл, на диво відразливий, який, здавалося, поєднав у собі похмурість Філіпа Джерміна і гоноровитість Брайтгольмів, утік зі стриптизеркою, але, повернувшись наступного року, отримав прощення. До маєтку Джермінів він повернувся вдівцем і з немовлям на ім’я Альфред, якому одного дня судилося стати батьком Артура Джерміна.

Друзі казали, що розуму Роберта Джерміна зашкодив неперервний ланцюжок нещасть, але, скоріш за все, фатальну роль тут відіграв саме американський фольклор. Старий учений збирав легенди про племена Онґа, що мешкали побіля земель, де його дід, та й він сам, проводили дослідження, намагаючись знайти підтвердження неймовірним оповідкам сера Вейда про заселене дивними покручами загублене місто. Певна послідовність у химерних нотатках його предка дозволяла припустити, що уяву божевільного, ймовірно, підживлювали місцеві міфи. 19 жовтня 1852 року дослідник Семюел Сітон зазирнув до будинку Джермінів із підшивкою нотаток, зроблених серед племен Онґа, вважаючи, що деякі легенди про кам’яне місто білих мавп, над яким панує білий бог, можуть становити етнологічну цінність. Під час розмови він, скоріш за все, пригадав багато додаткових деталей, про які, втім, ми ніколи не дізнаємося, бо ця бесіда раптово призвела до низки жахливих нещасть. Коли сер Роберт Джермін вибіг з бібліотеки, то залишив там труп задушеного дослідника, і перш ніж його змогли втихомирити, заподіяв смерть усім трьом своїм дітям: тим двом, яких ніхто ніколи не бачив, і третьому сину, який намагався втекти. Невіл Джермін загинув, однак зумів захистити свого дворічного сина, якого, мабуть, старий безумець також включив до своїх планів на убивство. Сам сер Роберт, після кількох спроб самогубства і впертого небажання вимовити бодай слово, на другому році свого ув’язнення помер від інсульту.

Ще до свого четвертого дня народження Сер Альфред Джермін став баронетом, але його смаки ніколи не відповідали титулу. У двадцять років він приєднався до гурту артистів мюзик-холу, а у тридцять шість покинув жінку з дитиною, щоб подорожувати з американським цирком-шапіто. Кінець його був просто жахливий. Серед тварин у звіринці, з яким він мандрував, був здоровенний самець горили, дещо світлішого забарвлення, ніж звично; цілком сумирна істота, цим вона і заслужила прихильність циркачів. Ця горила надзвичайно вразила Артура Джерміна, і нерідко, розділені ґратами, вони годинами просто дивилися один одному в очі. Зрештою, Джермін попросив і отримав дозвіл тренувати тварину, вразивши і публіку, і колег своїми успіхами. Одного ранку у Чикаґо, коли Альфред Джермін з горилою проводили репетицію напрочуд вигадливого боксерського поєдинку, мавпа вдарила сильніше, ніж зазвичай, завдавши шкоди і тілу, і гідності тренера-початківця. Про те, що сталося потім, учасники «Найвеличнішого шоу на землі» не люблять говорити. Ніхто з них не чекав, що сер Альфред Джермін раптом заволає нелюдським криком, чи що він раптово накинеться на свого суперника, вхопить його обіруч, притисне до підлоги клітки і несамовито вчепиться зубами в його волохате горло. Горила спершу розгубилася, але ненадовго, і, перш ніж устиг втрутитися штатний дресирувальник, тіло, що належало баронетові, було до невпізнаваності понівечене.

II

Артур Джермін був сином Альфреда Джерміна і нікому не відомої співачки мюзик-холу. Коли чоловік і батько покинув сім’ю, мати привезла дитя до будинку Джермінів, де не було нікого, хто протестував би проти її присутності. Вона добре розуміла, що таке гідність шляхетної людини, а тому намагалася, щоб її син здобув найкращу освіту, на яку тільки можна було спромогтися в обмеженому фінансами становищі. Сімейні ресурси були більш ніж скупі, і будинок Джермінів поступово занепадав, але молодий Артур полюбив стару руїну з усім, що в ній було. Він не був схожим на жодного з Джермінів, що мешкали там раніше, бо він був поетом і мрійником. Дехто із сусідів, які чули оповіді про не бачену ніким португальську дружину старого сера Вейда Джерміна, заявляли, що то дається взнаки її латинська кров, але більшість людей лише тихенько підсміювались над його чутливістю до прекрасного, приписуючи цю його рису матусі з мюзик-холу, співачці невідомого походження. Поетична вишуканість Артура Джерміна була просто видатною і дуже контрастувала з його потворною зовнішністю. Більшість Джермінів мали невловимо дикі і відразливі риси, але Артур їх усіх перевершив. Важко описати його потворність чи порівняти її з чимось, але вираз обличчя, різкі кутасті риси і довжина рук викликали відчуття відрази у всіх, хто його вперше бачив.

Проте розум і вдача Артура Джерміна компенсували його зовнішність. Обдарований і освічений, він завоював найвищі нагороди в Оксфорді і, здавалося, спокутував інтелектуальну опалу свого роду. Хоч він і був радше поетом, аніж науковцем, все ж планував продовжити роботу своїх предків у галузі африканської етнології і праісторії, до того ж до його послуг була насправді неймовірна, хоч і дивна колекція сера Вейда. Артур, з його дивовижним розумом, часто розмірковував про доісторичні цивілізації, в які так беззастережно вірив божевільний дослідник, і ладен був оповідати історію за історією про мертве місто у джунглях, згадуване у листах і нотатках останнього. Що ж стосується безіменної, загубленої раси лісових покручів, то до них він відчував якусь дивну суміш жаху і прихильності, розмірковуючи над їхнім можливим походженням, і все намагався знайти розгадку серед останніх даних, зібраних його прадідом та Семюелем Сітоном серед племен Онґа.

У 1911 році, після смерті матері, сер Артур Джермін вирішив цілковито віддатися своїм дослідженням. Продавши частину маєтку, щоб отримати необхідні кошти, він спорядив експедицію і відплив у Конґо. Найнявши за домовленістю з бельгійською владою провідників, він провів рік у краях Онґа та Кан, де знайшов свідчення, що перевершували найсміливіші його очікування. Серед канійців був старезний вождь на ім’я Мвану, який мав не лише дуже добру пам’ять, але був наділений винятковим розумом і знав дуже багато старих легенд. Цей старий підтвердив кожнісіньку оповідь, яку чув Джермін, додавши власні описи кам’яного міста і білих людиноподібних мавп, про яких уже було згадано.

За словами Мвану, кам’яного міста, як і покручів, більше не існувало, багато років тому їх знищило войовниче плем’я Н’банґу. Це плем’я, зруйнувавши більшість споруд і перебивши мешканців, забрало із собою мумію богині, за якою, власне, вони і прийшли; це була біла мавпа-богиня, якій поклонялися дивні істоти і яка, за конґолезькими віруваннями, була схожа на принцесу, що колись правила цими істотами. Що то були за білі мавпоподібні створіння, Мвану не мав уявлення, але думав, що то вони збудували місто, яке тепер лежало в руїнах. Джермін не міг сформувати жодної гіпотези, але завдяки ретельним розпитуванням почув вельми живописну легенду про цю муміфіковану богиню.

У легенді йшлося, що принцеса-мавпа стала дружиною великого білого бога, який прийшов із заходу. Тривалий час вони разом правили містом, але коли у них народився син, усі троє пішли геть. Пізніше бог із принцесою повернулися, а після смерті принцеси її божественний чоловік забальзамував тіло і поховав у просторій кам’яниці, де йому і поклонялися. Після цього він самотою покинув місто. У легенди було три варіанти подальшого розгортання подій. За однією версією, далі нічого не трапилося, хіба що мумія богині стала символом могутності того племені, яке нею володіло. Саме тому Н’банґу забрали її із собою. У другій версії йдеться про повернення бога і його смерть біля ніг мертвої дружини. У третій сказано про повернення їхнього сина, вже дорослого чоловіка, — чи то мавпи, чи то бога, — але несвідомого свого походження. Звісно, з огляду на багату уяву аборигенів розказані ними історії виглядали надто екстравагантними навіть як для легенди.

Артур Джермін більше не сумнівався у реальності описаного старим сером Вейдом міста, тож навряд чи був надто вражений, коли на початку 1912 року натрапив на те, що від нього зосталося. Його розміри були явно перебільшені, але кам’яна кладка свідчила про те, що це не було звичайне негритянське поселення. На жаль, не вдалося знайти жодних різьблень, а нечисленність експедиції не дозволила розчистити єдиний видимий прохід, який, вочевидь, вів донизу, у систему сховищ, які згадував сер Вейд. Про білих мавп і мумію богині переговорили з усіма місцевими вождями, але потрібно було, щоб якийсь європеєць уточнив інформацію, надану старим Мвану. Пан Вергерен, бельгійський агент торгової факторії у Конґо, вважав, що може не лише знайти, але й доставити муміфіковану богиню, про яку до того чув краєм вуха, оскільки могутні колись Н’банґу тепер були вірними підданими уряду короля Альберта, тож їх неважко буде переконати розлучитися з похмурим божеством, яке вони й самі свого часу заграбастали. Таким чином, коли Джермін відплив до Англії, то був цілком упевнений, що вже через кілька місяців одержить безцінну етнологічну реліквію, яка підтвердить найнеймовірніші з розповідей його прапрапрапрадіда, — точніше, найнеймовірніші з усіх, які він будь-коли чув. Селяни, що мешкали неподалік Джермінів, мабуть, знали і химерніші історії від своїх предків, які чули їх ще від сера Вейда за столами Лицарської Голови.

Артур Джермін терпляче очікував посилки від пана Вергерена, водночас із подвоєною ретельністю вивчаючи рукописи, залишені його божевільним предком. Він почав відчувати духовну спорідненість із сером Вейдом і взявся за пошуки реліквій, пов’язаних із його особистим життям як в Англії, так і під час його африканських звершень. Хоча існувало безліч усних переказів про його таємничу усамітнену дружину, у будинку Джермінів не залишилось жодних істотних слідів її перебування. Джермін роздумував, які обставини зумовили таке забуття, і зрештою вирішив, що основною причиною було божевілля її чоловіка. Джермін згадав, ніби подейкували, що його прапрапрапрабабуся була донькою португальського торговця з Африки. Безсумнівно, її практичний глузд і досконале знання Чорного Континенту не дозволяли їй без посмішки слухати розповіді сера Вейда, чого чоловік з таким характером просто не міг стерпіти. Вона померла в Африці, можливо, присилувана поїхати туди чоловіком, який заповзявся довести правдивість своїх слів. Але Джермін скептично ставився до цих припущень і посміювався над їх марнотою, адже минуло сто п’ятдесят років від смерті його дивних предків.

У червні 1913 року містер Вергерен надіслав листа, в якому повідомляв, що знайшов муміфіковану богиню. Бельгієць запевняв, що то була дивовижна, унікальна річ; річ, яку не до снаги було класифікувати простому аматорові. Лише вчений міг би визначити, чи то людина, чи мавпа, а процес ідентифікації неабияк ускладнив би її далеко не ідеальний стан. Час і конґолезький клімат немилосердні до мумій, надто коли їх бальзамують нефахівці, як, здається, було і в цьому випадку. Довкола шиї створіння був обмотаний золотий ланцюжок із порожнім медальйоном, вкритим геральдичними гравіюваннями; поза сумнівом, річ якогось бідолашного мандрівника, відібрана воїнами Н’банґу і в знак пошани начеплена на богиню. Описуючи ж риси обличчя мумії, пан Вергерен вдався до цікавого порівняння чи то, радше, висловив жартівливе припущення стосовного того, як вони вразять його кореспондента, але загалом лист мав суто науковий характер. Пакунок з муміфікованою богинею, писав він, прибуде приблизно через місяць після одержання листа.

3 серпня 1913 року під обід до будинку Джермінів доправили запакований у коробку предмет, після чого його негайно внесли до великої кімнати, де зберігалася колекція африканських експонатів, упорядкована сером Робертом та самим Артуром. Наступні події найкраще буде описати зі слів слуг, а також за результатами пізнішого огляду речей і паперів. З усього розмаїття свідчень найповнішою і найпослідовнішою є оповідь старого Соамеза, дворецького маєтку Джермінів. За словами цього гідного довіри чоловіка, перш ніж взятися відкривати коробку, сер Артур Джермін вигнав усіх з кімнати, а звуки молотка і долота з-за дверей засвідчили, що з цим він не зволікав. Якийсь час панувала тиша; Соамес не міг достоту сказати, як довго, але менш ніж за чверть години потому з кімнати почувся жахливий крик Джерміна. Наступної миті він вискочив з кімнати і прожогом кинувся до виходу з будинку, ніби переслідуваний страхітливим ворогом. Вираз його і без того доволі моторошного обличчя неможливо було передати. Уже біля вхідних дверей йому немовби щось спало на гадку, він раптом різко розвернувся і побіг сходами до підвалу. Геть ошелешені слуги все дивились на сходи, але їхній хазяїн не повертався. Лише знизу тягло смородом гасу. Коли стемніло, грюкнули двері, що вели з підвалу у двір; конюх побачив Артура Джерміна, з голови до ніг облитого гасом, який, злодійкувато озираючись, попрямував у бік чорного торфовища неподалік від будинку. Тоді, заціпенівши від невимовного жаху, всі побачили кінець. На торфовищі спалахнула іскра, здійнялося полум’я, і чоловік перетворився на стовп вогню, що сягав небес. Роду Джермінів більше не існувало.

Причину того, чому обвуглені останки Артура Джерміна опісля не зібрали і не поховали, треба шукати у виявленому в коробці предметі. Богиня була відразна з вигляду, зсохла і поточена червою — муміфікована біла мавпа якогось невідомого виду, не така волохата, як інші, і надзвичайно близька до людини, що безмежно вражало. Немає нічого приємного у детальному описі, але варто згадати два непересічні факти, бо вони достоту відповідають деяким нотаткам сера Вейда Джерміна про африканські експедиції та конґолезьким легендам про білого бога і мавпу-принцесу. Йдеться ось про шо: по-перше, герб на медальйоні, що прикрашав шию істоти, був родинним гербом Джермінів, а по-друге, жартівливе припущення пана Вергерена стосовно певної подібності з кимсь цього зморщеного обличчя, на превеликий, всеохопний і неосяжний жах, стосувалося особисто самого Артура Джерміна, прапрапраправнука сера Вейда Джерміна і незнаної дружини. Члени Королівського антропологічного інституту спалили мумію, медальйон же кинули у глибокий колодязь, а дехто з них так і досі не бажає визнати, що Артур Джермін будь-коли існував.

Безіменне місто

Я відчув, що місто прокляте, вже коли наближався до нього. Я йшов у світлі місяця через жахливу, обпалену посухою долину, і вдалині побачив, як воно моторошно виступає крізь пісок, ніби кінцівки трупа, що стирчать із недбало закопаної могили. Із потертих кам’яних плит цього допотопного жахіття, цієї праматері найстарішої з пірамід промовляв страх; і невидима аура відштовхнула мене, наказала мені відступити від стародавніх і зловісних таїн, яких ніхто з людей не повинен бачити і яких більше ніхто не наважився побачити.

У глибині Аравійської пустелі лежить безіменне місто, зруйноване і заніміле; його невисокі мури майже поховані під пісками незліченних віків. Воно вже було таким, і коли закладалися перші камені Мемфіса, і коли тільки обпалювалася цегла, з якої збудували Вавілон. На світі не існує легенди настільки давньої, щоб у ній згадувалася його назва чи ті часи, коли воно ще жило, але люди перешіптуються про нього, сидячи навколо багать, і старі пліткарки бурмочуть щось у наметах шейхів, і всі племена остерігаються його, хоча ніхто достеменно не знає чому. Це було те саме місце, яке наснилося вночі божевільному поетові Абдуллі Альхазреду перед тим, які він склав цей загадковий двовірш:

Не мертве те, що вічно пробуває,

А з вічністю, бува, і смерть сама вмирає.

Я знав, що араби мають достатньо причин уникати безіменного міста, про яке згадували у химерних оповідях, але якого ніхто з живих людей не бачив, і все ж я відкинув ці побоювання і вирушив верхи на верблюді у безлюдну пустелю. Я єдиний його бачив, і жодне інше обличчя не носить такого відбитку страху, як моє; і ніхто більше не здригається з таким жахом, коли нічний вітер стугонить у шибки. Коли я йшов містом у мертвотній тиші вічного сну, воно дивилося на мене, остигле від холодного місячного проміння посеред пустельної спеки. І коли я відповів на його погляд, то забув про свій тріумф від того, що знайшов його, і разом з верблюдом зупинився чекати світанку.

Я годинами чекав, поки заясніє обрій на сході і почнуть гаснути зорі, а тоді сірий напівморок поступиться рожевому облямованому золотом світлу. Я почув стогін і побачив піщану бурю, яка вирувала між стародавніми брилами, хоча небо було ясним, а широкі простори пустелі непорушні. Тоді раптово на краю пустелі, за обрієм, спалахнув край сонця, який було видно крізь майже вгаслу невелику піщану бурю, і в лихоманці мені примарилося, ніби звідкись здалеку лунав скрегіт металу, який возвеличував вогненний диск, як Мемнон[43] вітав його з берегів Нілу. У мене дзвеніло у вухах і розбурхалася уява, поки я поганяв свого верблюда через піски до цього безмовного кам’яного міста; міста, яке з усіх живих побачив тільки я.

Я блукав серед безформних підмурків будинків і палаців, не знаходячи жодних карбувань чи написів, які б свідчили про тих людей (якщо то були люди), які збудували це місто і жили тут багато віків тому. Сама давність цього міста була якась огидлива, і понад усе я хотів натрапити на якийсь знак чи малюнок як доказ того, що місто було створене людьми. Його руїни мали якісь неприродні розміри і пропорції, які мені дуже не подобалися. Я привіз із собою інструменти і здійснив багато розкопок у стінах зруйнованих будівель; проте справи йшли повільно, і я не знайшов нічого вартісного. Коли настала ніч і на небо повернувся місяць, я відчув подув холодного вітру, а разом з ним і напад страху, тож я не ризикнув залишитися в місті. І коли я вирушив на нічліг за стародавні стіни, позаду мене виник невеликий піщаний вихор, який з ревом пронісся над сірими каменями, хоча місяць яскраво освітлював спокійну пустелю.

Я прокинувся на світанку після калейдоскопу нічних жахіть, у вухах дзвеніло. Я бачив, як червоний край сонця просвічував крізь піщаний смерч, що поступово осідав над безіменним містом, і спостеріг упокоєність навколишнього краєвиду. Я ще раз відважився випробувати долю між похмурими стінами, що проступали під піском, ніби велетень під покривалом, і знову марно намагався викопати якісь рештки забутої цивілізації. У полудень я відпочив, а по обіді тривалий час досліджував стіни, колишні вулиці і контури майже пощезлих будівель. Я був переконаний, що колись це було могутнє місто, і замислився про джерело його могутності. Моя уява намалювала всю пишноту настільки далекого сторіччя, що навіть халдеї не могли про нього пам’ятати, і я думав про Приречений Сарнат, який стояв на землях Мнар на зорі цивілізації, і про Іб, який був висічений із сірого каменю ще до появи на землі людського роду.

Несподівано я натрапив на місце, де з піску здіймалися закам’янілі породи і утворювали невисоку скелю; і там я із захватом виявив щось схоже на сліди існування народу, що жив ще до Великого Потопу. Грубо висічені форми на поверхні скелі, беззаперечно, були фасадами кількох невеликих приземкуватих кам’яних будинків або храмів, усередині яких могло зберегтися багато таємниць із невимовно далеких віків, хоча й відтоді піщані бурі стерли усі різьблені зображення, які були назовні.

Усі входи були низькими, і їх засипало піском, але я розчистив один лопатою і заліз усередину, тримаючи смолоскип, необхідний, щоб розкрити таємниці цього міста. Там я зрозумів, що ця печера насправді була храмом, і побачив очевидні сліди того, що в цьому місці, ще до спустошення, жили і молилися люди. Там залишилися на диво низькі примітивні вівтарі, колони і ніші; і, хоча я не помітив жодних скульптур чи фресок, там було багато поодиноких каменів, мабуть, людською рукою витесаних у формі символів. Мене здивувало те, наскільки печера була низькою: я заледве міг випростатися, стоячи на колінах; проте сам храм був такий величезний, що мій смолоскип освітлював лише невелику його частину. У деяких віддалених закутках я здригався від вигляду вівтарів і каменів — вони нагадували про забуті обряди, жахливі, огидні та незрозумілі, і змушували мене замислитися, що за люди могли збудувати і відвідувати такий храм. Коли я все оглянув у тій печері, виповз назад, охоплений бажанням дізнатися, що мені відкриють інші храми.

Надходила ніч, та цікавість до речей, які я знайшов, здолала страх, тож я залишився серед довгих місячних тіней, які так нажахали мене, коли я вперше побачив безіменне місто. Потемки я розчистив ще один вхід і заліз туди з новим смолоскипом. Усередині я знайшов ще більше дивних каменів і символів, хоча вони також не були зрозуміліші за ті, що мені трапилися у попередньому храмі. Ця кімната була такою ж низькою, але значно менш просторою і закінчувалася дуже вузьким проходом, заставленим темними загадковими вівтарями. Я пильно розглядав ці вівтарі, аж раптом тишу порушили шум вітру і крик мого верблюда знадвору, і я був змушений вийти, щоб дізнатися, що його могло так налякати.

Над стародавніми руїнами яскраво сяяв місяць, освітлюючи густу хмару піску, яку, здалося, з-над сусідньої скелі підняв сильний вітер, який, утім, вже вщухав. Я знав, що це був той холодний піщанистий вітер, який потривожив верблюда, і саме збирався знайти йому кращий прихисток, як випадково глянув угору і побачив, що над самою скелею вітру не було. Це мене спантеличило і знову налякало, але я відразу згадав про раптові місцеві вітри, які я спостерігав і чув раніше, на світанку і на заході сонця, і переконав себе, що все гаразд. Я вирішив, що вітер подув з якоїсь розколини, що вела у печеру, і подивився на пісок, що піднявся, аби прослідкувати, звідки він з’явився; невдовзі я зрозумів, що він дув із чорного входу до храму, розташованого далеко з південного боку, так що звідси його майже не було видно. Я важко брів до храму через густу хмару піску, і коли наблизився до нього, то побачив, що він більший, ніж інші, а прохід до нього, здавалося, був значно менше засипаний піском. Я вже збирався було увійти, аж подув сильний холодний вітер і мало не загасив мій смолоскип. Він несамовито шмагав і зловісно завивав у темному проході, здіймаючи пісок і розвіваючи його серед таємничих руїн. Потроху вітер вщухав, а пісок улягався, доки врешті-решт усе довкола знову стало спокійним; та я відчував чиюсь незриму присутність між примарними руїнами міста, і коли поглянув на місяць, мені здалося, що він дрижить, ніби відображення у неспокійній воді. Важко передати словами, наскільки я був наляканий, та все ж страх не притлумив моєї жаги до відкриттів; тож як тільки вітер ущух, я увійшов до тієї темної ущелини, з якої він виривався.

Як я зауважив ззовні, цей храм був більшим за ті, у які я проникав раніше; імовірно, це була природна печера, якщо у ній гуляли вітри, які з’являлися невідомо звідки. Я міг там стояти на повен зріст, але, втім, побачив, що камені і вівтарі були такими ж низькими, як і в інших храмах. На стінах і стелі я нарешті вперше помітив сліди образотворчого мистецтва первісних людей — дивні нашарування фарби, яка вже вицвіла і обсипалася; із захопленням я роздивлявся плетиво різьблених візерунків на двох розташованих там вівтарях. Піднявши смолоскип над головою, я освітив склепіння і подумав, що воно було занадто правильної форми, щоб мати природне походження. Я дивувався, наскільки вправними інженерами були ці доісторичні каменярі.

Тоді яскравий спалах світла смолоскипа відкрив мені те, що я шукав, — вхід до тих самих віддалених ущелин, аж раптом повіяв вітер, і я мало не знепритомнів, коли побачив, що це був невеликий, вочевидь рукотворний висічений у скелі прохід. Я просунув туди смолоскип і побачив чорний тунель, під низькою склепінчастою стелею якого вели донизу численні маленькі грубо вирубані східці. Ці сходи я завжди бачитиму у снах, відколи мені відкрилася їхня таємниця. Тоді ж я навіть не знав, як їх назвати — сходами чи просто приступками, що стрімко збігали вниз. У моїй голові снували божевільні думки, мені здавалося, що над пустелею проносилися слова і попередження аравійських пророків, що линули із заселених людьми земель до безіменного міста, куди ніхто не наважувався ступити. Проте мої сумніви тривали всього мить, а тоді я ступив у прохід і почав обережно спускатися сходами, ніби на драбині намацуючи ногою кожну сходинку.

Такий спуск може примаритися тільки у нічному страхітті або наркотичному сп’янінні. Вузький прохід, немов якийсь таємничий закинутий колодязь, безконечно вів униз, і смолоскип, який я тримав над головою, не міг освітити глибокого провалля, в яке я спускався. Я втратив відчуття часу і забув поглядати на годинник, хоча мене жахала думка про те, яку відстань я долаю в цьому тунелі. Бувало, спуск ставав то пологим, то стрімкішим, іноді міняв напрямок, а одного разу я натрапив на довгий низький протяглий прохід, у якому мені довелося буквально повзти ногами вперед, тримаючи факел за головою у витягнутій руці. Там не було місця навіть для того, щоби стати на коліна. Далі сходи знову стали крутими, і я продовжував цей спуск без кінця-краю, аж раптом мій смолоскип погас. Думаю, я тоді навіть нічого не помітив, тому що коли це виявив, то все ще тримав його високо над головою, ніби він і досі горів. Мене вивело з рівноваги відчуття чогось дивного, невідомого — того, що змусило мене блукати по землі і шукати далекі, стародавні місця, куди звичайним людям не потрапити.

У темряві моя уява породжувала яскравий потік видінь і фрагментів омріяних демонічних пізнань, сентенції божевільного Альхазреда, уривки апокрифічних нічних жахів Дамаска і ганебні рядки з химерного Image du Monde[44] Ґотьє де Метца[45]. Я повторював дивні вирази, бурмотів щось про Афразіаба[46] і демонів, які пливли з ним уздовж Окса[47]; раз по раз наспівував фразу з однієї з казок Лорда Дансені[48]: «всепоглинаюча чорнота безодні». Одного разу, коли сходи несподівано стрімко пішли вниз, я почав цитувати Томаса Мура [49]монотонним наспівом, аж доки мені самому не стало моторошно від цих рядків:

Осердя темряви пречорне,

Як відьомський казан, що повний

Зіллям затемнення від повні.

Схилившись у безодні пащу,

Щоб відшукати шлях, побачив,

Аж доки досягає зір,

Гладкі як скло, як віск блискучі

Чорні краї глибоких стін:

Звідтіль Смертельне Море люто

Вихлюпує смолистий плин.

Здавалося, що час зупинився, аж раптом я знову відчув під ногами рівну підлогу. Я опинився у приміщенні дещо вищому за кімнати у двох менших храмах, що були на неймовірній відстані наді мною. Я не міг стати на повен зріст, але, стоячи на колінах, міг випростатися, і у темряві почав навгад плазувати у різні боки. Скоро я зрозумів, що опинився у вузькому проході, вздовж якого стояли дерев’яні скрині зі скляними віками. Мене змусила здригнутися сама лише думка про те, що може ховатися за полірованим деревом і склом у цій палеозойській безодні. Скрині були, очевидно, навмисне розташовані обабіч проходу на однаковій відстані, вони були видовжені і лежали горизонтально, ніби домовини. Коли я спробував пересунути дві чи три скрині, виявилося, що вони були міцно прикріплені до підлоги.

Прохід виявився доволі довгим, тож я намагався просуватися швидше, але у мене це виходило настільки погано, що збоку, мабуть, виглядало вкрай жахливо; час від часу я наближався до стін проходу і обмацував їх, щоб упевнитися, що ні вони, ні скрині нікуди не звертають. Як людина, що звикла мислити образами, я майже забув про темряву, і моя уява малювала безкінечний одноманітний коридор зі скринями із дерева і скла, так ніби я його бачив навіч. І тоді на мить мене охопили емоції, які неможливо описати, і я насправді його побачив.

Не можу сказати, коли саме моя уява перетворилася на справжнє бачення; але попереду я розгледів світло, яке поступово яскравішало, і раптом збагнув, що бачу тьмяні обриси коридору і скринь, які проступали завдяки якійсь невідомій, неземній фосфоресценції. Спершу все здавалося достоту таким, яким я його й уявляв, оскільки світло було дуже слабке; та, шкутильгаючи і шпортаючись, я продовжив механічно рухатися вперед до світла і зрозумів, що порівняно з тим, що там було насправді, образи в моїй уяві — ніщо. Цей коридор був значно вишуканіше оздоблений, ніж храми у горішньому місті, — довершена пам’ятка найвеличнішого екзотичного мистецтва. Насичені, яскраві, зухвало фантастичні візерунки і зображення складалися у суцільну фреску, лінії і барви якої неможливо описати. Скрині були зроблені з дивної золотистої деревини, а віка — з тонкого скла, і всередині у них були муміфіковані фігури створінь, що своєю гротескністю перевершували навіть найхимерніші нічні жахіття.

Не можна дібрати слів, аби передати, наскільки вони були потворні. Їх можна порівняти хіба що з рептиліями, їхні тіла віддалено нагадували покруч крокодила і тюленя, але загалом це було щось, про що ніколи не чув жоден натураліст чи палеонтолог. За розміром вони були близькі до людини низького зросту, а їхні передні кінцівки закінчувалися невеликими і явно гнучкими стопами, подібно до того, як людські руки закінчуються долонями і пальцями. Та найдивнішими все ж були їхні голови, які своїм виглядом руйнували всі закони природи. На світі не існує нічого, з чим можна порівняти ці створіння — мені водночас спали на думку кіт, бульдог, міфічний сатир і людина. Навіть сам Юпітер не міг би похизуватися таким широким і опуклим чолом, проте роги, відсутність носа і крокодиляча щелепа не дозволяла віднести ці створіння до будь-яких відомих видів. Деякий час я сумнівався щодо справжності цих мумій, підозрюючи, що вони могли бути рукотворними ідолами; та скоро дійшов висновку, що насправді вони були представниками якихось надзвичайно давніх видів, які населяли безіменне місто. На довершення їхньої гротескності, більшість із них була щедро прибрана у коштовні тканини і рясно вкрита золотими прикрасами, коштовним камінням і невідомими мені блискучими металами.

Ці плазуни, очевидно, були надзвичайно значущими, бо серед фантастичних фресок на стінах і стелі переважали їхні зображення. Напрочуд майстерно художник намалював їх у їхньому власному світі, де міста і сади були спроектовані і підлаштовані під їхні розміри; і мене не полишала думка про те, що вся їхня історія у зображеннях була алегоричною, відбивала еволюцію того народу, який їм поклонявся. Я вирішив, що ці створіння були для жителів безіменного міста тим самим, чим були вовчиця для Рима чи якась тотемна тварина для племені індіанців.

Залишаючись при цій думці, я вважав, що можу прослідкувати дивовижну історію безіменного міста, легенду могутньої приморської столиці, що володіла світом ще до того, як із морських хвиль піднялася Африка, і її боротьбу з пустелею, яка насувалася на родючу долину, коли відступило море. Я бачив її війни і перемоги, її негаразди і поразки і, нарешті, жахливу битву проти пустелі, коли тисячі її мешканців — алегорично представлених у вигляді химерних рептилій — були змушені прорубати крізь скелі шлях, який дивовижним чином привів їх до іншого світу, про який розповідали їм пророки. Всі ці сюжети поставали переді мною яскравими і реалістичними, і зв’язок зображень із жахливим спуском, який я здійснив, був беззаперечний. На деяких я навіть упізнав пройдений мною шлях.

Просуваючись коридором до яскравішого світла, я помітив зображення пізніших подій — відхід народу, який протягом десяти мільйонів років населяв безіменне місто і долину навколо нього; людей, чиї серця краялися, коли вони покидали свою батьківщину, де їхні пращури, що були колись кочівниками, поселилися на зорі земної юності і вирубали у недоторканій скелі ці доісторичні храми, в яких ніколи не змовкали молитви. У яскравішому світлі я міг краще роздивитися зображення, і все ще вважаючи, що химерні рептилії — це алегоричні образи колишніх мешканців, я розмірковував про звичаї безіменного міста. Багато що здавалося незрозумілим і непоясненним. Цивілізація, яка мала власне письмо, очевидно, піднялася до вищого рівня, ніж пізніші єгиптяни і халдеї, і все ж тут були певні прогалини. Я не міг, до прикладу, знайти жодного зображення смерті чи похоронного ритуалу, окрім тих, що стосувалися воєн, насильства і моровиці; мене цікавила причина такого замовчування природної смерті. Здавалося, що вони як розраду плекали ілюзорний ідеал земного безсмертя.

Найбільшою мальовничістю й химерністю відрізнялися зображення у кінці проходу; панорама покинутого і зруйнованого безіменного міста контрастувала із дивним новим царством чи раєм, до якого весь народ прокладав собі шлях крізь скелю. На цих зображеннях місто і пустельна долина завжди поставали у місячному сяйві, поруйновані стіни огортав золотий німб, немов натякаючи на бездоганну розкіш давніх часів, які вдалося так майстерно передати художникові. Сцени райського життя були настільки пишні, що у них важко було повірити; вони зображали невідомий світ незгасного світла, з величними містами і неземними пагорбами та долинами. Мені здалося, що на останніх фресках стала помітна творча криза художника. Виконання малюнків було менш досконалим, і вони стали значно химернішими навіть за найбезглуздіші з попередніх сюжетів. Вони ніби ознаменовували поступовий занепад стародавньої раси і водночас її зростаючу злість на зовнішній світ, з якого її витіснила пустеля. Фігури людей, постійно зображуваних у подобі священних рептилій, поступово зменшувалися, хоча їхній дух, що витав над руїнами у вигляді місячного світла, тільки розростався. Змарнілі священики — рептилії в ошатних вбраннях — насилали прокляття на принесене ззовні повітря і на всіх, хто ним дихав; і одна жахлива фінальна сцена зображала примітивного чоловіка, либонь, першожителя давнього Ірема, Міста Колон, розірваного на шматки представниками прадавнього народу. Я згадав, як араби бояться безіменного міста, і зрадів, бо на цьому моменті фрески закінчувалися і далі прохід продовжувався голими сірими стінами і такою ж стелею.

Споглядаючи історичні сюжети на фресках, я наблизився до кінця низького проходу і нарешті побачив величезні ворота, крізь які пробивалося світіння. Підповзши до них, я скрикнув від невимовного здивування, викликаного тим, що постало за воротами; замість інших, яскравіше освітлених кімнат там була лише безмежна порожнеча, наповнена однорідним сяйвом — таким, яке бачить людина з вершини Евересту, поринувши поглядом в океан сонячного проміння. Прохід позаду мене був такий тісний, що я не міг випростатися, а попереду лежало неосяжне підземне сяйво.

Вихід з печери закінчувався майданчиком, з якого в ту безодню вели сходи — численні маленькі східці, такі самі, як у тих чорних коридорах, які я вже проходив, — тож я спустився на кілька футів, і все навколо поглинув сліпучий туман. Біля лівої стіни проходу, оздоблені фантастичними барельєфами, височіли масивні мідні двері, здатні повністю ізолювати цей ясний світ від скельних проходів і склепів. Я поглянув на сходи і раптом побоявся на них ступати. Мені не вдалося відчинити мідних дверей. Тоді я ліг на кам’яну підлогу, і навіть у цій смертельній утомі мене не залишало сум’яття шалених думок.

Поки я лежав із заплющеними очима і роздумував над побаченим, у моїй пам’яті яскраво поставали речі, які я краєм ока помітив на фресках, — сцени з життя безіменного міста за часів його розквіту, родючість долини навколо нього і віддалені землі, з якими вели торгівлю міські купці. Мене бентежила якась метафізична прикметність алегорії плазунів і те, що її настільки ретельно дотримувалися у зображенні такої важливої історії народу. На фресках безіменне місто поставало пропорційним до розмірів рептилій. Я дивувався, наскільки ж воно було величним, і раптом згадав деякі незвичні особливості, які я помітив серед руїн. Насамперед мене цікавило те, чому стелі у храмах і підземному коридорі були такі низькі, хоч і їх, поза сумнівами, вирубали такими з пошани до божественних рептилій, що там ушановані; при цьому їхні прочани були змушені ставати на коліна. Скоріш за все, давніші обряди передбачали плазування як наслідування рухів тих створінь. Утім, жодна релігійна теорія не змогла б переконливо пояснити, чому горизонтальний прохід цього жахливого спуску був такий самий низький, як і храми, — чи навіть нижчий, бо у ньому, навіть стоячи на колінах, неможливо випростатися. Згадавши про химерних рептилій, огидні мумії яких були настільки близько від мене, я знову відчув напад страху. Асоціації, що виникають у процесі мислення, бувають дуже вигадливі, і я зіщулився від думки, що крім того примітивного бідолахи, якого на останньому зображенні розірвали на шматки, я був єдиною людиною серед цього скупчення реліктів і символів первісного життя.

Та, як це зазвичай буває у моєму незвичайному мандрівному житті, згодом цікавість здолала страх. Сяюча безодня і те, що в ній могло бути, здавалися мені достатньо важливими для нового дослідження. Я не мав жодного сумніву в тому, що далеко внизу, за численними незвичайно маленькими східцями, лежить дивовижний таємничий світ, і сподівався знайти якісь пам’ятки людського існування, яких не було на малюнках у проході. У цьому підземному царстві фрески зображали фантастичні міста, пагорби і долини, і моя уява вже ширяла над величними руїнами, які на мене чекали.

Власне, мої страхи стосувалися радше минулого, аніж майбутнього. Навіть фізичний страх, що я відчував у тісному коридорі з муміфікованими рептиліями за багато миль від поверхні землі, перед лицем іншого світу, туманного і з гнітючим світлом, не міг зрівнятися зі смертельним жахом, який навіювали довкілля і дух цієї первозданної безодні. Здавалося, ніби сама давнина, глибину якої неможливо осягнути, проступала із первісних каменів і скельних храмів безіменного міста. Навіть на найпізніших із приголомшливих фрескових мап були зображені океани і континенти, невідомі зараз людям, і тільки подекуди виднілися більш-менш знайомі обриси берегів. Ніхто б уже не міг пояснити, що трапилося протягом геологічної ери, яка відділяє нас від того часу, бо малюнки стерлися, а ненависний до смерті народ, на жаль, не встояв перед загибеллю. Свого часу у цих печерах і у світі сяйва за ними буяло життя; зараз же я був наодинці з уцілілими реліквіями, і я тремтів від самої думки про незліченні віки, упродовж яких ці останки залишалися самотніми мовчазними вартовими.

Раптом мене знову опосів невимовний страх, який час від часу з’являвся, відколи я вперше побачив моторошну долину і безіменне місто, залите холодним місячним сяйвом. Та, незважаючи на виснаження, я, сидячи навпочіпки, судомно зіщулився і поглянув назад, на чорний коридор і тунелі, що вели нагору, до зовнішнього світу. Почуття, які мене охопили, були схожі на ті, що змусили мене вночі триматися осторонь від безіменного міста, і були настільки ж незрозумілі, наскільки й нестерпні. Втім, за хвилину я відчув ще більше потрясіння, почувши виразний звук — перший, який порушив абсолютну тишу цих замогильних глибин. Це був глибокий, низький стогін, що линув немов від численних душ, приречених на вічні муки у підземеллі, і лунав він із того коридору, в який я пильно вдивлявся. Поступово гучність зростала, поки у низькому проході не загриміло відлуння, і водночас я відчув наростаючий потік холодного повітря, який, очевидно, струменів з тунелів і міста нагорі. Схоже, подуви цього повітря допомогли мені відновити рівновагу, бо тієї самої миті я згадав раптові пориви вітру, які щовечора і щоранку здіймалися над входом до безодні і один з яких насправді відкрив мені приховані тунелі. Я поглянув на годинник і побачив, що скоро світанок, тож налаштувався протистояти шквальному пориву, який линув униз, до своєї підземної домівки, так само стрімко, як уночі виривався на поверхню. Мій страх знову принишк — звичне природне явище розігнало моторошні думки про невідоме.

Тим часом завивання ставало дедалі гучнішим і гучнішим, з яким нічний вітер ринув у підземну безодню. Я знову припав до землі і марно намагався вхопитися за підлогу, з жахом уявляючи, як через відчинений прохід мене змітає у світлову прірву. Я не очікував такого натиску вітру, і коли зрозумів, що таки сповзаю у провалля, мене охопили зловісні передчуття, а уява почала малювати тисячі нових жахіть. Злостивість повітряної течії пробудила в мені неймовірні фантазії. Я знову зі страхом порівняв себе з людиною, зображеною в тому моторошному коридорі, — чоловіком, якого розірвав на шматки безіменний народ, — бо в тому диявольському вихорі відчувалася нестримна жага до помсти, яка ніби лише посилювалася від усвідомлення власного безсилля. Здається, останньої миті я нестямно закричав — я вже майже втратив глузд, — але навіть якщо й так, мої крики все одно розчинилися у пекельному завиванні примарного вітру. Я намагався повзти проти невидимого вбивчого потоку, але навіть не міг утриматися на місці, бо мене повільно і невблаганно тягло до невідомого світу. Зрештою, розум повністю покинув мене. Я почав безупинно повторювати незрозумілий двовірш божевільного араба Альхазреда, якому наснилося безіменне місто:

Не мертве те, що вічно пробуває,

А з вічністю, бува, і смерть сама вмирає.

Тільки похмурі й замислені пустельні боги знають, що трапилося насправді, як відчайдушно я боровся і продирався, який Абаддон повернув мене до життя, в якому я повинен завжди пам’ятати і з жахом здригатися від нічного вітру, поки забуття — або щось гірше — не оволодіє мною. Ті речі були потворними, неприродними, приголомшливими — геть далекими від будь-якого уявлення про можливість їхнього існування, окрім того часу, коли людину терзають прокляті години безсоння.

Я вже розповідав, що лють, з якою линула повітряна течія, була інфернальною — демонічною — і що її відразливе завивання було сповнене затаєною зловісністю спустошеної вічності. Мені й досі вчуваються ці хаотичні голоси, та у моєму стражденному розумі вони вже починають набувати виразнішої форми. І там, унизу, у могилі незліченних віковічних старожитностей, за багато ліг від осяяного досвітнім сонцем людського світу, я почув незрозумілу мову химерних прокльонів злих духів. Обернувшись, я побачив у яскраво-білому сяйві безодні обриси того, що неможливо було побачити у темряві коридору, — страхітливий рій демонів — напівпрозорих, перекошених від ненависті, у безглуздих обладунках; демонів раси, яку неможливо ні з чим сплутати, — повзучих рептилій безіменного міста.

Коли вітер стих, я пірнув в огидні, наповнені страхіттями чорні надра землі; за останньою істотою захряснулися мідні двері, оглушуючи металічним гуркотом, відлуння якого піднімалися до далекого горішнього світу, щоб привітати схід сонця, як Мемнон з берегів Нілу вітав народження вогненного диска.

Пошуки Iранона

У гранітному місті Телос блукав юнак, увінчаний виноградною лозою, його золотаве, змащене миром, волосся лисніло, а пурпурова туніка була пошарпана вересом з гори Сідрак, що височіє на протилежному боці старовинного кам’яного мосту. Мешканці Телоса темношкірі й непривітні, живуть вони у квадратних будинках, тож вони суворо запитали чужинця, звідки той прийшов, як його звати та що з ним трапилось. Юнак відповів:

— Я Іранон, прийшов із Айри, далекого міста, яке я заледве пам’ятаю, але шукаю в надії знову знайти. Я співаю пісень, що їх вивчив у далекому місті, і покликаний творити красу з речей, які пам’ятаю з дитинства. Моїм багатством є спогади і мрії, а ще надії, які я оспівую у садах, коли ніжно сяє місяць і західний вітерець ворушить пелюстки лотоса.

Коли мешканці Телоса почули про це, вони зашепотілися між собою; бо хоча у гранітному місті не лунають ні сміх, ані співи, його суворі мешканці іноді, навесні, дивляться на Кантарійські пагорби і думають про лютні далекого Унаї, про який оповідали мандрівники. Поміркувавши, вони дозволили чужинцеві зостатися і співати на площі перед вежею Млін, хоч їм не подобався ані колір його рваної туніки, ані миро на волоссі, ані його вінок з виноградних листків, ані молодість у його золотому голосі. Увечері Іранон співав, і доки він співав, літні люди молилися, а сліпець казав, що бачив німб навколо голови співця. Але більшість мешканців міста позіхали, дехто підсміювався, а дехто дрімав, бо Іранон не оповідав нічого корисного, а співав тільки про власні спогади, свої мрії і свої надії.

«Я пригадую сутінки, місяць, ніжні пісні і вікно, побіля якого колись, заколисаний, спав. За вікном була осяяна золотими вогнями вулиця і танці тіней на мармурових стінах будинків. Пам’ятаю квадрат місячного світла на долівці, якого я більше ніде не бачив, і видіння, що танцювали у променях світла, коли мати співала мені колискову. А ще пам’ятаю яскраве вранішнє сонце понад барвистими кручами влітку і солодкі пахощі квітів, із півдня принесені вітром, від якого співали дерева.

О, Айро, місто з берилу і мармуру, дива твої многі! Як же любив я запашні і теплі гайки пообіч дзеркальної Нітри, водограї маленької Кра, що текли із зелених долин! У лісах і долинах твоїх діти плели вінки одне для одного, а на заході сонця я бачив дивні сни під гірськими деревами, споглядаючи унизу вогні міста, а звивиста Нітра була схожа на стрічку небесних зірок.

У місті ж були палаци з кольорового мармуру із золотими куполами та розмальованими стінами, а там — зелені сади, блакитні басейни й кришталеві фонтани. Часто я грався у цих садках і плавав у басейнах, лежав у напівсні поміж квітів тендітних у тіні дерев. Іноді ж, на спаді дня, здирався під гору довгою вуличкою, що вела в цитадель, на майдан, і дивився на Айру, на це місто чарівне з берилу та мармуру, прекрасне у шатах золотовогненних.

Уже давно я сумую без тебе, Айро, я був ще зовсім юним, коли йшов у вигнання, та мій батько — твій король, і я прийду до тебе, бо так велить доля. У семи землях шукав я тебе, а одного дня запаную над твоїми гаями, садами, над вулицями і палацами, і заспіваю людям, які зрозуміють, звідки мій спів, і не засміються, не відвернуться геть. Бо я Іранон, принц міста Айри».

Тієї ночі мешканці Телоса вклали Іранона у стайні, а вранці його навідав архонт і наказав піти у крамницю Атока, шевця, і бути його підмайстром.

— Але я Іранон, я співаю пісень, — сказав він. — І серце моє не лежить до роботи шевця.

— Усі в Телосі мають працювати, — відповів архонт. — Такий закон.

Тоді Іранон сказав:

— А заради чого ви працюєте? Хіба не для того, щоб жити і бути щасливими? А якщо ж ви працюєте лише задля того, щоб працювати, то коли ж ви знайдете щастя? Ви працюєте, щоб жити, але хіба життя — це не краса і пісня? А якщо ви поміж себе не терпите співців, для чого тоді плоди вашої праці? Праця без пісні — це ніби важка подорож без кінця. Хіба смерть не приємніша за таке?

Але архонт похмуро слухав, не розуміючи слів, і знову звернувся до чужинця.

— Дивний ти, хлопче, і мені не подобаються ні твоє обличчя, ані твій голос. Слова, що ти мовиш, — блюзнірство, бо ж богами Телоса заповідано, що праця — це добре. Наші боги обіцяли нам світлі небеса після смерті, де буде вічний спочинок, де буде кришталева прохолода, в якій ніщо не турбуватиме розум думками, а очі — красою. Іди до шевця Атока або покинь місто ще до заходу сонця. Всі мають працювати, а спів — це дурниці.

Тож Іранон вийшов зі стайні і пішов вузькими кам’яними вуличками поміж похмурими квадратними будинками з граніту, шукаючи зелені, бо все навколо було кам’яне. Обличчя людей були похмурими, але на кам’яній гаті на березі лінивої річки Зуро сидів хлопчик із сумними очима, він вдивлявся у воду, шукаючи поглядом молоді гілочки, змиті з пагорбів паводками. І хлопчик сказав йому:

— Чи ти часом не той самий, про кого повідав архонт, той, хто шукає далеке місто у чарівній країні? Я Ромнод, і у мені тече кров Телоса, я не можу звикнутися з цим гранітним містом, я щодня мрію про теплі ліси і далекі землі краси і пісень. За Катріанськими пагорбами лежить Унаї, місто лютень і танців, про яке пошепки оповідають люди і кажуть, що воно водночас прекрасне і жахливе. Туди я й пішов би, якби був достатньо дорослим, щоб самому знайти дорогу, але ти можеш туди піти; ти повинен співати там, щоб усі люди слухали твоїх пісень. Давай разом підемо з Телоса і вирушимо до весняних пагорбів. Ти вказуватимеш мені дорогу, а я слухатиму твої пісні вечорами, коли зорі одна за одною навіюють сни на очі сновид. А що, як Унаї, місто лютень і танців, і є чарівною Айрою, яку ти шукаєш, бо ж казали, що ти звіддавна не був у Айрі, а назви міст часто змінюються. Ходімо до Унаї, Іраноне Золотоволосий, де люди зрозуміють нас і привітають як братів, не засміються й не образяться на наші слова.

Й Іранон мовив:

— Хай буде так, малий; якщо хоч хтось у цих кам’яних нетрях прагне до краси — нехай шукає у горах і оддалік за ними, я не покину тебе нидіти на березі повільної Зуро. Але не думай, що радість і розуміння ти знайдеш одразу за Картіанськими пагорбами, чи за день від них, чи й за рік, а чи й за п’ять років шляху. Бачиш-но, коли я був малий, як ти, то мешкав у долині Нартоса біля холодної Ксарі, де усім було байдуже до моїх мрій; і я поклав собі, що, коли виросту, то вирушу в Синару, що на південному схилі, і співатиму на ринковій площі для веселих погоничів верблюдів. Але коли я прийшов у Синару, то побачив, що всі погоничі п’яні і розпусні, що їхні пісні геть не такі, як мої, тож я вирушив човном униз річкою Ксарі до Ярена, мури якого складені з оніксу. І солдати Ярена посміялися з мене і вигнали мене геть, тож я і далі блукав містами. Я бачив Стетелос, що ховається під великим водоспадом, споглядав болото, на якому колись стояв Сарнат. Я був у Траа, Іларнеку, Кадатероні, крізь який плине крижана річка Ай, я довго жив у Олейто, що в країні Ломар. І хоч я іноді і мав слухачів, їх завжди була дещиця, і я знав, що радітимуть мені тільки в Айрі, місті з мармуру і берилу, в якому мій батько був колись королем. Тож ми шукатимемо Айру, хоча й варто було б відвідати далеку, благословенну лютнями Унаї, що з іншого боку Кантаріанських пагорбів, яка і справді може виявитись Айрою, хоч я так і не думаю. Красу Айри неможливо навіть уявити, і ніхто не може говорити про неї без захвату, а от про Унаї хитро перешіптуються погоничі верблюдів.

У надвечірок Іранон і малий Ромнод покинули Телос і довго мандрували серед зелених пагорбів і прохолодних лісів. Шлях був важкий і звивистий, і здавалося, що вони ніколи не дістануться Унаї, міста лютень і танців; але в сутінках, коли на небо висипали зорі, Іранон оспівував Айру і її красу, а Ромнод слухав, тож обоє почувалися щасливими. Вони харчувалися переважно фруктами і червоними лісовими ягодами, не помічаючи плину часу, хоч мало минути вже багато літ. Малий Ромнод підріс, і його голос вже не був дзвінким, а погрубшав, та Іранон не змінився. Він і далі прикрашав своє золоте волосся виноградною лозою і змащував його ароматними лісовими смолами. І з часом Ромнод став старшим, аніж Іранон, хоча був іще зовсім дитям, коли Іранон уперше побачив, як той спостерігав за молоденькими зеленими галузками у Телосі на березі повільної, зашореної в камінь Зуро.

Якось вночі, у світлі повні, піднявшись на вершину гори, мандрівники побачили внизу міріади вогнів Унаї. Селяни сказали їм, що вони вже близько від неї, а Іранон вже знав, що то не його рідна Айра. Вогні Унаї не нагадували вогнів Айри, бо тут вони палали надто сильно, в Айрі ж м’яко і магічно сяяли, як місячне проміння на підлозі під вікном, де Іранонова мати співала йому колискових пісень. Але Унаї було містом лютень і танців, тож Іранон і Ромнод спустилися крутосхилом, сподіваючись знайти людей, яким пісні і мрії принесуть радість. Увійшовши до міста, вони побачили там прикрашених трояндовими гірляндами гульвіс, що тинялися від дому до дому, схилялись із вікон і балконів, слухали Іранонових пісень, і кидали йому квіти, і гучно аплодували, коли він закінчив співати. І тоді на мить Іранон повірив, що нарешті він знайшов тих, хто думає і відчуває так само, як і він, хоч місту бракувало навіть сотої частки краси Айри.

На світанку Іранона охопило сум’яття, бо куполи Унаї не сяяли золотом на вранішньому сонці, а були сірі і похмурі. Мешканці Унаї були постійно бліді від гулянь, отупілі від вина і геть не схожі на осяйних жителів Айри. Але Іранон зостався, тому що люди кидали йому квіти і оплесками вітали його пісні, а з ним і Ромнод, якому полюбилися міські гуляння, який і сам почав вплітати у своє темне волосся троянди і мирт. Уночі Іранон співав гультяям, але був, як і раніше, увінчаний лише лозою гірського винограду і співав про мармурові вулички Айри і про дзеркальну гладінь Нітри. Співав він і в оздоблених фресками залах Монарха, стоячи на кришталевому помості, який був піднятий над підлогою, що правила їм за свічадо, і своїм співом він викликав в уяві слухачів дивовижні образи, а в дзеркалі підлоги, здавалось, відбивалося щось давнє, неймовірно прекрасне і вже напівзабуте, а не залиті вином бенкетувальники, які засипали його трояндами. І король вмовив його відкинути вбік свій подертий багрянець, зодягнув його у золото і сатин, персні з нефриту і браслети з фарбованої слонової кістки, оселив його у позолоченій і завішаній гобеленами кімнаті з різьбленим дерев’яним ліжком під навісом із вишитого шовку. Так Іранон замешкав в Унаї, місті лютень і танців.

Невідомо, скільки часу Іранон прожив у палаці Унаї, але якось король запросив до палацу екзотичних танцівників із пустелі Ліраніану і смаглявих флейтистів із Дринену на сході, а увечері гульвіси кидали свої квіти не Іранону, а танцівникам і флейтистам. І день за днем Ромнод, що був ще хлопчиком у гранітному Телосі, ставав усе огряднішим, обличчя його все більше червоніло від вина, він усе менше і менше мріяв і вже без захоплення слухав Іранонові пісні. Але хоча Іранон сумував, він не припинив співати і так само щовечора виливав у піснях свої мрії про Айру, місто з мармуру й берилу. Якось однієї ночі одутлий і розповнілий Ромнод, важко хропучи на гаптованих подушках свого бенкетного ложа, помер, а схудлий блідий Іранон співав самотою у далеких закутках. А коли Іранон зронив останню сльозу над могилою Ромнода і вкрив її зеленим віттям, яке хлопець колись так любив, він скинув увесь шовк та прикраси і, забутий, пішов геть. Геть з Унаї, з міста лютень і танців, одягнений тільки у подерту порфіру, в якій і прийшов, прикрашений лише свіжими виноградними лозами з гір.

На заході сонця Іранон вирушив далі, все ще шукаючи рідну землю і тих, хто зрозуміє його пісні і мрії. У всіх містах Цидатрії і краях, що лежать за пустелею Бназі, діти насміхалися з його старомодних пісень і подертої пурпурової туніки, але Іранон не старів і так само надягав вінки на своє золотаве волосся, коли співав про рідну Айру, втіху минулого і надію майбутнього.

Однієї ночі він прийшов до вбогої халупи старезного пастуха, брудного і згорбленого, який пас отари на кам’янистому схилі над болотами і сипучими пісками. Іранон запитав цього чоловіка про те саме, про що запитував багатьох до нього:

— Чи не скажеш мені, де я можу знайти Айру, місто з мармуру і берилу, повз яке плине дзеркально гладка Нітра, де водограї маленької річечки Кра співають зеленим долинам і пагорбам, вкритим деревами? І пастух, почувши такі речі, пильно і дивно дивився на Іранона, ніби пригадуючи щось давнє, загублене в часі, помічав про себе кожну рису обличчя чужинця, кожну його золоту волосину, його вінок з виноградного листя. Але він був старий і, похитавши головою, відповів:

— Чужинцю, мені справді знайома назва міста Айра, і все інше, про що ти казав, але вони відлунюють до мене ніби здалеку, з порожнечі довгих років. Я чув про них іще в молодості, від свого товариша, сина жебрака, який часто поринав у дивні мрії, який сплітав довгі оповідки про місячне світло, квіти і західний вітер. Ми сміялися з нього, бо знали його від народження, хоч він і думав, що є сином короля. Він був гарний, як оце ти, але голова його була повна дурощів і дивацтв; ще малим він утік, сподіваючись знайти того, хто б радо слухав його пісні і мрії. Як же часто він співав мені про землі, яких ніколи не було, і про речі, яких бути не може! Повсякчас казав, що він був принцом, хоч усі ми і знали його від народження. Не було ж бо ніколи на світі чарівного міста Айра, не було й нікого, хто міг би насолоджуватись тими дивними піснями, окрім як у мріях мого давнього товариша Іранона, який давно зник.

І в сутінках, коли одна за одною на небо вийшли зорі і місяць освітив болото сяйвом, схожим на те, яке тремтіло на підлозі перед очима заколисаної маминою піснею дитини, у смертоносні сипучі піски побрів стариган у подертій порфірі, коронований засохлим виноградним листям, дивлячись уперед, на золоті бані прекрасного міста, в якому розуміють мрії. Тієї ночі у старезному світі назавжди померла часточка краси і молодості.

Мiсячні болота

Я не знаю куди, в які далекі жахливі землі відійшов Деніс Баррі. Я був з ним останньої ночі, яку він провів серед живих людей, я чув його крики, коли його щось забрало, але ні довколишні селяни, ані вся поліція графства Міт так і не змогли його знайти, хоч як довго вони прочісували величезні території. Я досі здригаюся, почувши, як на болоті квакають жаби, або побачивши місяць у безлюдних місцях.

Я добре знав Деніса Баррі ще в Америці, де той розбагатів, і першим привітав його, коли він викупив старий замок біля боліт у сонній місцині під назвою Кілдеррі. З Кілдеррі походив його батько, і Баррі здавалося, що саме на батьківщині своїх предків йому було б найприємніше насолоджуватися своїм достатком. Колись його пращури, що правили у Кілдеррі, збудували цей замок і оселилися в ньому, але ті дні давно минули, тож уже не одне покоління порожній замок занепадав. Повернувшись до Ірландії, Баррі часто мені писав, оповідаючи, як під його наглядом старий замок, вежа за вежею, знову підносився до своєї минулої величі, як плющ повільно обплітає відновлені стіни так само, як і багато століть тому, як селяни благословляли його за те, що він своїм заморським золотом повернув назад давні часи. Але згодом постали проблеми, селяни забули свої благословіння і натомість почали тікати геть, ніби від злого фатуму. Тоді він надіслав листа і попросив навідати його, бо він був геть самотній у тому замку і йому ні з ким було поговорити, окрім найнятих на півночі нових робітників і слуг.

Того вечора, коли я дістався замку, Баррі розповів, що то саме через болота почалися всі проблеми. Я прибув до Кілдеррі літнім вечором, коли золото неба підсвічувало зелень пагорбів і гаїв, синяву боліт, на далекому острівці серед яких сліпучою білизною мерехтіли дивні і дуже давні руїни. Захід сонця був прекрасний, але селяни з Беллілоха все попереджали мене, щоб я остерігався, казали, що на Кілдеррі лежить прокляття, тож я ледь не здригнувся, побачивши, як призахідна заграва окропила високі вежі замку. Баррі послав за мною авто, яке чекало мене на станції Беллілох, бо Кілдеррі стояв оддалік залізниці. Селяни сахались і від авто, і від його водія з півночі, але, зблідлі, пошепки зверталися до мене, коли дізнавалися, що я їду у Кілдеррі. І того вечора, коли ми з ним уже зустрілися, Баррі розповів чому.

Селяни втекли з Кілдеррі, тому що Деніс Баррі збирався осушити великі болота. Попри всю його любов до Ірландії, Америка наклала на нього свій відбиток, тож він не міг знести такого марнотратства щодо чудових земель, з яких можна було зрізати торф і відкрити родючі ґрунти. На нього не вплинули легенди і забобони Кілдеррі, і він лише посміявся, коли селяни спершу відмовились допомагати, а тоді, побачивши, що рішення хазяїна незламне, прокляли його і з усім своїм хатнім скарбом повернулися назад у Беллілох. У свою чергу, він найняв робітників з півночі, а коли і слуги втекли, він їх теж замінив. Але Баррі було самотньо серед чужинців, тож він попросив мене приїхати.

Коли я почув, які страхи віднадили люд від Кілдеррі, то реготав так само гучно, як і мій друг, бо ці страхи були божевільні, несосвітенні і цілком абсурдні. Вони були пов’язані з якоюсь безглуздою легендою про болота і про зловісного духа-охоронця, який мешкає у дивних і дуже давніх руїнах на далекому острівці, який я бачив у променях вечірнього сонця. Ходили чутки про танці вогнів у місячному сяйві, про холодні вітри, що віяли теплими ночами, про почвар, зодягнених в біле, що линуть над водами боліт, про примарне кам’яне місто глибоко під болотистою поверхнею. Але найпоширенішим з диких забобонів і заразом прийнятим за абсолютну істину була віра у прокляття, яке спіткає кожного, хто насмілиться потривожити або спробує осушити ці широкі червонясті тванища. Є таємниці, казали селяни, які мають залишатися таємницями, які існували ще, звідколи чума прийшла на дітей Партолана у ті славетні часи, що передують історії. У Книзі Завойовників сказано, що всі ці нащадки греків померли і поховані у Таллаті, але старці Кілдеррі розповідають, що над одним містом зглянулися, його врятувала заступниця, місячна богиня, а лісисті пагорби сховали його тоді, коли немедійці припливли зі Скіфії на своїх тридцяти кораблях[50].

Отакі неймовірні байки і змусили селян залишити Кілдеррі, тож коли я їх почув, то геть не здивувався, що Деніс Баррі знехтував ними. Втім, його неабияк цікавили старожитності, тож він запропонував ретельно дослідити болота відразу після їх осушування. Він часто навідував білі руїни на острівці. Очевидно, вони були дуже давні, а обрисами мало скидалися на типово ірландські руїни, але надто сильне руйнування не давало змоги уявити, як вони виглядали у часи своєї величі. Однак у будь-який момент можна було починати дренажні роботи, тож робітники з півночі збиралися здерти із заборонених боліт їхні шати зеленого моху і червоного вересу, знищити маленькі струмочки з мушлями на дні і тихі, оточені чагарником блакитні плеса й заводі.

Коли Баррі закінчив мені все це оповідати, я вже клював носом, бо денні мандри мене стомили, а оповідь хазяїна затяглася до глибокої ночі. Слуга показав мені мою кімнату у віддаленій вежі, з вікон якої було видно село і луку на краю боліт, та й самі болота, тож у світлі місяця я міг бачити тихі дахи, з-під яких втекли селяни і під якими тепер мешкали робітники з півночі, а ще парафіяльну церкву, увінчану старовинним шпилем, а ген далеко, за похмурими болотами — далекі давні руїни на острівці, які сліпуче сяяли. Щойно я задрімав, мені, здається, почулися слабкі звуки з далечини; дикі і схожі на музику, вони сповнили мене незбагненним захватом, що забарвив мої сни. Та тільки-но я прокинувся наступного ранку, зрозумів, що то був лише сон, бо видива, які я бачив уві сні, були чарівніші за будь-яке звучання нічних сопілок. Вражений почутими від Баррі легендами, мій розум уві сні блукав довкола пишного міста на зеленій рівнині, з мармуровими вулицями і статуями, палацами і храмами, барельєфами і написами на стінах — все у величі і красі того міста промовляло, що це Греція. Коли я оповів Баррі цей сон, ми обоє над цим посміялися; я, втім, сміявся гучніше, бо він був стурбований через своїх робітників з півночі. Вже шостий день поспіль вони запізнювалися на роботу, повільно і важко прокидалися, працювали так, ніби вони геть не відпочили, хоча й напередодні увечері лягали рано.

Того дня по обіді я самотньо блукав залитим сонцем селом, подекуди забалакував до робітників, що саме байдикували, бо Баррі був заклопотаний останніми приготуваннями до початку дренажних робіт. Робітники були далеко не такі щасливі, як могло здаватися, здається, більшість із них тривожив якийсь сон, який вони бачили вночі і марно намагалися пригадати. Я переповів їм власний сон, але їх це не зацікавлювало, аж доки я не сказав про дивні звуки, які мені, здається, вчувалися. Тоді вони здивовано на мене подивилися і зізналися, що вони, ніби, теж чули ці дивні звуки.

За вечерею Баррі оголосив мені, що через два дні почнуться дренажні роботи. Я був радий, хоча мені й не хотілося бачити, як здиратимуть мох і верес, як зникатимуть маленькі струмочки і плеса, а все ж я все більше прагнув проникнути у давні таємниці, які може ховати глибоке торфовище. Тієї ночі мої сновиддя про звуки сопілки і мармурові перистилі[51] раптово і тривожно урвалися, і я бачив, як на місто у долині впала моровиця, як ліс, що страхітливо стрімко наступав, поховав мертві тіла на вулицях, залишивши неторканим лише храм Артеміди на вершині гори, де Клея, стара жриця місяця, лежала тиха і холодна, увінчана короною зі слонової кістки.

Я вже казав, що прокинувся раптово, ніби за сигналом. Якийсь час я навіть не міг визначити, сон це чи яв, бо у моїх вухах усе ще відлунював пронизливий звук сопілок, але коли я побачив на підлозі холодні промені місяця і обриси заґратованого готичного вікна, то вирішив, що це, мабуть, яв, це замок Кілдеррі. Тоді я почув годинник, який десь далеко внизу відбивав другу годину, і впевнився, що вже не сплю. А все ж до мене долинав той жахливий звук з далини: дикі, дивні мотиви навівали думки про якийсь танець фавнів на далекому Меналі. Вони не давали мені заснути, роздратований, я схопився на ноги і перетнув кімнату. Цілком випадково я підійшов саме до північного вікна і кинув погляд на мовчазне село і луку на краю боліт. Я не хотів розглядатись навколо, бо над усе хотів спати, але мене катували звуки сопілок, і я мав щось зробити або хоч побачити, у чому річ. Звідки мені було знати, що саме постане перед моїми очима?

У місячному світлі, що заливало простору рівнину, розгорталося видовище, яке, раз побачивши, жоден смертний не зміг би забути. Під звуки очеретяних сопілок, які відлунювали над болотом, безгучно і страшно линув розмаїтий натовп якихось постатей, що екстатично звивались, танцювали так, як, мабуть, колись давно після закінчення збору урожаю під світлом місяця разом із Кіаною танцювали сицилійці на честь Деметри. Широка долина, золоте сяйво місяця, танець тіней і постатей, а над усім цим — пронизливий монотонний свист, який буквально паралізував мене, а все ж, попри переляк, я помітив, що добра половина цих невтомних, ніби механічних танцівників — робітники, що, як я гадав, о цій порі сплять, інші ж були дивними примарними істотами, зодягненими в біле, незбагненного походження, але припускаю, що то були бліді журливі наяди, які мешкали у джерельцях серед цих мочарів. Я не знаю, як довго я споглядав це видиво з вікна самотньої вежі, перш ніж раптово поринув у забуття без снів, з якого мене пробудило лише світло на світанку.

Моїм першим пориванням після пробудження було розповісти про всі свої страхи і спостереження Денісу Баррі, але сонячне світло, яке зазирало крізь заґратоване східне вікно, переконало мене в тому, що побачене не мало нічого спільного з дійсністю. Інколи я бачу дивні видіння, але мені завжди вистачало глузду не вірити у них, тож на той час я задовольнився лише розмовою з робітниками, які знову проспали допізна і не могли пригадати з попередньої ночі нічого, окрім нечітких снів і пронизливих звуків. Мене дуже спантеличили ці постійні згадки про різкі звуки, хоч я й подумав, що то передчасно з’явилися осінні цвіркуни, щоб тривожити ніч і проникати в людські сновидіння. Пізніше того самого дня я бачив, як Баррі у бібліотеці горбився над планами робіт, які мали завтра розпочатися, і тоді мене вперше охопила хвиля того страху, який вигнав із Кілдеррі усіх селян. З якоїсь незбагненної причини мене жахала сама думка про те, щоб потривожити давні болота і їхні заховані від сонця таємниці, моя уява малювала жахливі картини того, що лежить під незмірними глибинами віковічного торфовища. Здавалося божевіллям витягати ці таємниці на світло, і я надумав, як своєрідне вибачення перед болотами, покинути і цей замок, і село. Я зібрався на дусі, щоб заговорити про це з Баррі, але не наважився продовжувати після того, як він розреготався на перших же моїх словах. Тож я мовчки спостерігав, як сяйливе сонце ховалося за далекі пагорби, і Кілдеррі осяялось червінню і полум’яним золотом, яке видавалося пересторогою.

Я ніколи не буду певний щодо того, були події тієї ночі реальністю чи маною. Вочевидь, вони виходять за межі будь-яких наших уявлень про природу і Всесвіт; окрім того, я жодним чином не можу пояснити зникнення людей, про які, зрештою, всі дізналися. Сповнений страхів, я рано ліг спати і тривалий час не міг заснути у зловісній тиші вежі. Запала темрява, бо хоч небо і було безхмарне, місяць уже почав старіти і мав зійти аж після півночі. Лежачи, я все думав про Деніса Баррі і про те, що спіткає ці болота, коли настане день; мені нестерпно хотілося вибігти в ніч, взяти машину Баррі і якомога швидше поїхати у Беллілох, подалі від цих місць, над якими нависла загроза. Але я заснув, перш ніж із моїх страхів зродилася дія, а у снах марив містом посеред долини, холодним і мертвим під саваном страхітливої тіні.

Мабуть, зі сну мене пробудили ті самі пронизливі висвисти, проте, коли я розплющив очі, то передовсім зауважив не їх. Я лежав спиною до східного вікна, що виходило на болота, над якими мав би висіти надщерблений місяць, тож і очікував побачити, як він відкидає світло на стіну переді мною, але те, що я бачив, не було сяйвом місяця. Світло і справді падало на дерев’яні панелі на стіні, але то було не місячне світло. Крізь готичне вікно струменів жахливий, неприродний потік червонавого сяйва, і вся кімната яскраво мерехтіла якимось неземним блиском. Мої подальші дії були не дуже адекватними такій ситуації, але ж тільки у казках герой здатний на правильні і завбачливі вчинки. Замість того щоб глянути на болота, звідки било світло, охоплений панічним жахом і намагаючись не дивитися у бік вікна, я незграбно одягався і водночас був одержимий сонною думкою про втечу. Пам’ятаю, що схопив револьвер і капелюх, але перш ніж усе закінчилось, я загубив і те і інше, так і не вистреливши з револьвера і не одягнувши капелюха. З часом зачудування червоним світінням пересилило мій страх, тож я підійшов до східного вікна і визирнув, а тим часом щораз гучніший, і здатний позбавити глузду свист сопілок розливався замком і відлунював над усім селом.

Болотами розливалась повінь яскравого світла, багряного і моторошного, і джерелом його були старі руїни на далекому острівці. Мені важко описати вигляд тих руїн — мабуть, я тоді зсунувся з глузду, бо вони, здавалося, здіймалися у своїй славі, незруйновані, величні, в оточенні колон, підсвічений вогнем мармур їхнього антаблемента[52] пронизував небо, як храмовий шпиль на гірській вершині. Сопілки верещали, до них приєднався грім барабанів, і доки я, заціпенілий від жаху, дивився на все це, мені здалося, що навпроти видива з мармуру і світла гротескно вимальовувалися темні, спотворені постаті. Враження було неймовірне — взагалі немислиме, — і я міг би продовжувати стояти і дивитися, якби ліворуч від мене раптово не погучнішали звуки музики. Тремтячи від страху, напрочуд змішаного з екстазом, я перетнув круглу кімнату і підійшов до північного вікна, з якого міг бачити село і луку на краю боліт. Тоді мої очі знову округлилися від здивування, настільки неосяжному, ніби я оце щойно не споглядав картину поза межами будь-яких мислимих явищ природи, бо залитою примарним червонавим світлом рівниною рухалась процесія живих істот, і рухались вони так, як не могло примаритись і у найгірших жахіттях.

То ковзаючи, то линучи повітрям, зодягнені в біле духи боліт повільно просувалися до тихих вод і руїн на острові, утворюючи фантастичні фігури, немов у давніх містичних церемоніальних танцях. Вони вимахували напівпрозорими руками, слідуючи за ненависним мені завиванням тих невидимих сопілок, під жахливий ритм ведучи за собою похилених робітників, що по-собачому покірно плелися, безтямно і сліпо, ніби їх вів своєю волею незграбний демон, якому марно опиратися. Коли, не змінюючи напрямку руху, наяди вже наблизились до боліт, із замку крізь двері під моїм вікном, спотикаючись і плутаючись ногами, п’яно виплентався новий гурт сновид, вони наосліп перетнули замкове подвір’я і ближній куток села, після чого влилися у колону польових робітників. Попри відстань, яка нас розділяла, я відразу зрозумів, що то привезені з півночі слуги, бо я розпізнав потворну і огрядну постать кухаря, яка зараз виглядала невимовно трагічно. Сопілки пронизливо вищали, і я знову почув барабанний бій, що долинав від острівних руїн. Тоді наяди безмовно і граційно ковзнули у воду і одна за одною розчинилися у прадавніх болотах, і тіє ж миті люди, що рухалися в однаковому ритмі, незграбно плюснули у воду і пощезли серед невеликих круговертей гидотних бульбашок, які я ледве бачив у багряному світлі. І щойно останній бідолаха, опасистий кухар, важко бухнувся у болотисте плесо, сопілки і барабани замовкли, а сліпучі червоні промені з руїн відразу ж згасли, залишивши приречене село самотнім і спустошеним у світлі немічних променів надщербленого місяця, що саме здійнявся над овидом.

У моїй голові панував невимовний хаос. Не маючи гадки, божевільний я чи при здоровому глузді, сплю зараз чи ні, я врятувався лише завдяки милосердному заціпенінню, в якому тоді перебував. Здається, я робив сміховинні речі, наприклад, палко молився Артеміді, Латоні, Деметрі, Персефоні і Плутону. Все, що я знав з дитинства, само наверталося на мої вуста, бо побачені жахи пробудили в мені найглибші забобони. Я зрозумів, що став свідком смерті всього села, і знав, що залишився в цьому замку наодинці із Денісом Баррі, зухвалість якого стала фатальною. Та щойно я про нього подумав, на мене накотила нова хвиля жаху і, знесилений, я впав на підлогу; я не зомлів, але фізично був цілком безпорадний. Тоді я відчув холодний подув вітру зі східного вікна, в яке зазирав місяць, і десь далеко внизу почув крики у замку. Скоро ці крики стали такими гучними і пронизливими, що мені годі їх описати, бо я майже млію, щойно про них подумаю. Єдине, що можу сказати напевно, це те, що той голос належав моєму другові.

Мабуть, тієї миті холодний вітер і крики привели мене до тями, бо у моїх наступних спогадах я вже стрімголов біг крізь непроникно темні кімнати і коридори, через замкове подвір’я у страхітливу ніч. Мене знайшли на світанку, коли я знетямлено блукав біля Беллілоха, але мою свідомість потьмарили не ті жахи, що я бачив і чув раніше. Коли у моїй голові трохи розвіявся туман, я белькотів про дві неймовірні речі, побачені мною під час втечі: самі по собі незначні, вони, однак, досі тривожать мій розум, коли я зостаюся самотою в болотистій місцевості, а чи й просто у світлі місяця.

Тікаючи уздовж боліт з проклятого замку, я почув новий звук: звичний, а проте не схожий на жоден чутий мною у Кілдеррі. Стоячі води, ще вчора позбавлені будь-якої фауни, зараз просто кишіли слизькими, незвично великими жабами, які пронизливо і безугавно верещали голосами, що не надто співвідносилися з розмірами їхніх тіл. Вони надимались, поблискуючи у місячному сяйві зеленою шкірою і, здавалося, витріщалися кудись угору. Я простежив за поглядом однієї особливо гидкої і товстої жаби і побачив другу річ, яка й потьмарила мою свідомість.

Поглянувши на давні руїни на далекому острівці, я у світлі надщербленого місяця вловив поглядом блідий промінь, що не відбивався у водах боліт. А вгорі цього світного променя моя розпалена уява намалювала примарну тінь, яка корчилася і жахливо звивалася, ніби її катували незримі демони. Майже збожеволівши, я вловив у цій гидкій тіні моторошну подібність — гидотну, неймовірну, карикатурну, блюзнірську подібність на того, хто був колись Денісом Баррі.

Ex Oblivione[53]

Коли надійшли мої останні дні і нікчемна суєтність буття стала доводити мене до божевілля, як маленькі краплини води, що волею ката безупинно падають на ту саму точку тіла його жертви, я полюбив шукати прихисток у снах. У снах є дещиця тієї краси, яку я намарне шукав за життя, там я блукав давніми садами і чарівними лісами.

Якось у подувах теплого і запашного вітру я вчув поклик Півдня і звідтоді безкінечно та безтурботно плив під дивними зорями.

Якось, коли йшов лагідний дощ, я линув на барці у вічно темному підземному потоці, аж доки сягнув іншого світу пурпурових сутінків, повитих лозами веселкових альтанок і безсмертних троянд.

А іншим разом я блукав золотою долиною, що вела до тінистих гаїв і руїн і впиралася у могутню заплетену старезними лозами стіну з маленькою бронзовою хвірткою.

Не раз я гуляв тією долиною, все довше і довше затримуючись у барвистій напівсутіні, де велетенські дерева химерно звивались та гнулись, де між стовбурів волого зринала сіра земля, раз у раз відкриваючи поплямовані пліснявою камені забутих храмів. І завжди метою моїх сновидь була могутня, повита лозою стіна із маленькою бронзовою хвірткою.

За деякий час, коли через сіризну і одноманітність днів усе важче і важче стало зносити пробудження, я почав частіше занурюватися в мирні опійні марення, пливучи крізь долину і тінисті зарості; я все думав, як же мені до них дістатися, щоб вони стали мені вічною оселею, щоб непотрібно було більше приповзати назад у безрадісний світ, позбавлений принад і нових барв. А коли я дивився на маленьку хвіртку у могутній стіні, то відчував, що за нею лежить країна мрій, з якої, увійшовши, я вже не повернуся.

Тож щоночі уві сні я намагався знайти таємний засув хвіртки у повитій плющем стародавній стіні, однак той був навдивовижу добре схований. А я все повторював собі, що край за стіною найпрекрасніший і найсвітлосяйніший з усіх.

Тоді, одної ночі, у місті снів Закаріоні я знайшов пожовклий папірус, списаний думками мудреців зі світу снів, що здавна мешкали у цьому місті, занадто мудрі, аби навіть народитися у світі яву. Там було багато написано про світ сну, а серед іншого — таємне знання про золоту долину і священний гай із храмами, а ще високу стіну з маленькою бронзовою хвірткою. Коли мені відкрилося це знання, я зрозумів, що воно про ті краї, в які я навідувався, тож довго вчитувався у пожовклий папірус.

Деякі з цих мудреців із захватом описували дива за непроникною хвірткою, але інші казали лише про жах і розчарування. Я не знав, кому вірити, але все більше й більше прагнув навіки увійти в незнану країну, бо сумнів і потаєність — спокуса зі спокус, а жоден новий жах не може бути страшнішим за постійні муки повсякденності. Тож коли я дізнався про зілля, здатне відчинити хвіртку і провести мене всередину, то вирішив його прийняти, щойно наступного разу прокинусь.

Минулої ночі я випив зілля і замріяно відплив до золотої долини і тінистих гаїв; коли ж я цього разу підійшов до стародавньої стіни, то побачив, що маленька бронзова хвіртка була відчинена. Звідти мерехтіла заграва, дивовижно осяваючи велетенські покручені дерева і верхівки забутих храмів, і я увійшов, наспівуючи, в очікуванні чару країни, з якої вже не повернуся.

Але коли брама розчахнулася ширше, а чар зілля і сну провів мене досередини, я зрозумів, що всій красі і величі настав кінець, бо цей новий край не був ані сушею, ані морем, а білим безмежжям безлюдного світлого простору. Тож, щасливіший, ніж будь-коли наважувався мріяти, я знову розчинився у кришталевому безмежжі забуття, з якого демон на ім’я Життя викрав мене на коротку і журливу мить.

Інші боги

На вершині найвищої гори на землі мешкають земні боги, і жоден смертний ще не бачив їх на власні очі. Колись боги населяли нижчі гори, але люди рівнин підкорювали все більше скелястих і засніжених схилів, відтісняючи богів у все вищі і вищі гори, аж доки їм не зосталася одна, остання. Коли вони покидали свої оселі, то забрали із собою всі сліди свого перебування, окрім, кажуть, єдиного — висіченого в камені обличчя на горі Нґранек.

Зараз же вони облаштувалися на незнаному Кадаті, у холодній пустці, де не буває людей, і боги стали жорстокіші, бо вже немає для них вищої гори, на яку можна втекти у разі приходу людей. Боги стали жорстокіші, і якщо раніше вони терпіли, коли люди займали їхні помешкання, то тепер заборонили людям приходити, а той, хто приходив, уже не міг повернутися. Добре, що люди не знають про Кадат посеред холодної пустки, інакше вони нерозсудливо шукали б і його, щоб підкорити.

Іноді, коли земні боги сумують за домом, у нічній тиші вони навідують вершини, на яких колись мешкали, і тихо плачуть, пригадуючи ігри давно минулих часів на пам’ятних їм схилах. Люди бачать сльози, пролиті богами на білосніжній вершині Тураї, але вважають їх дощем; і чують зітхання богів у вітрах, які віють у долину із Леріона. Боги подорожують на хмарних кораблях, а мудрі діди пам’ятають легенди, які застерігають підніматися на деякі вершини хмарними ночами, бо зараз боги вже не такі поблажливі, як колись.

В Ултарі, що за річкою Скай, колись мешкав старий, який понад усе хотів побачити земних богів; то був чоловік глибоко обізнаний у сімох сокровенних земних книгах, знайомий з Пнакотикськими Рукописами, написаними у далекому і холодному Ломарі. Його ім’я було Барзай Мудрий, і досі ще селяни оповідають, як він зійшов на вершину гори у ніч незвичайного затемнення.

Барзай знав про богів так багато, що міг передбачити, коли вони прийдуть і підуть, він розгадав стільки їхніх таємниць, що його й самого вважали напівбогом. То саме він порадив бургомістрату Ултара прийняти достопам’ятний закон про заборону на вбивство котів, і то він повідав молодому жерцю Аталу, куди зникають чорні коти напередодні дня Святого Івана. Барзай пізнав таємну мудрість земних богів, а дізнавшись, запалився бажанням побачити їхні обличчя. Він вірив, що знання божественних таємниць убереже його від божого гніву, тож вирішив піднятися на вершину високої і скелястої гори Гатеґ-Кла у ніч, коли, він знав, що там будуть боги.

Гатеґ-Кла стоїть у осерді кам’янистої пустелі, що за Гатлеґом, на честь якого й названа, і здіймається, як кам’яна статуя у безмовному храмі. Довкола вершини завжди похмуро клубочиться туман, бо тумани — пам’ять богів, а боги ще віддавна любили Гатеґ-Кла, відколи там мешкали. Земні боги часто навідують Гатеґ-Кла на своїх хмарних кораблях, оповиваючи схили блідою імлою, доки самі, поринувши у спогади, танцюють на вершині під ясним місяцем. Мешканці Гатеґа кажуть, що будь-коли недобре підніматися на Гатеґ-Кла, але смертельною небезпекою загрожує підйом на неї вночі, коли вершина і місяць огорнені блідою імлою; однак Барзай не дослухався до них, коли прийшов із сусіднього Ултара зі своїм послідовником, молодим жерцем Аталом. Атал був простим сином корчмаря, і час від часу йому було страшно, а батько Барзая був лендлордом і мешкав у давньому замку, тож у крові Барзая не було забобонного страху, і він тільки сміявся з переляканих селюків.

Зневаживши умовляння селян, Барзай і Атал вирушили із Гатеґа у кам’янисту пустелю, а вночі біля вогнища говорили про земних богів. Вони подорожували багато днів і здалека вже бачили високу гору Гатеґ-Кла, оповиту серпанком похмурого туману. Тринадцятого дня вони сягнули підніжжя самотньої гори, де Атал зізнався про свої страхи. Але Барзай був старий, освічений і не знав страху, він першим пішов угору схилом, яким ще не піднімалася жодна людина від часів Сансу, про якого зі страхом оповідають зотлілі Пнакотикські Рукописи.

Шлях був кам’янистий та небезпечний через розколини, скелі і каменепади. Пізніше стало холодно і засніжило, а Барзай і Атал часто ковзались і падали, пробиваючись і спинаючись нагору за допомогою палиць і сокир. Зрештою, повітря порідшало, а небо змінило колір, ставало все важче дихати, але вони все одно здиралися вище і вище, дивуючись із незвичності краєвиду і здригаючись від передчуття того, що трапиться на вершині, коли зникне місяць і все довкола огорне біла імла. Три дні вони лізли все вище і вище, до даху світу, тоді отаборилися і стали чекати, доки тумани приховають місяць.

Чотири ночі були безхмарні, а місяць холодно осявав землю крізь тоненький траурний серпанок навколо безмовної верховини. На п’яту ніч, коли небо освітилося повнею, Барзай розгледів кілька густих хмарин далеко на півночі, і вони з Аталом чатували, очікуючи їхнього наближення. Могутні і величні хмари підпливали повільно, ніби знаючи мету свого руху, заклубочуючись навколо вершини високо над головами спостерігачів, ховаючи місяць і саму верховину від чужих поглядів. Вони довго дивилися, як закручуються в спіраль пасма туману, як полотно хмар товстішає і стає непроникним. Барзай був мудрий мудрістю земних богів, він уважно дослухався до звуків, але Атала діймали холод туманів і жах ночі, і він відчував лише страх. А коли Барзай почав дертися вище і кликати за собою, Атал вирушив слідом далеко не відразу.

Туман настільки загус, що важко було знаходити шлях, і хоч Атал нарешті вирушив услід за Барзаєм, він заледве розрізняв його сіру постать на похмурому схилі у світлі захмареного місяця. Барзай ішов далеко попереду, і здавалося, що, незважаючи на вік, сходження йому дається легше, ніж Аталові, бо ж він не відступав перед урвищами настільки крутими, що вони могли бути до снаги лише дуже сильній і безстрашній людині, не спинявся він і перед широкими чорними прірвами, через які Атал заледве перестрибував. Отак вони невпинно пробиралися через скелі і провалля, сковзаючись і спотикаючись, і лише іноді зупинялися в заціпенінні перед безмежжям і жахливим мовчанням холодних крижаних піків і безмовних гранітних скель.

Раптом Барзай зник з-перед очей Атала, видряпавшись на величезну скелю, яка, відколовшись, перегороджувала дорогу будь-якому, не натхненному земними богами, верхолазу. Атал залишився далеко внизу, роздумуючи, що йому робити, коли він досягне неприступної скелі, коли раптом з цікавістю зауважив, що світло на вершині посилилось, ніби безхмарна верховина і осяяне місяцем місце зібрання богів раптом виявилися дуже близько. І він поповз уперед, у напрямку скелі і освітлених небес, відчувши при цьому страх, сильніший за все, що йому довелося зазнати раніше. Тоді, крізь туман нагорі, він почув голос Барзая, що, радіючи, несамовито горлав:

— Я чую богів. Я чую, як земні боги співають, бенкетуючи на Гатеґ-Кла! Тепер Барзаю-Пророку, відомі голоси земних богів! Тумани прозорі, а місяць ясний, і я побачу, як боги, забувши про все, танцюють на Гатеґ-Кла, яку вони так любили в молодості. Мудрість Барзая зробила його могутнішим за земних богів, бо супроти нього їхні закляття і перепони — це ніщо; Барзай споглядатиме богів, гордих богів, потаємних богів, богів землі, що цуралися людського погляду!

Атал не чув тих голосів, які чув Барзай, але він уже наблизився до величезної скелі й оглядав її, шукаючи приступки для ніг. Тоді він знову почув голос Барзая, ще гучніший і пронизливіший:

— Туман розвіявся, і місяць відкидає тіні на схил гори, голоси земних богів високі і несамовиті, вони бояться приходу Барзая Мудрого, що став могутнішим, ніж вони… Світло місяця миготить, бо супроти нього танцюють земні боги, я зараз побачу богів, що у танці стрибають і завивають під світлом місяця… Світло пригасає, боги бояться…

Доки Барзай це вигукував, Атал відчув разючі зміни навколо, ніби закони природи землі поступились вищим законам, бо хоч шлях був навіть крутіший, аніж раніше, стежка нагору раптом стала на диво легкою для сходження, сама скеля тепер заледве чи здавалась перешкодою, тож він легко піднявся вгору її гладенькою поверхнею. Світло місяця таємниче зникло, але що вище Атал здіймався угору крізь тумани, то чіткіше йому чувся голос Барзая, що долинав із тіні:

— Місяць темний і боги танцюють вночі, небо сповнене жаху, бо це зникнення місяця і його затемнення не провіщене в жодній книзі людей чи земних богів… Тут, на Гатеґ-Кла, якась незнана магія, бо крики зляканих богів обернулися на сміх, а крижані схили безкінечно підносяться до чорних небес, я ж підношуся з ними… Гей! Гей! Нарешті! У тьмяному світлі я бачу земних богів!

Цієї миті, заледве тримаючись на карколомному крутосхилі, Атал почув у темряві огидний сміх, навпереміш із криком, що його ще не чула жодна людина, окрім хіба як у невимовних нічних жахіттях; крик, у якому всі жахи, муки і страждання усього життя стиснулися до єдиної нестерпної миті:

— Інші боги! Інші боги! Боги пекельних світів, які оберігають ослаблих богів землі!… Стережися… Тікай… Не дивися! Не дивися! Помста безмежних безодень… Проклята, осквернена прірва… Милосердні земні боги, я падаю в небеса!

Саме коли Атал, заплющивши очі і затуливши вуха, стрімголов кинувся геть від зловісної мани, з невідомих висот над Гатеґ-Кла гримнула гроза, від якої прокинулися мирні селяни рівнин і чесні громадяни Гатеґа, Ніра та Ултара і крізь товщу хмар побачили те дивне місячне затемнення, якого не провіщала жодна книжка. А коли місяць знову засяяв на небі, Атал, живий і здоровий, отямився у снігу біля підніжжя гори, так і не побачивши богів — ані земних, ані тих, інших.

У напівзотлілих Пнакотикських Рукописах сказано, що Сансу, коли піднявся на Гатеґ-Кла у добу молодості світу, не знайшов нічого, крім безмовних снігів і скель. Коли ж мешканці Ултара, Ніра і Гатеґа, здолавши страх, при світлі дня дісталися проклятої вершини у пошуках Барзая Мудрого, то побачили тільки висічений на голому камені верховини дивний, циклопічний символ, шириною ліктів зо п’ятдесят, ніби скелю довбали якимось титанічним різцем. Символ був схожим на той, який освічені люди можуть побачити у тих жахливих частинах Пнакотикських Рукописів, які уже надто стародавні, щоб їх читати. Ось що вони побачили.

Барзая Мудрого так і не знайшли, а блаженного Атала так ніхто ніколи й не переконав помолитися за упокій його душі. Ба більше, ще й донині мешканці Ултара, Ніра і Гатеґа бояться затемнень і моляться ночами, коли білий туман ховає вершину гори і місяць. А понад туманами, на Гатеґ-Кла, земні боги і донині, згадуючи минувшину, танцюють, знаючи, що вони в безпеці, і люблять припливати з незнаного Кадата на хмарних кораблях і забавлятися, як колись, у часи, коли земля була молода і люди ще не прагнули долати неприступні вершини.

Стороннiй

Безталанний той, у кого спогади дитинства викликають лише журбу і смуток. Нещасливий той, хто може пригадати лише довгі години у величезних похмурих кімнатах з брунатними портьєрами і божевільно безкінечними рядами старовинних книжок або лише тремтливе чатування у лісах, серед химерних, велетенських, заплетених лозами дерев, які високо над головою мовчки хитають покрученими гілками. Боги ж так багато дали мені — мені, задурманеному, розчарованому, спустошеному і зламаному. І все ж я на диво наполегливо і відчайдушно тримаюся за ті скупі спогади, щойно моя свідомість готова сягнути за межі, до іншого.

Я достоту не знаю, де народився, пригадую лише замок, безмежно старий і безмежно жахливий, сповнений темних проходів, з височенними стелями, на яких око могло зачепитися хіба за павутину чи тінь. Камені у старезних коридорах завжди здавалися огидно вологими, скрізь панував гидотний запах, ніби від трупів, що гнили тут уже багато поколінь. Там завжди був півморок, тож іноді я просто запалював свічки і, дивлячись на них, відчував полегшення; надворі не сяяло сонце, бо моторошні дерева росли вище за найвищу з веж, до яких можна було увійти. Лише єдина чорна вежа своєю висотою перевершувала дерева і випиналася у незнане небо зовнішнього світу, але вона була напівзруйнована і на неї можна було піднятися, хіба вилізши прямовисною стіною, долаючи камінь за каменем.

Я певен, що прожив роки у тому місці, але я не можу виміряти час. Либонь, хтось дбав про мене, хоча я й не пригадую нікого, крім самого себе; взагалі не можу пригадати нікого живого, лише пацюків, кажанів і павуків. Думаю, хоч би хто піклувався про мене, він мав би бути неймовірно старим, бо моє перше уявлення про живу істоту пов’язане з чимось недоладно схожим на мене, лише гидким, скоцюрбленим, давнім, як і сам замок. Я не бачив нічого жахливого у кістках і скелетах, які заповнювали деякі кам’яні крипти глибоко у замковому фундаменті. У власній уяві я пов’язував ці речі з буденністю, та й вважав їх справжнішими, аніж кольорові малюнки живих істот, які я знаходив у багатьох запорошених книгах. У цих книгах я вичитав усе, що знаю. Мене не наставляв і не навчав жоден учитель, я навіть не пригадую, щоб у ті роки чув чийсь голос — навіть свій власний; і хоча у книжках я читав про мовлення, проте ніколи навіть не намагався спробувати заговорити вголос. Я теж ніколи не замислювався про свою зовнішність, бо у замку не було дзеркал, і хіба що я несвідомо відчував себе схожим на тих молодих людей, яких бачив на малюнках у книжках. Я відчував себе юним, бо пам’ятав небагато.

Я нерідко спочивав за межами замку, потойбіч рову зі смердючою водою, під темними мовчазними деревами, годинами мріючи про те, що вичитав у книжках; уявляв себе посеред яскравого натовпу у сонячному світі поза безкінечними лісами. Якось я спробував утекти, але що далі я відходив від замку, то густішими ставали тіні, і повітря все більше наповнювалося гнітючим страхом, тож я знетямлено кинувся назад, перш ніж встиг заблукати у лабіринті нічного забуття.

Отож, я мріяв і чекав у цих безкінечних сутінках, хоча й сам не знав, чого чекаю. І тоді, у тінистій самотності, моє очікування світла і жадання його стало таким нестерпним, що я геть втратив спокій і у молитві здійняв руки до тієї єдиної поруйнованої чорної вежі, яка здіймалася вище дерев і випиналась у незнане небо зовнішнього світу. І я вирішив, що піднімусь на вежу, хоча й можу упасти, бо краще раз побачити небо і померти, аніж жити без жодного сонячного промінчика.

Я піднімався у напівтемряві стертими старими кам’яними сходами, аж доки не дістався місця, де вони обривалися, а звідти, ризикуючи зірватися, дерся угору, хапаючись за невеликі виступи стіни. Цей мертвий, голий кам’яний циліндр був зловісним і жахливим; чорний, поруйнований і покинутий, ще моторошніший від потривожених кажанів, крила яких не будили у ньому жодного звуку. А все ж ще жахливішою і сповненою відчаю була швидкість мого просування, бо хоч би скільки я ліз, темрява наді мною не розсіювалася, і мене огортало холодом — віковим і замогильним. Я тремтів, думаючи про те, чому не можу досягти світла, але не наважувався поглянути донизу. Я гадав, що то мене раптово наздогнала ніч, і марно намацував вільною рукою вікно-бійницю, щоб поглянути, як високо я видерся.

Зненацька, після вічності жахливого підйому наосліп тією безнадійною, вигнутою стіною, я відчув, як моя голова торкнулася чогось твердого, і зрозумів, що то, нарешті, дах чи, принаймні, якесь перекриття. У темряві я підняв вільну руку і промацав перепону, з’ясувавши, що вона кам’яна і непорушна. Тоді я почав повзти вежею по колу, хапаючись за будь-який виступ слизької стіни, аж доки нарешті намацав місце, де перешкода трохи піддавалась, і знову підтягнувся вгору, штовхаючи головою люк чи то двері, оскільки обидві руки мені тепер були потрібні, щоб завершити цей карколомний підйом. Наді мною була непроникна темрява, і, пролазячи у цей отвір, я знав, що моє сходження ще не закінчилося, бо люк був лише проходом крізь кам’яну підлогу приміщення, яке було дещо більшого діаметру, аніж підніжжя вежі; не було сумнівів, що це підлога якоїсь величезної спостережної кімнати. Я обережно заліз досередини, намагаючись не дати важкій плиті упасти на місце, але з моїм останнім ривком вона все ж опустилася назад. Я лежав на кам’яній підлозі і слухав відлуння її падіння, сподіваючись, що за потреби зможу знову її підняти.

Упевнений, що зараз я на величезній висоті, якої не сягає гілля проклятих дерев того лісу, я підвівся з підлоги і став навпомацки шукати вікно, щоб уперше поглянути на небо, на місяць і зорі, про які я читав. Але на мене чекало гірке розчарування, бо довкола були лише широкі мармурові полиці, на яких стояли продовгуваті скрині, розмір яких викликав занепокоєння. Все більше і більше я роздумував і запитував себе, які страшні таємниці можуть бути поховані у цій кімнаті, так давно відрізаній від нижнього замку. Тоді раптово мої руки намацали двері, врізані у кам’яний портал, вкритий дивною різьбою. Я спробував тиснути на клямку, але марно. Тоді, неймовірно напруживши усі сили, я зумів їх відчинити. Щойно я це зробив, мене охопило найбільше блаженство із будь-коли пережитих, бо крізь фігурні залізні ґрати наприкінці короткого кам’яного коридора, до якого з відчинених дверей піднімалися східці, непорушно сяяв місяць уповні, якого я ніколи раніше не бачив ні у снах, ні у невиразних видіннях, які я не наважуся назвати спогадами.

Гадаючи, що тепер я нарешті дістався вершини замку, я кинувся вгору сходами, які вели до ґрат, але місяць, що раптово сховався за хмари, змусив мене збавити крок, і я почав просуватися крізь темряву набагато обережніше. Коли я досягнув ґрат, навколо усе ще панувала темрява, і хоч ґратчасті віконниці не були замкненими, я не ризикнув їх відчиняти, боячись упасти з величезної висоти, на яку видерся. А потім знову вийшов місяць.

Найзловіснішою з усіх несподіванок є геть неочікувана і абсолютно неймовірна. Ніщо з пережитого мною раніше не може зрівнятися своїм жахом із тим, який я пережив, побачивши дивовижну картину, що постала переді мною. Саме видовище було цілком звичайним, і саме тому воно викликало таке заціпеніння, бо ось що я побачив: замість запаморочливого краєвиду верхівок дерев, що мав відкриватися з неосяжної висоти, довкола мене на тому самому рівні, де я стояв, простягалася поверхня землі, вкрита мармуровими плитами і засіяна колонами, а також із давньою кам’яною церквою, зруйнований шпиль якої примарно виблискував у місячному сяйві.

Напівпритомний, я прочинив ґратки і вийшов назовні, на посипану жорствою доріжку, яка розходилась у двох напрямках. Мій розум, хай сторопілий і розгублений, все ще несамовито прагнув до світла, і навіть останній неймовірний випадок не міг стримати мене. Я не знав, та мені було й байдуже, чи до цього видива спричинилося божевілля, сон або якісь чари, але був налаштований за будь-яку ціну продовжувати всотувати блиск і розкоші довкілля. Я не знав, хто я чи що я, не знав, що може бути довкола мене, але, поволі рухаючись уперед, віднайшов у своїй пам’яті якийсь жахливий тьмяний спогад, завдяки якому мій шлях не був цілком випадковим. Залишивши позаду місцину з плитами і колонами, я пройшов попід аркою і побрів рівниною, іноді йдучи дорогою, а іноді сходячи з неї, з цікавістю прогулюючись луками, на яких тільки випадкові камені зраджували правічну забуту дорогу. Одного разу я перетнув швидку річку, де рештки покришеної, замшілої кладки розповіли про давно зниклий міст.

Мабуть, минуло більше двох годин, перш ніж я дістався старого, повитого плющем замку і густо зарослого деревами парку, жахливо знайомого, і все ж незбагненно чужого. Я побачив, що рів заповнений водою, а деяких добре знайомих мені веж немає, натомість звичний вигляд спотворювала пара нових флігелів. Але з найбільшою цікавістю і захватом я споглядав відчинені вікна — розкішно осяяні світлом, вони наповнювали довколишній простір звуками веселого бенкету. Підійшовши до одного з них, я побачив дивно одягнених людей; вони весело перемовлялися між собою. Повторюю, що я ніколи досі не чув живої мови і міг хіба приблизно уявляти, про що вони говорять. Обличчя деяких із них пробуджували в мені безмежно давні спогади, інші були геть незнайомими.

Я увійшов крізь низьке вікно до яскраво освітленої зали, роблячи крок від миті проблиску надії до найчорніших мук відчаю і горя. Жахіття не забарилося, бо щойно я увійшов, переді мною одразу постала найстрахітливіша зі сцен, які я будь-коли міг собі уявити. Заледве я переступив поріг, як усе товариство охопив раптовий, незрозумілий і безмежний жах, спотворивши кожне обличчя і майже з кожного горла викликавши відчайдушні крики страху. Всі кинулися тікати, у тисняві і паніці дехто втрачав свідомість, їх відтягували товариші, які й самі стрімголов утікали геть. Багато хто затуляв обличчя руками і безпомічно, наосліп метушився у пошуках виходу, перекидаючи меблі і б’ючись об стіни, перш ніж дістатися котроїсь із безлічі дверей.

Крики були нестерпними; самотній і спантеличений я стояв у пречудовій залі, слухаючи їхні відлуння, що поволі слабшали, і тремтів від думки про те, що незримо може скрадатися побіля мене. На перший погляд кімната здавалася порожньою, але щойно я рушив у бік одного з альковів, мені здалось, що я вловив там чиюсь присутність — слабкий порух за золотими дверима в арці, які вели до іншої, схожої кімнати. Наближаючись до арки, я все більше переконувався у чиїйсь присутності потойбіч, а впевнившись, я видав свій перший і останній звук — жахливе завивання, яке вразило мене не менше, ніж його мерзенна причина, — у всіх страхітливих деталях я побачив невимовне, непередаване, неймовірне чудовисько, яке лише своїм виглядом перетворило веселе товариство на зграю очманілих втікачів.

Не можу навіть описати, на що воно скидалося, бо це було втілення всього брудного, гидкого, відразного, потворного і ненависного. Це було замогильне втілення тліну, прадавності і розкладу; зогнилий, занепалий образ нечистого одкровення, жахливе відображення того, що милосердна земля має вічно залишати похованим. Бачить Бог, воно було не від цього світу — або більше не від цього світу, — і все ж, на свій жах, я побачив у його поточених червами рисах, що світили кістками, огидну пародію людської подоби; а в його зотлілому одязі, що ледве тримався купи, невловимі риси шляхетності, і це мене ще дужче злякало.

Я був скутий жахом, але, намагаючись втекти, спробував себе пересилити; однак одного кроку назад виявилося недосить, щоб розвіяти чари, якими мене скував безіменний безмовний монстр. Мені забракло сил навіть заплющити очі, заворожені склистими кристалами, які з ненавистю витріщалися на мене; хоч їх і повило милосердною поволокою сліз і це жахливе щось вже бачилося не так чітко, як спочатку. Я пробував підвести руку, щоб затулитися від нього, але був уже настільки нервово виснажений, що моя рука відмовилася коритися моїй волі. Цієї спроби, втім, виявилось досить, щоб утратити рівновагу; аби не впасти, я був змушений ступити кілька кроків уперед. А ступивши, раптово і судомно усвідомив спорідненість зловорожої істоти, гидке дихання якої я, здавалося, уже чув. Майже божеволіючи, я все ж спромігся простягнути руку, щоб захиститися від мерзотної примари, яка була так близько; тоді на єдину страшну секунду космічного жаху і пекельної незворотності мої пальці торкнулися враженої гнилизною простягненої лапи чудовиська під золотою аркою.

Я не закричав, але тієї ж миті замість мене закричали всі кровожерні вампіри, що мчать верхи на нічному вітрі, коли мою свідомість затопила нестримна лавина душогубних спогадів. В одну мить я пригадав усе, що зі мною сталося; я згадав те, що було за межами похмурого замку і лісу, я впізнав з часом перебудовану споруду, в якій зараз перебував, і, що найгірше, упізнав нечестивого виродка, який, вишкірившись, стояв переді мною, коли я відсмикував свої осквернені ним пальці.

Однак у безмірі всесвіту є не лише гіркота, але й бальзам, і бальзам цей — забуття. У неосяжному жахові тієї миті я забув про те, що мене лякало, а сплеск страшних спогадів розчинився у хаосі відлуння окремих образів. Напівпритомний, я покинув це прокляте примарне лігво, швидко і тихо вибігши під місячне сяйво. Коли я повернувся на вкриту мармуром площу біля церкви і спустився сходами, то виявив, що кам’яний люк уже не зрушити з місця; я не шкодував за цим, бо ненавидів старовинний замок і ліс, що його оточував. Віднині з веселими і дружніми вампірами я сідлаю нічні вітри, а вдень ми граємось у катакомбах Нефрен-Ка, у недоступній і незнаній долині Гадот біля Нілу. Я знаю, що світло не для мене, окрім місячного сяйва над скелястими гробницями Неба, не для мене й радощі, окрім не знаних нікому свят у Нітокрисі під Великою Пірамідою; і в моїй знову віднайденій дикій свободі я мало що не благословляю гіркоту неприкаяності.

Бо хоч забуття і принесло мені спокій, я завжди пам’ятаю, що я сторонній; я чужинець у цьому сторіччі, серед тих, хто досі є людьми. Я знаю це ще відтоді, як простягнув руку до виродка у величезній позолоченій рамі; витягнув пальці і торкнувся холодної і непроникної поверхні шліфованого скла.

Музика Ерiха Цанна

Хоч як ретельно я вивчав мапи міста, але так ніколи більше і не знайшов Рю д’Осей. Я перелопатив не тільки сучасні мапи, бо знаю, що назви змінюються. Навпаки, я глибоко занурився у давню історію цих країв, особисто дослідив кожен закуток, кожнісіньке місце, де могла б бути та вулиця, яку я знав під назвою Рю д’Осей. Але попри всі мої зусилля, фактом, і доволі принизливим, залишається те, що я не можу знайти будинку, вулиці, ба навіть місцевості, де впродовж останніх місяців мого жебрацького життя студента-метафізика тутешнього університету я чув музику Еріха Цанна.

Я не дивуюся, що мене зраджує пам’ять: моє здоров’я, фізичне і духовне, серйозно постраждало за час мого проживання на Рю д’Осей, а ще пригадую, що там мене не навідував ніхто з моїх знайомих. Але мене дивує і заводить у глухий кут те, що я не можу знову знайти цього місця, бо воно було всього за півгодини ходи від університету і мало деякі особливості, які б навряд чи забув той, хто хоч раз там побував. Я ніколи не зустрічав нікого, хто бачив би Рю д’Осей.

Пролягаючи через масивний міст із чорного каменю, Рю д’Осей перетинає темну річку, яка протікає між величезними цегляними складами із запилюженими вікнами. Біля річки завжди панувала сутінь, оскільки дим сусідніх заводів постійно затуляв сонце. А ще від річки повсякчас віяло гидким смородом, якого я більше ніде не зустрічав і який, сподіваюся, одного дня допоможе мені її відшукати, бо я відразу впізнаю той сморід. За мостом були вузенькі бруковані вулички із прокладеними рейками; далі починався підйом, спершу пологий, але дуже крутий перед самою Рю д’Осей.

Я ще ніколи не бачив такої вузенької і крутої вулиці, як Рю д’Осей. То була просто скеля, недоступна для будь-якого транспорту, в деяких місцях тротуар переходив у приступки, а нагорі вулиця впиралася у високу заплетену плющем стіну. Бруківка була неоднорідною, місцями кам’яні плити, місцями, власне, брук, а деінде — гола земля, з якої пробивалася якась зелено-сіра рослинність. Будинки були високі, гостроверхі, страшенно старі і якось жахливо вусібіч перехняблені. Іноді будинки, що стояли навпроти, обидва хилилися вперед, майже дотикаючись один до одного, утворюючи ніби арку; звісно, вони не пропускали сонячного світла донизу, де відтак панували вічні сутінки. Траплялися кілька містків, перекинутих через вулицю від будинку до будинку.

Мешканці вулиці мене теж неабияк вражали. Спершу я подумав, що це через те, що всі вони такі мовчазні і потайні; потім я вирішив, що це тому, що всі вони дуже старі. Не знаю, як сталося, що я почав мешкати на тій вулиці, але я був сам не свій, коли туди переселився. Завжди гнаний нестачею грошей, я жив у багатьох бідних районах, аж доки нарешті не набрів на цей напівзанедбаний будинок на Рю д’Осей, у якому хазяйнував паралітик Бландо. Цей будинок стояв третім від кінця вулиці і був там найвищим.

Моя кімната розташовувалась на п’ятому поверсі; і то була єдина заселена кімната на тому поверсі, бо й увесь будинок був майже порожній. Першої ж ночі після заселення я почув дивну музику, що долинала з гостроверхої мансарди, і наступного дня поцікавився цим у Бландо. Він сказав мені, що то грав старий і німий німецький віоліст, який, поселяючись, вписався як Еріх Цанн і вечорами грав на віолі в оркестрі дешевого театру, додавши, що бажання Цанна вечорами після повернення з театру грати на віолі було причиною, через яку він обрав простору ізольовану мансарду, кругле віконце якої було єдиним місцем на всій вулиці, з якого можна було зазирнути за височенну стіну на пагорбі і побачити краєвид за містом.

Відтоді я щоночі чув Цанна, і хоч він заважав мені спати, я був зачарований незвичністю його музики. Я не надто знався на музичному мистецтві, а все ж був певен, що жодна з його мелодій ніяк не стосується музики, яку я чув раніше; отже, думав я, він композитор, наділений надзвичайним генієм. Що довше я слухав, то більше захоплювався, аж доки через тиждень не вирішив познайомитись зі старим.

Однієї ночі, коли Цанн повертався з роботи, я перестрів його в коридорі і сказав, що хочу з ним познайомитись і почути, як він грає. Він був невеликим, хирлявим і сутулим чоловічком у потріпаному одязі; з блакитними очима, гротескним обличчям сатира і геть лисою головою; здається, мої перші слова його розлютили і злякали. Втім, моя очевидна приязність, зрештою, розтопила лід, і він, усе ще трохи невдоволено, запросив мене йти слідом за ним скрипучими і хисткими мансардними сходами. Його кімната, одна з двох під крутим дахом, виходила на захід, у бік високої стіни у кінці вулиці. Приміщення було дуже великим і здавалося ще більшим через загальну бідність і занедбаність. З меблів у кімнаті були тільки вузьке залізне ліжко, брудний рукомийник, маленький столик, величезна книжкова шафа, залізний пюпітр і три старомодні стільці. На підлозі безладно валялися аркуші партитур. Стіни були обшиті голими дошками і, очевидно, жодного разу не тинькувалися; купи пилу і всюдисуща павутина надавали приміщенню радше занедбаного, аніж обжитого вигляду. Вочевидь, світ краси Еріха Цанна лежав у якомусь далекому всесвіті уяви.

Запропонувавши жестом сісти, німий зачинив двері, опустив великий дерев’яний засув і запалив іще одну свічку окрім тієї, яку приніс із собою. Тоді він витягнув віолу із побитого міллю футляра, а витягши, всівся на найзручніший стілець. Він не скористався табулатурою, але, граючи з пам’яті, більше години чарував мене мелодіями, яких я раніше не чув; мабуть, це були його власні твори. Я не можу їх описати, тим паче, що я не великий знавець музики. То були ніби якісь фуги, з надзвичайно захопливими пасажами-рефренами, однак я звернув увагу на те, що в музиці жодного разу не зазвучали ті потойбічні мотиви, які я ночами чув у своїй кімнаті.

Ці чарівні мелодії настільки закарбувалися у моїй пам’яті, що я нерідко сам собі мугикав і насвистував їх, тож коли музикант нарешті відклав убік свій смичок, я запитав, чи не зможе він відтворити якусь із них. Але щойно я завів про це мову, як зморшкувате обличчя сатира втратило вираз тихого спокою, з яким він грав досі, і на ньому відбилася та сама суміш злості і жаху, яку я помітив, коли вперше до нього заговорив. Поблажливо ставлячись до його старечого дивацтва, якийсь час я намагався його переконати; навіть спробував налаштувати хазяїна квартири на правильний настрій, наспівавши кілька мелодій, які я чув минулої ночі. Але я більше нічого не встиг сказати, бо щойно німий музикант упізнав насвистування, його обличчя спотворила гримаса, яку я не можу описати, а довга, холодна кістлява правиця простяглась, щоб затулити мені рота і покласти край грубій імітації. Зробивши це, він не облишив своїх дивацтв, кинувши зляканий погляд на самотнє зашторене вікно, ніби побоюючись якогось вторгнення, — вчинок тим паче безглуздий, що мансарда розташовувалася високо і до неї навіть із сусідніх дахів неможливо було дістатись, а це вікно було єдиним місцем на всій вулиці, як запевняв консьєрж, з якого через стіну проглядалася верхівка пагорба.

Цей погляд старого нагадав мені слова Бландо, і мені раптом закортіло помилуватися широким і запаморочливим краєвидом на залиті місячним світлом дахи і вогні міста потойбіч пагорба, який з усіх мешканців Рю д’Осей був доступний лише цьому згорбленому старому. Я підійшов до вікна і вже збирався було розсунути старезні штори, коли це з несамовитою, навіть більшою, ніж раніше, люттю, німий господар кімнати знову кинувся на мене; цього разу він безперестанку кивав головою на двері, нервово намагаючись обома руками відтягти мене у тому напрямку. Відчувши раптову відразу до господаря, я наказав йому відпустити мене, сказавши, що негайно йду звідси. Він послабив хватку, а побачивши мої відразу і обурення, і остаточно вгамував свою лють. Він знову стиснув мою руку, але цього разу уже по-дружньому, запрошуючи мене сісти на кріселко; тоді замислено підійшов до захламленого столика, де довго писав олівцем літературною французькою, якою зазвичай і послуговуються іноземці.

Записка, яку він зрештою мені простягнув, була проханням зрозуміти його і пробачити. Цанн написав, що він старий, самотній, легко піддається дивним страхам і нервовим розладам, пов’язаним із його музикою, та й іншими речами. Йому дуже подобалося, як я слухав музику, і він хотів, щоб я ще раз завітав до нього і не зважав на його дивацтва. Але він не міг грати іншому своїх дивних мелодій, як і не міг витерпіти їх у виконанні когось іншого; не міг він терпіти і того, щоб хтось сторонній торкався будь-чого в його кімнаті. Аж до нашої з ним розмови у коридорі він і припустити не міг, що хтось може чути його музику, і тепер просив мене домовитися з Бландо про переселення у кімнату поверхом нижче, до якої б не долинали звуки його нічної гри. Він також написав, що компенсує різницю у квартплаті.

Розшифровуючи його плутану французьку, я все більше співчував старому. Він, як і я, страждав від фізичних і душевних недуг; мої ж метафізичні дослідження навчили мене доброті. Серед тиші з-за вікна долинув ледь чутний стук — можливо, нічний вітер приніс якесь відлуння, і, невідомо чому, я здригнувся від переляку ще більше, ніж Еріх Цанн. Тож, коли я закінчив читати, то потис хазяїнові руку, і ми розпрощалися друзями.

Наступного дня Бландо надав мені дорожчу кімнату на третьому поверсі, між покоями старого лихваря і кімнатою шанованого шпалерника. На четвертому ж поверсі ніхто не жив.

Невдовзі я зрозумів, що Цаннове прагнення мого товариства було далеко не таким сильним, як здавалося тоді, коли він умовляв мене переселитися вниз із п’ятого поверху. Він не запрошував мене до себе, коли ж я сам приходив, він виглядав невдоволеним і грав цілком байдуже. Це завжди було вночі — за дня він спав і нікого не приймав. Він усе менше мені подобався, хоча мене все ще неабияк захоплювали кімната на горищі і дивовижна музика. Мені нестерпно хотілося поглянути у те вікно, зазирнути за стіну, побачити схил пагорба, звідки простиралися виблискуючі дахи і шпилі. Якось, коли у театрі йшла вистава і Цанна не було вдома, я піднявся на мансарду, але двері виявилися замкненими.

У чому я досягнув успіху, то це у підслуховуванні нічної гри старого німця. Спершу я навшпиньках прокрадався у свою колишню кімнату на п’ятому поверсі, але з часом настільки осмілів, що почав підходити аж до скрипучих східців, що вели на мансарду. Там, у просторій кімнаті за замкненими дверима із замком, якого я навіть не міг знайти, я часто чув звуки, які сповнювали мене незрозумілим жахом — жахом, до якого домішувалися цікавість і відчуття таємниці. Звуки самі по собі аж ніяк не були жахливими, але у них вловлювалися нечувані на землі обертони, і моментами вони набували справді симфонічного звучання, яке навряд чи могло бути створене одним-єдиним музикантом. Очевидно, Еріх Цанн був генієм неймовірної сили. Минали тижні, і віола за дверима все більше шаленіла, старий же музикант здавався все більше виснаженим, змарнілим і замкнутим у собі. Тепер він у будь-який час відмовлявся мене приймати і сторонився, коли ми зустрічалися на сходах.

Однієї ночі, коли я стояв під його дверима, я почув, як плач віоли перетворився на хаотичну мішанину звуків; вловлюючи цю пекельну какофонію, я почав було сумніватися у власному здоровому глузді, аж тут із‑за замкнених дверей долинув доказ того, що жах був справжній, — лячний, нечіткий крик, що може належати лише німій людині і який зривається з уст лише в моменти безмежного страху чи болю. Я став гамселити у двері, але відповіді не отримав. Тремтячи від холоду і переляку, я залишився чекати у темному коридорі, аж доки з-за дверей долинуло слабке шарудіння, яке свідчило про спроби музиканта, спираючись на стілець, підвестися з підлоги. Гадаючи, що він щойно опритомнів, я знову почав стукати, і одночасно вигукувати, що це я. Я чув, як Цанн прошкутильгав до вікна, причинив спершу віконниці, а за ними й рами, потім дошкандибав до дверей і нетвердою рукою відсунув засув, щоб мене впустити. Цього разу він щиро зрадів моєму візиту; його нещасне обличчя просто сяяло від полегшення, і він схопив мене за куртку, як дитя хапається за мамину спідницю.

Тремтячи усім тілом, старий посадив мене на стілець, сам примостився на сусідньому, його віола і смичок, недбало кинуті, валялися поруч на підлозі. Якийсь час він сидів непорушно, чудернацько киваючи головою, ніби напружено і злякано до чогось дослухаючись. Опісля він начебто заспокоївся і, пересівши за стіл, написав коротеньку записку, простягнув її мені, а потім повернувся до столу і почав щось швидко писати. У записці він благав мене в ім’я милосердя і заради задоволення моєї власної цікавості дочекатися, коли він докладно опише — щоправда, німецькою — всі ті дива і жахіття, які напосідають на нього. Я чекав, олівець німця креслив папір.

Уже минула добра година, я продовжував чекати, купка аркушів, гарячково списаних рукою старого музиканта, все збільшувалась, аж раптом я побачив, як Цанн враз смикнувся, ніби від несподіваного удару. Безсумнівно, він дивився на зашторене вікно і, тремтячи, вслухався. Тоді мені здалося, що я й сам чую якісь звуки; вони не були жахливими, радше лунала надзвичайно тиха і безмежно далека мелодія, ніби музикант був в одному із сусідніх будинків або ж десь потойбіч стіни, за яку мені так і не довелося зазирнути. На Цанна ж музика справила жахливе враження. Впустивши олівець, він підвівся, схопив віолу і почав шматувати ніч дикою музикою, яка злинала з-під його смичка лише тоді, коли я підслуховував з іншого боку дверей.

Марно описувати гру Еріха Цанна тієї страшної ночі. Це було жахливіше за будь-що раніше мною чуте, бо тепер я міг бачити вираз його обличчя і розумів, що за звуками ховається застиглий страх. Він намагався своєю музикою щось віднадити чи заглушити — я не знав, що саме, але відчував, яким страхітливим воно мало б бути. Музика стала дикою, несамовитою, істеричною, а все ж до останнього звучала нотами великого генія, яким, поза сумнівом, був наділений цей старий. Я впізнав мотив — це був популярний серед театралів шалений угорський танець, і на якусь мить я усвідомив, що оце вперше чую, як Цанн грає твір іншого композитора.

Усе гучніше лунало завивання, все дужче шаленіла відчайдушна віола. Музикант обливався рясним потом, корчився усім тілом, постійно дивлячись на зашторене вікно. В його скажених мотивах мені ввижалися похмурі сатири і вакханки, які несамовито танцюють у порожнечі хмарних і задимлених безодень поміж блискавиць. Тоді я розрізнив чіткіший і водночас пронизливіший звук, який ішов не від віоли: спокійна, вдумлива, цілеспрямована, насмішкувата мелодія, що лунала з далекого заходу.

Цієї миті віконниці почали стукотіти в лунку ніч, а вітер назовні посилювався, ніби підігруючи музиці старого. Голосіння Цаннової віоли тепер переросли у звуки, які, як я гадав, просто неможливо видобути із цього інструмента. Стукотіння віконниць посилилося, вони розчахнулися і почали битися об вікно. Під невпинними ударами скло задрижало і розбилося, і до кімнати увірвався холодний вітер, з шипінням пригасив свічки і прошелестів паперами, в яких Цанн почав описувати свою жахливу таємницю.

Я поглянув на Цанна і зрозумів, що він перебуває десь за межами власної свідомості. Його блакитні очі оскліло вирячилися, а божевільна музика перетворилась на сліпу, механічну, невпізнавану какофонію звуків, яку не описати жодним пером.

Раптовий порив вітру, сильніший за інші, підхопив рукописні аркуші і жбурнув їх до вікна. Я відчайдушно кинувся услід за ними, але вони зникли раніше, ніж я встиг добігти до розбитих шиб. Тоді я згадав про своє давнє бажання визирнути у це вікно, єдине вікно на всю Рю д’Осей, з якого можна побачити схил пагорба за стіною і місто, що простяглося внизу. Було дуже темно, але вогні міста завжди горіли, тож я очікував побачити їх навіть крізь пориви дощу і вітру. Однак коли під шипіння свічок і завивання божевільної віоли вкупі з нічним вітром я визирнув з цього найвищого на вулиці мансардного віконця, то не побачив унизу міста, і на знайомій вулиці не блимав жоден приязний вогник, була лише чорнота безмежного простору; простору неймовірного, сповненого рухами і музикою, не схожими ні на що земне. І коли я стояв, нажахано вдивляючись у темінь, вітер загасив обидві свічки у давній гостроверхій мансарді, залишивши мене у дикій, непроникній темряві з пекельним хаосом просто переді мною і диявольським біснуванням нічної віоли за спиною.

Я сахнувся назад у темряву, вдарився об стіл, перевернув стілець і навпомацки пробрався до місця, де чорнота кричала приголомшливою музикою. Я намагався бодай спробувати врятувати себе і Еріха Цанна, хай би які сили протистояли цьому. Якоїсь миті я відчув дотик чогось холодного і закричав, але мій крик заглушило голосіння божевільної віоли. Раптово з темряви у мене вдарився смичок, що танцював у повітрі, і я зрозумів, що вже десь близько і сам музикант. Простягнувши вперед руку, я намацав спинку Цаннового стільця і, намагаючись привести його до тями, посмикав Цанна за плече.

Він ніяк не відреагував, а віола все продовжувала так само оглушливо завивати. Я схопив його за голову, намагаючись зупинити його механічні кивки, і прокричав на вухо, що нам обом треба втікати від невідомих жахіть цієї ночі. Але він не відповів мені і навіть не стишив своєї небувалої музики, а всією мансардою почали шугати дивні пориви вітру, ніби танцюючи серед темряви і хаосу. Коли я торкнувся рукою його вуха, то здригнувся, хоч і сам не знав чому — точніше, не знав, аж доки не відчув на дотик його упокоєного обличчя, крижаного, задубілого, бездиханного, яке осклілими очима безтямно витріщалося в порожнечу. А тоді, ніби дивом знайшовши двері і відсунувши великий дерев’яний засув, я стрімголов кинувся геть від того, що сиділо у темряві з осклілими очима, від замогильного завивання проклятої віоли, лють якої волала мені навздогін.

Стрибаючи, послизаючись, збігаючи вниз безкінечними сходами темного будинку; очманіло вискочивши на вузеньку круту старовинну вуличку і біжучи вниз східцями і бруківкою на нижню дорогу і набережну затхлої ріки; перебігши через темний міст на ширші, освітлені вулиці і бульвари, я нарешті опинився у знайомих місцях, але зі мною назавжди залишилися всі ці жахливі спогади. А ще я пригадую, що тоді не було вітру, як не було й місяця на небі, а вогні міста мерехтіли, як і завжди.

Попри найретельніші пошуки і розпитування, я так і не знайшов Рю д’Осей. Але я не шкодую — ні про це, ні про втрату у неосяжних безоднях дрібно списаних аркушів, які єдині містять пояснення музики Еріха Цанна.

Люба Ерменґард, або Серце сільської дівчини

(Автор — Персі Прост)

Розділ I

Проста сільська діва

Ерменґард Вуглик була чарівною білявою донькою Гайрема Вуглика, бідного, але чесного фермера-самогонника із Гоґтона, Вермонт. Насправді її звали Етил Ерменґард, але батько умовив її відкинути перше ім’я після того, як прийняли 18-ту поправку[54], запевняючи, що воно викликає у нього спрагу, нагадуючи про етиловий спирт, C2 H5 OH. У його власній продукції було більше метилу, або ж деревного спирту, CH3 OH. Ерменґард стверджувала, що їй минуло шістнадцять літ, і відмітала як брехню закиди про те, що виглядає вона на всі тридцять. У неї були великі чорні очі, показний римський ніс, світле волосся, яке ніколи не темніло біля коренів, хіба коли у місцевій аптеці закінчувались запаси відповідних засобів, і чудова, хоч і простувата фігура. На зріст вона була приблизно 5 футів і 5,33 дюйма[55], важила 115,47 фунтів[56] на вагах свого батька — стільки ж поза ними — і вважалася найпрекраснішою всіма сільськими бахурами, які обожнювали ферму її батька і її рідкі продукти.

За руку і серце Ерменґард боролись два її палкі прихильники. Кавалер Патик, який мав заставну на батьківський будинок, був дуже багатий і немолодий. Він був смаглявий і безжально вродливий, завжди їздив верхи на коні зі стеком у руці. Він давно запримітив осяйну Ерменґард, а зараз його запал роздмухався аж до жару через таємницю, відому йому єдиному — під скромними акрами фермера Вуглика він відкрив жилу щирого ЗОЛОТА!!! «Ага! — казав він собі. — Я здобуду дівку, перш ніж її батьки дізнаються про негадане багатство, і додам до свого статку статок ще більший!» Тож, замість разу, як було раніше, він почав заходити в гості двічі на тиждень.

Та, на нещастя для зловісних планів негідника, Кавалер Патик не був єдиним залицяльником красуні. Неподалік від села мешкав ще один красень, Джек Мужик, чиє кучеряве, солом’яного кольору волосся здобуло прихильність любої Ерменґард ще відтоді, коли обоє скніли у сільській школі. Джек довго був надто сором’язливим, щоб освідчитись у своїх почуттях, але одного дня, прогулюючись тінистим лугом біля старого млина з Ерменґард, він знайшов у собі мужність вимовити те, що було у нього на серці.

— О, світло мого життя, — сказав він, — моя душа вже така зболена, що я мушу сказати! Ерменґард, мій ідеале (він вимовив це як е-ті-ооле![57]), життя стало порожнім без тебе. Любко моєї душі, глянь на того, хто просить, уклякнувши перед тобою на колінах у пилюці. Ерменґард, о Ерменґард, піднеси мене до небес радості і скажи, що одного дня ти будеш моєю! Правда, я бідний, але чи ж не маю я сили і молодості, щоб вторувати собі шлях до слави? Це я зможу зробити лише для тебе, люба Етил, пардон, Ерменґард, моя єдина, моя найдорожча, — але тут він спинився, щоб протерти очі і втерти чоло, тож красуня відповіла:

— Джеку, янголе, нарешті! Тобто, це так несподівано і так безпрецедентно[58]! Я й не мріяла ніколи, щоб ти міг відчувати симпатію до когось такого простого і скромного, дитяти фермера Вуглика — бо я й досі все ще дитя! Твоя вроджена шляхетність така, що я боялась, тобто думала, що ти будеш сліпий до тої непомітної дещиці чарів, яка є у мене, і що шукатимеш своєї долі у великому місті; там зустрінеш і одружишся з однією з тих гарненьких панянок, розкіш яких я споглядаю хіба у журналах мод.

Але Джеку, якщо ти й справді обожнюєш мене, давай відкинемо безглузде просторікування. Джеку, мій любий, моє серце давно небайдуже до твоїх чоловічих чарів. Бо й ти мене вабиш — вважай мене своєю і купи каблучку в магазині інструментів Перкінза, там у нього у вітрині такі гарні підробки алмазів.

— Ерменґард, моя кохана!

— Джеку, мій любий!

— Моя мила!

— Мій любий!

— Мій Боже!

Завіса

Розділ II

А негідник не відступає

Але ця ніжна прогулянка, свята, попри пристрасть, не пройшла непоміченою повз чужі очі; там, ховаючись у кущах і шкірячи зуби, сидів підлий Кавалер Патик! Коли закохані нарешті пішли собі далі, він вистрибнув на стежину, несамовито крутячи вусами і стеком і копаючи геть невинного кота, який просто йшов собі у власних справах.

— Прокляття! — лютував він, — звісно Патик, а не кіт — Я не можу реалізувати план, щоб здобути і ферму і дівку! Але й Джек Мужик не досягне успіху! Я людина могутня — подивимось!

І негайно попрямував до скромного котеджу Вуглика, де і знайшов фермера в його підвалі за промиванням пляшок під наглядом ніжної дружини і матері, Ганни Вуглик. Перейшовши одразу до суті, негідник сказав:

— Фермере Вуглик, я давно вже ніжно і нерівно дихаю на вашу милу доню, Етил Ерменґард. Кохання поглинуло мене, я хочу її руки і серця. Людина небагатослівна, я не вдаватимусь до евфемізмів. Давайте дівку, або я відмовлю в заставі і заберу вашу стару хату!

— Але, пане, — белькотів збитий з пантелику Вуглик, у той час як його вражена дружина сердито зиркала спідлоба, — я певен, що вподобання моєї доні лежать деінде.

— Вона має бути моя! — різко відрубав похмурий Кавалер.[59] — Я змушу її покохати мене — ніщо не стане на заваді моїй волі! Або вона стане моєю дружиною, або кінець вашій старій фермі!

Посміхнувшись і клацнувши стеком, Кавалер Патик закрокував у ніч.

Заледве він пішов, як через задні двері увійшли голуб’ята, прагнучи розповісти старшим Вугликам про своє знайдене щастя. Уявіть вселенське заціпеніння, яке запанувало, коли всі про все дізналися! Сльози лилися, як білий ель, аж доки Джек раптом не згадав, що він тут герой, і підвів голову, проголошуючи відповідним мужнім тоном:

— Доки я живий, чарівна Ерменґард ніколи не буде принесена в жертву цій потворі! Я захищу її — вона моя, моя, моя — і так ще кілька разів! Не бійтесь, любі майбутні тату і мамо, я захищу вас усіх! Я йому покажу, як гнати (Вугликів, а не те, про що ви подумали, — хоч Джек жодним чином не заперечував своєї прихильності і до своєрідної фермерської продукції Вуглика), і я поведу до вівтаря пречудову Ерменґард, найпрекраснішу представницю своєї статі! На погибель жорстокого Кавалера і його нечесно набутого золота — праве діло переможе, а герой завжди на його боці! Я піду у велике місто і там зароблю статки, щоб порятувати вас ще до відмови у заставі! Прощавай, кохана, я покидаю тебе у сльозах, але я повернусь, щоб сплатити заставу і назвати тебе своєю нареченою!

— Джеку, мій захиснику!

— Ермі, моя солоденька пампушечко!

— Голубчику!

— Любонько! — і не забудь про каблучку у Перкінза.

— Ох!

— Ах!

Завіса

Розділ III

Підлий вчинок

Але винахідливий Кавалер Патик так просто не здавався. Неподалік від села був сумнозвісний виселок із занедбаними халупами, населеними безробітним бидлом, яке жило з крадіжок та інших дивних ремесел. Тут пекельний негідник найняв собі двох спільників — потворних хлопців, які аж ніяк не скидались на добродіїв. І вночі зла трійця увірвалась до котеджу Вугликів і викрала чарівну Ерменґард, помістивши її у перехняблений сарай у висілку під наглядом Мами Марії, жахливої старої квочки. Фермер Вуглик був у відчаї і давав би оголошення в газети, якби воно коштувало менше, ніж по центу за слово. Ерменґард була незламна і жодного разу не вагалася у своїй відмові вийти заміж за негідника.

— Га, моя горда красуне, — казав він, — ти у моїй владі, і рано чи пізно я зламаю твою волю! А поки що подумай про бідних тата з мамою, як вони, відірвані від любої доньки і милого дому, безпомічно блукають лугами!

— Ох, зглянься над ними, зглянься! — благала дівчина.

— Ніколи… га‑га-га-га! — реготав мерзотник.

Отак тяглися жахливі дні, поки Джек Мужик, нічого не відаючи про це, все шукав слави і долі у великому місті.

Розділ IV

Витончена мерзота

Одного дня, коли Кавалер Патик сидів у парадному передпокої свого розкішного будинку, радше схожого на палац, збавляючи час за своїм улюбленим заняттям: скрегочучи зубами і вимахуючи стеком, йому сяйнула чудова думка; і він голосно вилаявся до статуї Сатани, яка стояла на оніксовій поличці над коминком.

— Ну я і телепень! — вигукнув він. — Навіщо я взагалі здіймаю бучу через дівку, якщо можу забрати ферму, закривши викуп застави? Я про це й не думав! Відпущу дівку, заберу ферму і зможу одружитися на якійсь чарівній міській панії, типу головної танцівниці з тієї бурлеск-трупи, що виступала на тому тижні у Ратуші!

Тож він пішов до висілка, вибачився перед Ерменґард, відпустив її додому, та й сам пішов — обмірковувати нові злочини і вигадувати нові лиходійства.

Дні минали, і з плином часу Вуглики все смутнішали через майбутню втрату будинку; здавалося, ніхто нічого не зможе з цим вдіяти. Одного дня група мисливців з міста проходила через територію старої ферми і один із них знайшов золото! Приховавши знахідку від своїх колег, він удав, що його вкусила гадюка, і пішов до котеджу Вугликів попрохати про звичну в таких випадках допомогу. Ерменґард відчинила двері і побачила його. Він теж її побачив і тієї ж миті зажадав завоювати і її, і її золото.

— Заради моєї старої матусі я мушу це зробити, — голосно вигукнув він сам до себе. — І жодна жертва не буде завеликою!

Розділ V

Міський шелихвіст

Елджернон Реджинальд Джонс був елегантним чоловіком зі світу великого міста, і в його досвідчених руках наша бідна маленька Ерменґард була геть як дитина. Можна було майже повірити в те, що їй таки шістнадцять. Елджі діяв швидко, але не жорстко. Він міг би навчити Патика кількох штук у царині донжуанства. Минув лише тиждень після його прибуття до родинного гніздечка Вугликів, де він зачаївся підлою змією, якою він і був, а йому вже вдалося намовити нашу героїню втекти! Тієї ночі вона так і зробила, залишивши листа батькам, понюхавши востаннє таку рідну брагу і поцілувавши на прощання кота — зворушлива деталь! У потязі Елджернона стало хилити на сон, і він закуняв на сидінні, дозволивши якомусь папірцю випадково випасти з його кишені. Ерменґард, скориставшись зі свого потенційного статусу нареченої, підняла той складений папірець, прочитала його напарфумлений зміст і — лиха година! Вона мало що не зомліла! Це було любовне послання від іншої жінки!!!

— Віроломне брехло! — прошепотіла вона сплячому Елджернону. — То це все, чого вартує твоя розхвалена вірність! З тобою покінчено навіки!

Із цими словами вона викинула його з вікна і вклалася спати, бо їй потрібно було відпочити.

Розділ VI

Сама у великому місті

Коли гуркітливий потяг зупинився на темній станції міста, бідна безпомічна Ерменґард була геть саменька, без грошей, щоб повернутися у Гоґтон.

— Ох, чому, — простогнала вона, безмірно жалкуючи, — перш ніж викинути його з потяга, я не забрала у нього гаманця? Та все буде добре! Він розповів мені все про місто, тож я легко зароблю гроші на дорогу додому. Якщо не на викуп застави!

Та, на біду для нашої маленької героїні, приблудам не так і легко знайти собі роботу, тому добрий тиждень вона мусила спати у парку на лавках і харчуватися в безкоштовних їдальнях. Одна підступна і зла людина, скориставшись її безпорадністю, запропонувала їй мити посуд у фешенебельному розпусному кабаре; але наша героїня, зберігаючи вірність селянським ідеалам, відмовилась працювати у цьому позолоченому і блискучому палаці розпусти — особливо із зарплатою 3 долари на тиждень з харчуванням, але без проживання. Вона намагалася знайти Джека Мужика, своє колишнє кохання, але марно. Можливо також, що він би її просто не впізнав; через скруту вона була змушена знову стати брюнеткою, а Джек ще зі школи не бачив її такою. Одного разу вночі вона знайшла маленьку, але дорогу сумочку, але побачивши, що всередині немає нічого цінного, вона повернула її багатій паніїї, яка, згідно з карткою всередині, була її власницею. Невимовно зворушена чеснотами волоцюжки, аристократка пані Ван Ітті вдочерила Ерменґард, щоб замінити нею маленьку доню, яку у неї вкрали багато років тому.

— Така схожа на мою маленьку Мод, — зітхала вона, дивлячись, як природна чорнявка знову стає білявкою. Так минули кілька тижнів, доки її старі вдома рвали на собі волосся, а злий Кавалер Патик диявольськи посміхався.

Розділ VII

Довго і щасливо

Одного дня багата спадкоємиця Ерменґард С. Ван Ітті найняла нового другого помічника шофера. Вражена чимось знайомим у рисах обличчя, вона уважніше придивилась і зойкнула. Ти диви! То був не хто інший, як віроломний Елджернон Реджинальд Джонс, якого того доленосного дня вона викинула з вікна вагона! Він вижив — це майже одразу було помітно. А ще він одружився на іншій жінці, яка втекла від нього з молочарем і всіма грішми. Зараз, геть принижений, він попросив пробачення у нашої героїні і розповів їй всю історію про золото на фермі її батька. Невимовно зворушена, вона збільшила його зарплатню на долар у місяць і вирішила вгамувати цю незгасну тривогу та позбутися хвилювання про своїх старих. Тож одного ясного дня Ерменґард вирушила назад у Гоґтон і приїхала на ферму саме тоді, коли Кавалер Патик відмовив у викупі застави і виганяв старих на вулицю.

— Стій, негіднику! — закричала вона, діставши величезну паку банкнот. — Нарешті я можу тебе спинити! Ось твої гроші, а тепер іди геть і більше ніколи не затьмарюй наші скромні двері!

Тоді настала черга радісного возз’єднання, а збентежений і стривожений Кавалер крутив своїми вусами і стеком. Але гей! Що це? На старій посипаній жорствою доріжці почулися кроки, і хто б це був, як не наш герой, Джек Мужик — втомлений і пошарпаний, але обличчя його сяяло. Вмить відшукавши поглядом подоланого негідника, він сказав:

— Кавалере, накинеш десяточку, га? Я щойно повернувся з міста зі своєю прекрасною нареченою, чарівною Бріджит Ґольдштейн, і нам потрібні гроші, щоб відновити стару ферму. — Тоді він повернувся до Вугликів і вибачився, що не може викупити заставу, як було домовлено.

— Не переймайся цим, — сказала Ерменґард. — Ми тепер заможні, і я вважатиму достатньою платою, якщо ти назавжди забудеш дурні мрії нашого дитинства.

Увесь цей час пані Ван Ітті сиділа в авто, чекаючи на Ерменґард; але коли вона знехотя глипнула на різке обличчя Ганни Вуглик, з глибин її мозку зринули призабуті спогади. Вона все зрозуміла і стала пронизливим криком звинувачувати сільську матрону.

— Ти… ти… Ганна Коваль — тепер я тебе впізнала! Двадцять вісім років тому ти гляділа мою маленьку Мод і вкрала її з колиски! Кажи, де моє дитя? — Тоді, ніби грім серед ясного неба, її вразив здогад. — Ерменґард — ти кажеш, вона твоя донька… Вона моя! Доля повернула мені моє дитятко — мою мацюпку Моді! Ерменґард — Мод — ходи до своєї мамці на руці!!!

Але Ерменґард напружено думала. Як їй жити далі з цією маячнею про шістнадцятиріччя, якщо її вкрали двадцять вісім років тому? І якщо вона не донька Вугликів, то золото ніколи не буде її. Пані Ван Ітті багата, але Кавалер Патик багатший. Тож, підійшовши до розгубленого негідника, наклала на нього останнє жахливе покарання.

— Кавалере, любий, — промуркотіла вона, — я все переосмислила. Я кохаю тебе і твою наївну силу. Давай одружуйся зі мною, або я висуну звинувачення у минулорічному викраденні. Відмов у викупі застави і насолоджуйся зі мною золотом, здобутим твоїм розумом. Ходи сюди, любчику! — І бідний дурень пішов.

КІНЕЦЬ

Гiпнос

Що ж стосується сну, цієї моторошної пригоди усіх наших ночей, то можна сказати, що люди щоденно поринають у нього настільки бездумно, що це було б не можливо пояснити, якби ми не розуміли, що річ лише у незнанні можливих небезпек.

Шарль Бодлер

Хай милосердні боги, якщо такі є, бережуть мене у ті години, коли жодне зусилля волі, жоден препарат чи хитромудрий винахід не можуть втримати мене над проваллям сну. Смерть милосердна, бо з неї нема вороття, і більше не знає спокою той, хто, зберігши у виснаженій пам’яті побачене, повертається із найглибших покоїв ночі. Яким же я був дурнем, коли намагався осягнути не призначені для жодної людини таємниці; мій єдиний друг, який був дурнем або богом, став моїм поводирем і йшов попереду мене — наприкінці його поглинули жахи, які, можливо, чатують і на мене!

Якщо мене не зраджує пам’ять, я зустрів його на залізничному вокзалі, коли він був оточений юрбою витріщак. Він лежав непритомний, скутий судомами, які робили його вутле тіло в чорному костюмі дивно задерев’янілим. Через глибокі зморшки на виснаженому вилицюватому, але ідеальної форми вродливому обличчі, я подумав, що йому десь близько сорока, а ще через проблиски сивини у густому хвилястому волоссі і в коротко підстриженій бороді, які свого часу були кольору воронячого крила. Його чоло було біле, як пентелійський мармур, пропорції ж видавалися ледь не божественними.

Досвідченим оком скульптора я відразу ж ясно побачив, що цей чоловік — ніби антична статуя фавна, знайдена під руїнами храму, яка ожила у нашу гнітючу епоху, щоб відчути холод і безжальність спустошливих років. А коли він розплющив свої величезні, хворобливо запалені чорні очі, я відразу зрозумів, що відтепер він буде моїм єдиним другом — єдиним другом того, хто ніколи раніше не мав друзів, — бо я розумів, що саме такі очі у всій повноті мають бачити велич і жах світів за межами людської свідомості і реальності — світів, якими я лише марив, але не мав надії їх пізнати. Тож, розігнавши юрбу, я сказав йому, що він має піти зі мною додому, бути моїм учителем і провідником у незвідане і потаємне, на що він без зайвих слів погодився. Опісля я дізнався, що його голос звучав як музика — густі ноти віол і передзвін кришталевих сфер. Ночами ми нерідко говорили, як і вдень, коли я вирізав його погруддя чи різьбив мініатюри зі слонової кістки, щоб увіковічнити його риси.

Я не можу розповісти про наші з ним дослідження, бо вони дуже мало пов’язані з реальним світом у розумінні звичайних людей. Вони стосувалися більшого і значно жахливішого всесвіту присмеркового буття і свідомості, що лежить глибше за матерію, час і простір, буття, про існування якого ми можемо здогадуватися лише завдяки деяким формам снів — тих рідкісних снів поза межами сну, які не приходять до звичайних людей і лише раз чи двічі за життя навідують людей, наділених уявою. Саме з такого всесвіту народжується обшир наших буденних знань, подібно до бульбашки, що надимається з трубочки клоуна і яка завдячує йому своїм існуванням, що цілковито залежить від його злої волі, бо за бажання він може легко втягнути її назад у свою трубочку. Вчені мужі мало цікавляться снами і частіше їх ігнорують. Учені мужі тлумачать природу снів, і тоді боги сміються. Один такий чоловік з розкосими очима заявив, що час і простір відносні, і люди сміялися. Але навіть той чоловік з розкосими очима висловив не більше ніж припущення. Я прагнув, я намагався досягти чогось більшого, аніж просто припущення, мій друг теж намагався — і йому це частково вдалося. Тоді ми разом спробували у нашій студії, розташованій у вежі старої садиби у давньому Кенті, і за допомогою екзотичних препаратів досягли стану жахливих, заборонених марень.

З усіх страждань тих днів найгіршою була неможливість це описати. Я ніколи не зможу розповісти про те, що побачив і збагнув у години бісівських досліджень, — бо в жодній мові для цього немає достатньо символів і понять. Я кажу це, бо від початку і до кінця наші відкриття будуть стосуватися лише природи відчуттів; відчуттів, не пов’язаних із жодним подразником, який може сприйняти нервова система нормальної людини. Так, то були відчуття, але за ними лежали неймовірні пласти часу і простору — речі, яким, фактично, не притаманне чітке і визначене існування. У кращому разі, людська мова здатна передати загальний характер нашого досвіду, назвавши його зануренням або ширянням; у кожну мить одкровення певна частина нашого розуму цілковито відсторонювалась від усього реального і сучасного нам, безтілесно пролітаючи повз вражаючі, темні, сповнені жахіть безодні, часом прориваючись крізь чітко окреслені, цілком означені і буденні перепони, які можна описати як в’язкі, неоковирні хмари випарів.

У цих чорних безтілесних польотах ми іноді були нарізно, а іноді — разом. Коли ми вирушали разом, мій друг завжди був далеко попереду; попри цілковиту аморфність форм я усвідомлював його присутність — це було подібно до фотографічної пам’яті, яка іноді являла мені його обличчя, золоте від дивного світла і жахливе від своєрідної краси, його юнацькі щоки, його палахкотливі очі, його чоло Олімпійця, його пітьмаве волосся і бороду.

Ми ніяк не фіксували плину часу, бо час для нас став лише швидкоплинною маною. Втім, думаю, там були якісь цілком виняткові феномени, оскільки, зрештою, дива дійшли до того, що ми перестали старіти. Наші з ним ідеї були богохульними і завжди жахливо амбітними — ні бог, ні диявол ніколи не прагнули до таких відкриттів і звершень, які ми пошепки планували. Я здригаюся, кажучи про них, і не наважуюсь на розлогіше пояснення; хоча не можу не згадати, що мій друг якось написав на папері бажання, яке не наважився промовити вголос, я ж, прочитавши, спалив аркуш і ще довго злякано дивився крізь вікно на блискотливі нічні небеса. Я зауважу — лише зауважу, — що деякі з його проектів передбачали керування видимим Всесвітом і навіть більше: проекти, в яких Земля і зорі мали б рухатись за його наказом, а доля всіх живих істот була в його руках. Я стверджую — я присягаюся, — що не поділяв цих його прагнень. Усе написані чи сказані моїм другом протилежні свідчення — неправдиві, бо мені бракує сил іти на ризик супроти незнаних сфер існування, в яких хіба лише обрані здатні досягти успіху.

Якось уночі вітри з незнаного простору, невпинно кружляючи, занесли нас у безмежну порожнечу поза будь-якою думкою і буттям. Нас охопило відчуття невимовного, неймовірного божевілля; відчуття вічності, що водночас будило у нас сплески радощів, які зараз, проте, частково стерлися з моєї пам’яті, а інші — неможливо описати. Ми швидко продиралися крізь в’язкі перепони, аж поки, нарешті, я відчув, що ми проникли у виміри значно віддаленіші, аніж будь-які досі відомі.

Мій друг значно мене випередив, коли ми пірнули у цей прекрасний океан незайманого простору, я бачив моторошний вираз всеохопної радості на його осяйному надто юному обличчі зі сховків моєї пам’яті. Раптово це обличчя спохмурніло і швидко зникло, а сам я зненацька відчув попереду перепону, крізь яку не міг проникнути. Вона була така ж, як і попередні, але набагато густіша; це була в’язка і липка маса, якщо такими термінами можна описувати властивості у нематеріальних сферах.

Я відчув, що мене зупинила перепона, крізь яку мій друг і супутник успішно проник. Я почав боротися, але вийшов зі стану наркотичного сну і розплющив очі в студії на верхівці вежі, у протилежному кутку якої уві сні застиг мертвотно-блідий і все ще непритомний мій друг, неймовірно схудлий і божевільно прекрасний у світлі місяця, що лив золотаво-зелене світло на його мармурові риси.

Невдовзі він поворухнувся; чи ж можуть милостиві небеса уберегти мене від того, щоб ще раз побачити і почути те, що мені тоді довелося? Годі передати, як він кричав, яка прірва незвіданого пекла відкрилася на мить у його божевільних від жаху чорних очах. Скажу лише, що я втратив свідомість і не ворушився, аж доки він сам не прийшов до тями і не почав мене термосити у безтямному прагненні знайти когось, хто б відігнав від нього жахи і самотність.

То був кінець наших добровільних пошуків у катакомбах сну. Нажаханий, знищений і спустошений, мій друг, побувавши за межею, постійно застерігав мене, нагадуючи, що ми не повинні знову повертатись у ті виміри. Він не наважувався розповідати про те, що бачив; але, свідомий своїх слів, казав, що нам варто спати настільки мало, наскільки це взагалі можливо, навіть якщо для того, щоб залишатися при тямі, нам і потрібні будуть наркотики. Я скоро переконався у його правоті, і причиною цього був невимовний жах, який охоплював мене щоразу, коли свідомість залишала мене і я поринав у сон.

Здавалося, ніби я старів після кожного короткого, але неминучого сну, а ще більше мене лякала швидкість, з якою вік наздоганяв мого друга. Жахливо було бачити, як його обличчям розбігаються зморшки, а волосся сивіє просто на очах. Наш стиль життя тепер цілком змінився. Досі відлюдькуватий, відколи ми з ним познайомились, — його справжнє ім’я чи походження ніколи не злітало з його губ, — тепер мій друг почав панічно боятися самотності. Ночами він боявся залишатися наодинці, йому навіть не допомагало товариство кількох людей. Йому ставало легше лише серед велелюдного і галасливого натовпу, так що небагато зосталося компаній молоді, з якими ми не були знайомі.

У більшості випадків наша зовнішність і вік викликали у молоді шквал насмішок, на які я тихо обурювався, але мій друг вважав кепкування меншим злом, аніж самотність. Особливо він боявся залишатися наодинці надворі, коли на небі сяяли зорі, а якщо таке і траплялося, він часто і злякано поглядав на небо, ніби вишукуючи чудовисько, що там чатувало на нього. Він не завжди дивився в ту саму точку на небі — то були різні місця залежно від часу. Весняними вечорами — край небосхилу на північному сході, влітку він дивився просто над собою, восени — на північний захід, а взимку — на схід, і найчастіше це траплялося у досвітній час.

Здається, найменше його лякали вечори пізньої зими. Лише через два роки я зумів пов’язати цей страх із чимось конкретним, аж тоді я зрозумів, що він, очевидно, дивиться на якусь певну точку небосхилу, розташування якої у різний час співвідноситься з напрямком його погляду, — його погляд завжди був прикутий до сузір’я Північної Корони.

Ми винайняли студію у Лондоні, ніколи не розлучалися і ніколи не обговорювали тих часів, коли намагалися пізнати таємниці іншого світу. Ми постаріли і ослабли від наркотиків, розгульного життя і нервової перенапруги, поріділе волосся і борода мого друга стали сніжно-білими. Ми дивовижним чином здолали сон і рідко поринали у нього довше, ніж на годину чи дві у передсутінковий час, який тепер видавався нам загрозою.

Один січень випав туманним і дощовим, гроші майже закінчилися, і вкрай важко було дістати наркотики. Я розпродав усі свої статуї, погруддя зі слонової кістки, але не мав ні грошей, щоб купити нові матеріали, ні сил, щоб обробляти їх, навіть якби купив. Ми жахливо страждали, і однієї ночі мій друг поринув у глибокий сон, з якого я не міг його пробудити. Те видиво і досі стоїть перед моїми очима — порожня, непроникно темна студія в мансарді, стукіт крапель дощу по покрівлі; цокання нашого єдиного годинника, цокотіння наших наручних годинників на журнальному столику; скрипіння жалюзі, що похитувались десь у віддаленій частині будинку; приглушені звуки міста, спотворені туманом і відстанню, і, що найгірше, глибоке, рівне, моторошне дихання мого друга на дивані — ритмічне дихання, яке, здавалося, відміряє миті неперевершеного страху і агонії його духу, який блукав сферами забороненими, неуявними і жахливо далекими.

Безсонне чатування страшенно, просто нестерпно гнітило мене, і крізь мій практично спустошений розум проносилася несамовита кавалькада вражень і асоціацій. Я чув бій годинника — не нашого, бо наш не відбивав годин, — і моя напружена уява побачила в цьому нову вихідну точку для безглуздих домислів. Годинники — час — простір — вічність, а тоді моя уява зосередилась на помешканні, бо я усвідомив, що навіть зараз, через дах, туман, дощ і атмосферу, на північному сході здіймалась Північна Корона. Північна Корона, якої боявся мій друг і мерехтливе півколо зірок якої і зараз, певно, незримо сяє крізь незміримі безодні простору. Нараз мій хворобливо чутливий слух, здається, вловив нову, цілком окремішню ноту в м’якому попурі навіяних наркотиками звуків — низький і пекельно наполегливий свист із далечіні; деренчливий, вимогливий, насмішкуватий поклик із північного сходу.

Але то не далекий свист відірвав мене від мого чатування і наклав на мою душу таку печать страху, що мені її вже ніколи в житті не позбутися; то не він вирвав крик з мого горла і спричинив судоми, через які співмешканці і поліція виламали наші двері. Причиною стало не те, що я почув, а те, що побачив; у темній, замкненій, заштореній кімнаті, у чорному північно-східному кутку зринув стовп жахливого червоно-золотого світла — промені, які не несли у собі світла, щоб розсіяти темряву, а струменіли лише над відкинутою головою потривоженого сновиди, вливаючись у жахливу копію осяйного і дивовижно молодого обличчя з моєї пам’яті — обличчя, яке я знав у сновидіннях бездонного космосу і нестримуваного часу, коли мій друг проник крізь перепону тих потаємних, найглибших, заборонених закапелків жахіть.

Поки я дивився, ця голова підвелася, чорні, водянисті, запалі очі розплющилися з виразом жаху, а тонкі, ледь відтінені губи розтулилися, ніби для крику надто страшного, аби зазвучати. На його примарному, аморфному обличчі, яке, фосфоресцентне і помолоділе, безтілесно сяяло у пітьмі, відбилося більше абсолютного, всеосяжного, божевільного жаху, аніж мені могли явити всі небеса і вся земна твердь укупі.

Жодне слово не порушило того віддаленого звуку, що лунав усе ближче і ближче, але простеживши погляд цього божевільного обличчя вздовж променя світла до його джерела, з якого і линув отой звук, я на мить побачив те, що й бачило воно, і несамовито волаючи впав у тому епілептичному нападі, який і привів до нас співмешканців і поліцію. Хоч би як намагався, але я ніколи не зможу переповісти, що саме я там бачив; не зможе оповісти і те спокійне обличчя, хоча воно й напевне бачило більше, ніж я, проте воно вже не заговорить ніколи. Але я завжди остерігатимуся насмішкуватого і ненаситного Гіпноса, повелителя сну, остерігатимусь нічного неба, остерігатимусь божевільної сили знань і філософії.

Ніхто не знає, що саме сталося, бо та дивна і жахлива річ збаламутила не тільки мій власний розум, інших теж вразило забуття, яке не можна приписати нічому, окрім хіба безумству. Вони кажуть — не знаю, навіщо, — що у мене ніколи й не було друга; що все моє трагічне життя було сповнене лише мистецтвом, філософією і божевіллям. Тієї ночі мене заспокоювали сусіди і поліція, а лікар виписав щось, щоб мене втихомирити; ніхто не бачив тієї жахливої події, що сталася у цій кімнаті. Їх не зворушило те, що трапилося з моїм другом, але те, що вони знайшли на дивані у студії, змусило їх засипати мене похвалами, від яких мені стало гидко, і зараз за мною скрадається слава, яку я зневажаю; лисий, сивобородий, згорблений, паралізований, одурманений наркотиками і зламаний, я годинами просиджую, поклоняючись і молячись знайденому ними предмету.

Вони не повірили, що я продав свою останню статуетку, і захоплено вказали на річ, яку сліпучий стовп світла полишив холодною, закам’янілою і безголосою. Це все, що залишилося від мого друга; друга, який вів мене до божевілля і катастрофи, — богоподібна мармурова голова, яку могла породити хіба давня Еллада, сповнена тією молодістю, що непідвладна часу, з вродливим, обрамленим бородою обличчям, вигнутими в усмішці губами, чолом Олімпійця і густими пасмами хвилястого волосся з вінком із макових квітів. Вони кажуть, що те несьогосвітнє обличчя я виліпив із двадцятип’ятирічного себе самого; але на мармуровій основі грецькими літерами вирізано інше ім’я — ΎΠΝΟΣ.

Що приносить мiсяць

Я ненавиджу місяць — я навіть боюся його, бо іноді, коли він освітлює те, що я знаю і люблю, воно стає мені незнаним і відразним.

Це сталося примарного літа, коли місяць осявав старий садок, яким я прогулювався; примарного літа наркотичних квітів і вологого моря зелені, які приносять дикі і барвисті сни. І коли я прогулювався біля неглибокого, кришталево чистого струмочка, то побачив дивні підсвічені жовтим світлом брижі, ніби невтомна течія несла ці спокійні води до дивних океанів у інші світи. Тихі і блискучі, ясні і зловісні, ті прокляті місяцем води квапились хтозна-куди; а з їхніх звивистих берегів дурманний нічний вітер одну за одною зривав білі квіти лотоса, які у відчаї падали у течію, крутячись вже далеко під вигнутим різьбленим мостом і озираючись назад з моторошним умиротворенням застиглих, мертвих облич.

І поки я біг уздовж берега, толочачи поснулі квіти безжальними ногами, божевільний від жаху перед незнаними речами і суцвіттями мертвих облич, я побачив підмісячний сад, що не мав кінця; там, де за дня стояли стіни, зараз тяглися обшири дерев і стежинок, квітів і кущів, кам’яних ідолів, пагод і меандрів осяяного жовтим світлом потічка, що струмував повз трав’янисті береги під химерними мостами з мармуру. І вуста мертвих облич лотосів сумно шепотіли, благали мене йти слідом, і я не збавляв кроку, доки струмок не став річкою і не з’єднався посеред боліт, порослих рогозом, що хитався на вітрі, і обмілин з блискотливим піском і берегом широкого й безіменного моря.

Над тим морем сяяв ненависний місяць, а над його безголосими хвилями линули дивні запахи. І я дивився, як зникали обличчя-лотоси, і відчайдушно хотів знайти сіті, щоб зловити їх і вивідати у них таємниці, які з настанням ночі приносить місяць. Але коли місяць покотився на західний пруг, а тихий відплив оголив похмурий берег, я побачив у тому світлі старі шпилі, що здіймалися над хвилями, і білі колони, прикрашені гірляндами зелених водоростей. І знаючи, що до цього затонулого місця приходять усі мертві, я затремтів і вже не хотів говорити з обличчями лотосів.

А все ж коли я побачив, як далеко у морі з неба спускається чорний кондор, щоб спочити на розлогому рифі, я схотів розпитати його про тих, кого я знав, коли вони ще були живі. І я б запитав його, якби він не був так далеко, але він і справді був неблизько, так що я його зовсім не бачив, коли він наблизився до того величезного рифу.

Тож я дивився, як приплив відкочується під утопельником-місяцем, і бачив виблиски шпилів, веж і дахів того мертвого затонулого міста. І поки я дивився, намагався не вдихати гнітючого смороду мертвого світу; направду, в цьому забутому місці поза простором і часом збиралася вся плоть кладовищ, щоб жирні морські черви її пожирали і ситились нею.

Над цими жахіттями ненависний місяць висів уже геть низько, але жирним морським хробакам не потрібен місяць, щоб жерти. І доки я дивився на брижі, що їх здіймала метушня черви на дні, я відчув новий жах з далини, де злітав кондор, немов моя плоть першою відчула його, ще до того, як змогли побачити очі.

І моє тіло не марно тремтіло, бо коли я підвів очі, то побачив, що води відринули аж ген далеко, оголивши більшість рифу, частина якого виднілася раніше. І коли я побачив, що цей риф був лише чорною базальтовою короною жахливої істоти, страхітливе чоло якої зараз сяяло у тьмавому світлі місяця і жахливі копита якої місили пекельний намул на глибокому дні, я закричав, і кричав доти, доки обличчя не піднялось над водами, доки сховані раніше очі не поглянули на мене, відвівши погляд від хитрого і зрадливого жовтого місяця.

І щоб порятуватися від цієї безжальної істоти, я радо і без вагань поринув у смердючі глибини, де серед порослих водоростями стін і затонулих вулиць на мерцях світу бенкетували жирні морські хробаки.

Азатот

Коли світ постарів, а люди розучилися дивуватися; коли сірі міста піднеслися до задимленого неба огидними похмурими хмарочосами, в тіні яких ніхто не міг навіть мріяти про сонячне світло чи квітучі весняні луги; коли наука здерла із землі серпанок її краси і поети більше не оспівували нічого, окрім химерних фантомів, яких вони спостерігали затуманеними, заглибленими у самих себе очима; коли це трапилося і дитячі надії назавжди покинули людей, з’явився чоловік, який вирушив у потойбічні світи на пошуки мрій, що залишили землю.

Про ім’я і помешкання цього чоловіка написано небагато, бо ці знання походили ще із часів, коли світ тільки починав прокидатися; та втім, про те й інше відгукувалися як про щось маловідоме. Достатньо лише знати, що він проживав у місті з високими мурами, де панували безбарвні сутінки, і що він цілими днями тяжко працював у напівмороку й безладі, повертаючись увечері додому, до кімнати, єдине вікно якої виходило не на поля і ліси, а на похмурий двір, де з таким самим тупим відчаєм на нього витріщалися інші вікна. Звідси було видно лише стіни і вікна, хіба що можна було висунутися і глянути вгору на крихітні зорі, що пропливали небом. І оскільки самі лише стіни і вікна рано чи пізно доведуть до божевілля чоловіка, який багато мріє і читає, то мешканець тієї кімнати щоночі звішувався з підвіконня і дивився вгору, щоб хоч мигцем побачити щось, що не належить цьому світу з його безсонням і міською сірістю. Через кілька років він почав давати імена мандрівним зорям і проводжати їх замріяним поглядом, коли вони журно зникали з небосхилу; аж доки його очам не відкрилося багато таємниць, про які звичайні люди навіть не підозрюють. І ось однієї ночі, подолавши величезну прірву, омріяні небеса схилилися над вікном самотнього споглядача, щоб змішатися із задушливим повітрям його кімнати і зробити його частиною своїх легендарних див.

До його кімнати увірвалися нестримні потоки фіолетового опівнічного сяйва, яке мерехтіло золотим пилом; вогненна курява, що прилетіла з потойбічних вимірів, була сповнена неземних ароматів. Там лилися опійні океани, освітлені сонцями, яких ніколи не осягне людське око, і в їхніх водах плескалися химерні дельфіни і нереїди з незапам’ятних глибин. Навколо мрійника заклубочилася супокійна нескінченність і віднесла його геть, навіть не торкнувши тіла, яке так і застигло у самітному вікні; і незліченні дні по тому припливи далеких сфер ніжно несли його туди, де він зливався з мріями, до яких так сильно прагнув; до мрій, які втратили люди. І впродовж довгих віків вони лагідно залишали його спати на зеленому, осяяному зорею надбережжі, овіяному духмяним ароматом лотосів і всіяному червоними зірками ейхорнії…

Герберт Вест — Реанiматор

Бути мертвим — насправді мертвим — це непогано. Людині загрожують речі, значно гірші за смерть.

Граф Дракула

І. Із пітьми

Про Герберта Веста, який був моїм другом у коледжі, та і в подальшому житті, я можу говорити лише з відчуттям безмежного жаху. Цей жах, пов’язаний не тільки зі зловісними обставинами його недавнього зникнення, а й викликаний його способом життя загалом, я вперше відчув понад сімнадцять років тому, на третьому курсі медичного факультету Міскатонікського університету в Аркхемі. Коли ми були разом і я був його найкращим другом, мене неймовірно захоплювала дивовижна і водночас диявольська природа його експериментів. Зараз він зник, усі чари розвіялись, але страх став лише сильнішим. Спогади і передчуття набагато жахливіші, ніж реальність.

Найбільшим потрясінням, якого я будь-коли зазнавав, став перший страхітливий випадок за час нашого знайомства, і лише з необхідності я переповідаю цю історію. Як я вже згадував, це сталося, коли ми навчалися на медичному факультеті, де завдяки своїм божевільним теоріям про природу смерті і бесідам про можливість її штучного подолання Вест уже встиг зажити поганої слави. Його погляди, які неодноразово висміювали викладачі та однокурсники, базувалися здебільшого на механічній теорії природи життя; за допомогою продуманого хімічного впливу він припускав можливість знову запустити органічний механізм людини, в якому спинилися всі природні процеси. Експериментуючи з різними реанімативними[60] речовинами, він убив і покалічив величезну кількість кроликів, морських свинок, котів, собак і мавпочок, аж доки став посміховиськом усього коледжу. Кілька разів він і справді спостерігав ознаки життя у тварин, які вважалися мертвими, часто жахливі, спотворені ознаки, але з часом він збагнув, що вдосконалення задуманого процесу, якщо такий взагалі можливий, потребує присвяченню дослідам усього життя. До того ж стало очевидно, що той самий препарат ніколи не спрацює з іншим видом і що для подальшої роботи йому будуть потрібні людські тіла. З цього і почався його конфлікт із керівництвом коледжу, і не хто інший, як сам декан, світлий і добросердий доктор Алан Гелсі, чию турботу про пацієнтів пам’ятають усі старожили Аркхема, заборонив йому продовжувати дослідження.

Я завжди прихильно ставився до Вестових досліджень, ми нерідко обговорювали його теорії з їхніми неймовірними, безмежними результатами та наслідками. Погоджуючись із Геккелем[61], що життя — це лише хімічні і фізичні процеси, а так звана «душа» — всього лише міф, мій друг вірив, що штучне оживлення мерців залежить тільки від стану тканин, що, поки не почався розклад, труп, у якому є всі органи і на якому немає значних фізичних пошкоджень, за допомогою препаратів можна повернути до попереднього стану, іменованого життям. Вест чудово розумів, що природа розуму і самого життя залежить від надчутливих клітин мозку, і навіть найменше їхнє пошкодження у перші хвилини після настання смерті може спричинити незворотний процес, який, безсумнівно, відіб’ється на здатності пацієнта до розумової діяльності. Спершу він сподівався знайти реагент, який відновлював би життя ще до настання самої смерті, але тільки довгий ланцюжок невдач неспростовно довів, що неможливо поєднати природну жагу до життя з її штучними стимуляторами. Тоді він заходився діставати зовсім свіжі екземпляри і одразу після зникнення ознак життя вколював їм свої препарати. Це й стало причиною такого різкого скепсису з боку професури — професори часто просто не вірили, що вже й справді настала смерть. Втім, вони продовжували уважно стежити за його експериментами.

Невдовзі після того, як деканат заборонив його роботу, Вест розповів мені про свій намір діставати свіжі людські трупи іншим шляхом і таємно продовжувати заняття, які він не міг провадити відкрито. Було огидно слухати його теорії і припущення стосовно цього, тим більше, що в коледжі ми ніколи не діставали препаратів самотужки. Коли з моргу нічого було брати, за справу бралися двоє місцевих негрів, які не ставили зайвих запитань. Вест тоді був невисоким струнким хлопчиною в окулярах, з витонченими рисами, солом’яним волоссям, ясно-блакитними очима і м’яким голосом, тож дивно було чути від нього детальне порівняння кладовища церкви Христа і бідняцького цвинтаря. Зрештою, ми спинилися на другому, оскільки практично кожен похований на церковному кладовищі був забальзамованим — безперечно згубна обставина для Вестових досліджень.

Відтоді я став його активним і відданим помічником і допомагав йому в усіх його починаннях, підшукуючи не тільки матеріал для досліджень, а й місце, годяще для нашої огидної роботи. Саме я згадав про занедбану ферму Чепмена за Медоу-Хілл, у підвалі якої, власне, і розмістилася наша операційна і лабораторія, кожне вікно якої було задраповане, щоб приховати наші нічні заняття. Цей будинок стояв віддалік дороги, а по сусідству не було жодних інших, однак наші заходи перестороги не були зайвими; надто ж враховуючи, що поширені запізнілими перехожими чутки про дивні опівнічні вогні могли швидко покласти край нашій роботі. На той випадок, якщо нас усе-таки викриють, ми домовилися називати наш прихисток хімічною лабораторією. Поступово ми обладнали наш таємний храм науки приладдям, купленим у Бостоні або стиха позиченим у коледжі, — прилади замаскували так, щоб зробити їх непізнаваними для недосвідчених очей, а також купили лопати для майбутніх численних поховань у підвалі. У коледжі ми кремували тіла, але інсенератор був недоступною для нашої нелегальної лабораторії розкішшю. Тіла завжди завдавали клопоту — навіть трупики морських свинок, над якими Вест таємно експериментував ще в гуртожитку.

Ми, мов вампіри, йшли назирці за кожною смертю у місті, оскільки матеріал для наших дослідів повинен був мати вельми специфічні властивості. Нам потрібні були трупи, поховані відразу після смерті, які не зазнали штучної консервації, найкраще — не зачеплені хворобою і з усіма життєво важливими органами. Справжньою удачею для нас були жертви нещасних випадків. Упродовж кількох тижнів нам не таланило знайти годящий екземпляр, хоча, посилаючись на інтереси коледжу, ми настільки часто розмовляли з начальством лікарні та моргу, наскільки могли це робити, не викликаючи підозр. Виявилося, що в таких випадках коледж має пріоритетне право, тож, можливо, нам на все літо доведеться залишитися у Аркхемі, коли проводяться лише нечисленні літні курси. Втім, зрештою, нам усміхнулася доля: одного дня ми почули чудову звістку про людину, яку поховали на кладовищі для бідняків. То був молодий чорнявий робітник, що одного ранку потонув у ставку. Того ж дня ми розвідали свіжу могилу і вирішили після опівночі зайнятися справою.

Те, що ми здійснили тими недовгими нічними годинами, було мерзенним, хоча тоді кладовища ще не викликали у нас відчуття мертвотного жаху, яке з’явилося пізніше. Ми принесли лопати і потаємні олійні ліхтарі, бо, хоч тоді уже й були винайдені електричні ліхтарики, їм було ще далеко до надійності сучасних. Процес розкопування могили був рутинним і брудним — може, ми і знайшли б у ньому щось моторошно-поетичне, якби, окрім наукових, у нас були іще й поетичні задатки, — тож ми зраділи, почувши звук удару лопати об дерево. Коли ми повністю відкопали соснову домовину, Вест зістрибнув униз, зняв віко, витяг труп і трохи підняв його. Я нахилився і виволік тіло з могили, а тоді ми доклали немало зусиль, щоб надати їй попереднього вигляду. Ця справа змусила нас сильно нервувати, надто ж закоцюблість і байдуже обличчя нашого першого трофея, але ми все ж спромоглися знищити усі сліди нашого перебування. Після того як кинули останню лопату землі, ми поклали тіло у полотняний мішок і вирушили до будинку старого Чепмена, що за Медоу-Хілл.

На імпровізованому анатомічному столі у підвалі старої ферми, освітлений потужною ацетиленовою лампою, наш піддослідний зовсім не скидався на примару. Це був здоровий, кремезний юнак з простолюду — міцний, сіроокий брюнет, просто тварина без психологічної витонченості, зате з невигадливою і безвідмовно налагодженою фізіологією. Зараз, із заплющеними очима, він виглядав радше заснулим, аніж мертвим, проте професійно проведена Гербертом перевірка не залишила з цього приводу жодних сумнівів. Нарешті ми мали те, що Вест так довго шукав, — справжній ідеал мерця, готовий прийняти в себе якнайретельніше розроблений і скомпонований спеціально для використання на людях препарат. Ми обоє були вкрай напружені. Ми знали, що навряд чи маємо шанс на щось, хоча б близьке до повного успіху, і не могли не терзатися побоюваннями щодо можливих незвичайних наслідків часткового воскрешення з мертвих. Найбільше нас хвилювали стан мозку і рефлексів піддослідного, бо ж за час, що минув від миті смерті, у деяких особливо чутливих церебральних клітинах могли відбутися незворотні зміни. Особисто я ще й досі притримувався традиційних уявлень про людську душу і відчував священний трепет від думки про таємниці, які можуть нам відкритися після повернення юнака до життя. Я запитував себе, що йому довелося побачити у недоступних нам сферах і що він зможе пригадати, якщо повністю оживе. Втім, моя цікавість не заволодівала мною повністю, оскільки я все ж значною мірою поділяв матеріалістичні погляди свого друга. Він же тримався спокійніше, ніж я, і впевнено ввів значну дозу свого препарату у вену на руці трупа, після чого міцно перев’язав місце уколу.

Очікування стомлювало, але Вест цілком володів собою. Раз у раз він прикладав стетоскоп до трупа і по-філософському сприймав негативні результати. Після сорока п’яти хвилин марного очікування він розчаровано оголосив препарат негодящим, але, зауважив, що, перш ніж позбутися нашого моторошного трофея, потрібно спробувати ще одну, дещо змінену формулу. Ми ще вдень викопали у підвалі могилу і повинні були засипати її до ранку — бо ж навіть при тому, що ми замикали всі двері, потрібно було уникнути навіть найменшого ризику розкриття наших жахливих занять. Окрім того, до наступної ночі тіло стане непридатним для експериментів. Тому, забравши із собою ацетиленову лампу до суміжної лабораторії, ми залишили нашого гостя лежати на столі і зосередили всі сили на приготуванні нового препарату; інгредієнти для нього Вест зважував і відміряв з якоюсь фанатичною ретельністю.

Жахлива подія трапилась цілком раптово і заскочила нас зненацька. Я переливав щось із однієї пробірки в іншу, а Вест клопотався біля спиртівки, яка заміняла у цій будівлі без газу бузенівський пальник, коли із зануреної в морок кімнати, яку ми нещодавно покинули, почувся найрозпачливіший і найдемонічніший крик, який мені будь-коли доводилося чути. Навіть якби розчахнулися глибини пекла і випустили на землю волання стражденних грішників, хор цих пекельних голосів не був би настільки страхітливо-невимовним, бо зараз у єдиній неймовірній какофонії злилися потойбічний жах і безкінечно агонічний відчай воскреслого єства. У ньому не було нічого людського — та й не людина породжувала ці звуки — і, не думаючи вже про нашу недавню роботу чи можливі відкриття, ми з Вестом, перекидаючи пробірки, лампи і реторти, мов поранені звірі, прожогом кинулися до найближчого вікна і, приголомшені, вистрибнули в засіяну зірками безодню заміської ночі. Ми й самі несамовито кричали, коли, спотикаючись, мчали у напрямку міста, хоча, діставшись околиць, привели себе до божого вигляду — настільки, щоб нас могли прийняти за запізнілих п’яничок, що після гулянки повертаються додому.

Ми разом добулися до кімнати Веста, де при світлі газової лампи пробалакали упівголоса аж до ранку. До того часу ми вже трохи заспокоїли один одного раціональними теоріями і планами подальших дій, так що навіть змогли вдень трохи поспати — заняття ж успішно проігнорували. Але увечері нас знову позбавили сну два ніяк не пов’язані газетні дописи. З незрозумілих причин старий покинутий будинок Чепмена перетворився на купу попелу; це ми пояснили перекинутою у поспіху олійною лампою. Крім цього, було скоєно спробу розрити цілком свіжу могилу на бідняцькому цвинтарі, і хтось ніби намагався розрити її голіруч. Цього ми не могли зрозуміти, бо перш ніж піти, старанно утрамбували землю.

Навіть через сімнадцять років Вест часто озирався через плече, постійно скаржачись на кроки, що лунають за спиною. А тепер він зник.

ІІ. Демон пошесті

Я ніколи не забуду того страхітливого літа шістнадцять років тому, коли, немов нищівний іфрит з чертогів Ібліса, тиф хижим смерчем спустошив Аркхем. Донині живі спогади про ту диявольську кару, бич, що розпростер перетинчасті крила над рядами могил на кладовищі церкви Христа, для мене ж той час був наповнений іще більшим жахом — жахом, про який з часу зникнення Герберта Веста знав лише я один.

Ми з Вестом тоді ходили на літні курси для аспірантів при медичному інституті Міскатонікського університету, де мій друг уже встиг зажити широкої і неоднозначної слави завдяки своїм експериментам з реанімації мерців. Після вбивства безлічі маленьких тваринок в ім’я науки наш декан доктор Алан Гелсі наклав табу на його збочені досліди; проте Вест продовжував свої досліди у маленькій орендованій кімнатці, а якось, у процесі жахливого і незабутнього експерименту, викопав свіжий труп на кладовищі для бідних і переніс його у занедбаний будинок на фермі за Медоу-Хілл.

Я був поруч із ним під час тієї знаменної події, я бачив, як він вколов у мертву вену еліксир, який, на його думку, мав повертати мерців до життя, реанімуючи фізіологічні і хімічні процеси. Це закінчилося жахливо — хоча пережите нами тоді страхітливе марення ми приписали перевтомі і надмірному збудженню. Вест так і не зміг позбутися божевільного відчуття, що за ним повсякчас стежать. Труп був недостатньо свіжим; очевидно, що для відновлення у ньому нормального розумового процесу тіло має бути ще геть незіпсоване; тієї ночі пожежа у покинутій будівлі перешкодила нам поховати труп. Було б краще, якби ми напевне знали, що він лежить у могилі.

Після цього випадку Вест на певний час облишив свої дослідження, але потім вроджений ентузіазм взяв у ньому гору, і він знову почав війну з керівництвом факультету, домагаючись права користуватися університетською операційною для проведення вівісекції, а також отримувати свіжі трупи — все для роботи, яку він вважав неймовірно важливою. Проте всі його спроби виявилися марними — рішення доктора Гелсі залишалося незмінним, а всі інші професори підтримали свого керівника. У радикальній теорії реанімації вони не бачили нічого, крім недозрілих амбіцій молодого вченого, чия тендітна постать, солом’яне волосся і ясно-блакитні очі за скельцями окулярів на додачу до м’якого голосу не дозволяли припустити ненормальну — майже диявольську — потужність холодного розуму за ними. Я легко пригадую його тодішній вигляд — і починаю тремтіти. З роками він посуворішав ззовні, але не став виглядати старшим. А тоді трапився той випадок у зефтонському домі скорботи, і Вест зник.

Наприкінці останнього семестру Вест зітнувся у жорстокій словесній дуелі з доктором Гелсі, де повівся з набагато меншою гідністю, ніж наш декан. Вест відчував, що нераціонально витрачає час, такий необхідний для куди серйознішої роботи; роботи, яку він з часом зміг би проводити й сам, але максималізм підштовхував його зайнятися цим негайно, доки в нього був доступ до університетського обладнання. Той факт, що консервативні старці вперто ігнорували позитивні результати дослідів на тваринах і заперечували саму концепцію реанімації, постійно виводив з рівноваги і обурював такого юнака як Вест, з його цілком раціональним мисленням і складом розуму. Лише вік і досвід могли дати йому можливість осягнути всю непорушну інтелектуальну обмеженість такого «докторсько-професорського» типу людей, породженого століттями пуританства: вузькість мислення, зашореність і несприйнятливість до змін зводили нанівець совісність, м’якість і доброзичливість. Зрілість терпиміше ставиться до цих недосконалих, проте шляхетних персонажів, чиїм найбільшим гріхом є несміливість і її вияв у відданості старим наукам: вченню Птоломея, кальвінізму, антидарвінізму, антиніцшеанству, а також усім видам сабатаріанства і вчасній сплаті податків. Вест, з усіма його блискучими розумовими здібностями, виявив надто мало терпимості до доктора Гелсі та його ерудованих колег; він відчував, як наростає образа вкупі з нездоланним бажанням довести цим праведним ідіотам свою слушність у якийсь несподіваний і драматичний спосіб. Як і всі юнаки, Вест з головою поринав у мрії про помсту, тріумф і шляхетне прощення.

А потім, вирвавшись із жахливих підземель Тартару, прийшла кара, вишкірена і смертоносна. Ми з Вестом закінчили коледж саме перед початком епідемії, але залишилися на додаткову літню практику, тож усе ще були в Аркхемі, коли на місто налетіла хижа демонічна лють пошесті. Ще не отримавши лікарських ліцензій, ми, проте, були вже дипломованими медиками, а тому нас залучили до роботи в службі порятунку жертв епідемії, кількість яких неухильно зростала. Ситуація загрожувала вийти з-під контролю, а одна смерть змінювала іншу з такою швидкістю, що грабарі просто не могли впоратися з роботою. Поховання проводилися в поспіху, без жодної турботи про збереження тіл, так що навіть морг при церкві Христа заповнили незабальзамованими трупами. Ця обставина не оминула уваги Веста, який часто розмірковував над іронією ситуації, — так багато свіжих зразків, а ще жоден не став об’єктом його досліджень! Стан крайньої перевтоми, в якому ми перебували, а також жахлива нервова та інтелектуальна напруга зробили мого друга понурим і замисленим.

А втім, добросерді опоненти Веста були не менш виснажені своїми втомливими повсякденними обов’язками. Коледж фактично закрили, а всі медики-фахівці як лише могли допомагали боротися з епідемією. Доктор Гелсі практично віддав всього себе цьому заняттю, присвятивши своє вміння і турботу тим хворим, від лікування яких через страх заразитися або очевидну безнадійність пацієнта відмовлялися інші медики. Впродовж місяця безстрашний декан став справжнім героєм, хоча сам, перебуваючи на межі нервового і фізичного виснаження, здавалося, не зважав на славу. Вест не міг не захоплюватися силою духу свого недоброзичливця, але саме тому він іще більше загорівся ідеєю довести йому слушність своїх теорій. Скориставшись цілковитим хаосом, який панував у коледжі і муніципальній лікарні, він спромігся роздобути один свіжий труп, тихцем доправив його в університетську анатомічну лабораторію і там, у моїй присутності, ввів йому щойно приготований розчин. Труп широко розплющив очі, втупився у стелю сповненим холодного жаху поглядом, а потім впав у прострацію, з якої вже ніщо не змогло його вивести. Вест сказав, що труп, очевидно, був уже не першої свіжості — літня спека не йде на користь тілам. Того разу нас мало не заскочили на гарячому, тож мій колега зауважив, що не варто так нахабно користуватися лабораторією коледжу.

У серпні епідемія сягнула апогею. Ми з Вестом помирали від перевтоми, а доктор Гелсі і справді помер 14 числа. Днем пізніше всі студенти зібралися на його поспішний похорон, купивши розкішний вінок, який, проте, затьмарили вінки, прислані заможними аркхемцями і муніципалітетом. Це перетворилося майже на урочисту церемонію, бо ж декан був доброчинцем усього Аркхема. Після похорону ми всі почувалися вкрай пригнічено, тож решту дня провели у барі біля Торгової палати, де Вест, хоч і засмучений смертю свого головного опонента, вразив усіх присутніх описами своєї знаменитої теорії. Більшість студентів поїхали додому — або ж повернулися до справ, — проте мене Вест умовив посприяти йому в «успіху цієї ночі». Господиня помешкання, яке винаймав Вест, бачила, як приблизно о другій ночі, тягнучи третього попід руки, ми ввалилися до квартири; вона сказала чоловікові, що, мабуть, за вечерею ми незлецьки набралися.

Вочевидь, ця злослива матрона мала рацію; близько третьої ранку через крики, що долинали з кімнати Веста, увесь будинок зірвався на ноги. Коли ж виламали двері до кімнати, то нас із Вестом знайшли непритомними на поплямованому кров’ю килимі, ми були покусані, подряпані і вкриті синцями, довкола нас валялися залишки Вестових пляшечок і приладь. Лише розчинене вікно пояснило, куди подівся нападник, і багато хто чудувався, як він зміг вціліти після неймовірного стрибка з другого поверху на газон, який, очевидно, довелося йому здійснити. У кімнаті лежав якийсь дивний одяг, але, отямившись, Вест сказав, що той не належав незнайомцю, а був просто одним зі зразків, взятих для бактеріологічного аналізу з метою визначення шляхів передачі інфекційних захворювань. Він наказав якомога швидше його спалити у великому каміні. Поліції ж ми сказали, що не знаємо нашого компаньйона. Він був, нервово пояснив Вест, просто товариський незнайомець, якого ми зустріли десь — важко сказати, де саме — у середмісті, в одному з барів. Зважаючи на те, що тоді ми були достатньо напідпитку, ні Вест, ні я не наполягали на оголошенні нашого задерикуватого друга в розшук.

Тієї ж ночі в Аркхемі трапилося ще одне жахіття — жахіття, яке для мене затьмарило навіть пошесть. Кладовище церкви Христа стало сценою жорстокого вбивства; сторожа на смерть розірвали кігтями, причому так, що це не лише важко описати, але й майже неможливо припустити, що таке могла скоїти людина. Ще після опівночі жертву бачили живою, а на світанку постав цей неймовірний жах. Поліція допитала власника цирку у сусідньому Болтоні, але він божився, що останнім часом жоден звір не втікав зі своєї клітки. Люди, які знайшли тіло, помітили кривавий слід, що вів до поближнього склепу, де обривався у маленькій червоній калюжці на бетоні за брамою. Від неї до лісу тягнувся менш помітний слід, який невдовзі зникав.

Наступної ночі на дахах Аркхема танцювали дияволи, а нездорова атмосфера божевілля завивала вітрами. Місто лихоманило, крізь нього мчало прокляття, що, казали, було гіршим за пошесть, і яке, подейкували інші, було, власне, втіленням душі чумного демона. Сіючи дорогою червону смерть, невідоме щось увірвалося у вісім будинків, — пройшовши містом, цей безголосий, жорстокий монстр залишив за собою усього сімнадцять покалічених і спотворених останків різних тіл. Кілька людей мигцем бачили його у темряві і казали, що в нього біла шкіра, а сам він схожий на якусь спотворену мавпу або й на людиноподібного диявола. Якщо його діймав голод, порятуватися було неможливо. Чотирнадцятьох він убив на місці; троє вижили після нападу, але згодом померли від ран.

Третьої ночі пошукові групи, сформовані з ентузіастів і очолювані поліцією, схопили це щось у будинку на Крейн Стріт, біля Міскатонікського кампуса. Вони ретельно організували пошуки, підтримуючи зв’язок через аматорські радіостанції, а коли хтось у районі коледжу повідомив, що чує шкряботіння у зачинене вікно, блискавично швидко розкинули тенета. Завдяки загальній тривозі і заходам безпеки тієї ночі було лише дві жертви, й операція захоплення пройшла цілком успішно. Те щось нарешті зупинили кулею, хоч і несмертельною, і доправили до місцевої лікарні — під загальний тріумф упереміш з огидою.

Річ у тім, що це була людина. Це було очевидно, попри затуманені очі, мавпоподібний вигляд і диявольську дикість. Йому перев’язали рани і відправили до божевільні у Зефтоні, де він і бився головою об стіни наступні шістнадцять років — аж до останнього інциденту, коли він утік за обставин, які мало хто наважиться згадувати. Найбільшу огиду в пошукової групи з Аркхема викликало те, що коли обмили обличчя потвори, то помітили знущальну, неймовірну схожість із освіченим і жертовним мучеником, похованим лише три дні тому, покійним доктором Аланом Гелсі, загальним благодійником і деканом медичного інституту Міскатонікського університету.

Важко описати огиду і жах, що охопили мене і зниклого Герберта Веста. Я донині здригаюся, варто мені про це подумати; здригаюся навіть більше, ніж того ранку, коли Герберт пробурмотів крізь пов’язки: «Прокляття, він був недостатньо свіжим!»

ІІІ. Шість пострілів опівночі

Дивно — навіщо стріляти шість разів поспіль, якщо й однієї кулі було б предостатньо, але у житті Герберта Веста було багато дивного. Наприклад, не так і часто молодий лікар, випускник університету, повинен приховувати причини, якими продиктований його вибір дому чи місця роботи, але з Гербертом Вестом усе було саме так. Коли ми з ним обоє здобули ступінь у медичному інституті Міскатонікського університету і саме починали заробляти на життя лікарською практикою, ми намагалися нікому не прохопитися про те, що наш вибір залежав переважно від того, що будинок стояв оддалік від інших і водночас поряд з бідняцьким кладовищем.

Така таємничість рідко буває безпричинною, і наша, звісно ж, мала свої підстави; наші вимоги були наслідком роботи над справою нашого життя, вельми непопулярною серед інших. Для всіх ми були просто лікарями, але за цим приховувалася значно величніша і жахливіша мета — бо ж суттю існування Герберта Веста були пошуки у темних і заборонених вимірах незнаного, де він сподівався відкрити таємниці життя і повертати до стабільної життєдіяльності холодний цвинтарний прах. Такі дослідження вимагали дивних матеріалів, серед яких і свіжі людські тіла; щоб налагодити належне забезпечення цими незамінними зразками, потрібно було усамітнено жити, до того ж неподалік від місця неофіційних поховань.

Ми з Вестом зустрілися в коледжі, і, здається, я був єдиний, хто прихильно ставився до його жахливих експериментів. Поступово я став його незамінним асистентом, а зараз, закінчивши коледж, ми продовжували разом жити і працювати. Було нелегко посісти хорошу вакансію одразу для двох лікарів, але нарешті університетські зв’язки допомогли нам знайти практику в Болтоні — промисловому містечку біля Аркхема, в якому і був коледж. Ткацька фабрика Болтона — найбільша у долині Міскатоніка, але її робітники, з їх мішаниною мов, ніколи не були бажаними пацієнтами місцевих лікарів. Ми вкрай ретельно добирали собі помешкання, зрештою, спинившись на доволі непоказному котеджику наприкінці Понд-стріт; від найближчих сусідів нас віддаляли п’ять порожніх будинків, а від місцевого бідняцького кладовища — лише вузенька смужка лугу, в яку із півночі врізався вузький клин доволі густого лісу. Відстань була дещо більшою, ніж нам хотілося б, але ми не змогли знайти жодного будинку ближче, не селячись на протилежному боці поля, зовсім за межею фабричних районів. Зрештою, це не дуже нас і засмутило, оскільки ніхто все одно не мешкав між нами і нашим моторошним джерелом припасів. Прогулянка ставала трішки довшою, зате ми могли безперешкодно тягати наші мовчазні трофеї.

Від самого початку наша практика була на диво обширною — достатньо обширною, щоб потішити будь-яких молодих лікарів, і водночас більш ніж достатньою, щоб надмірно обтяжити студентів, справжня мета яких була геть інша. Чорнороби фабрики мали дещо нестримні нахили; окрім цілком природних проблем, їхні часті бійки, в яких нерідко в хід ішли ножі, додавали нам немало роботи. Але наші уми цілковито поглинала лише таємна лабораторія, яку ми обладнали у підвалі, — лабораторія з довгим столом і електричним світлом, де у досвітні години ми нерідко впорскували різні Вестові суміші у вени тіл, притягнутих нами із бідняцького цвинтаря. У несамовитому запалі Вест провадив експерименти, намагаючись знайти речовину, здатну поновити життєві функції людини після того, як їх зупинить те, що ми називаємо смертю, але постійно стикався із найдивовижнішими перешкодами. Суміш мала щоразу інший склад, залежно від виду реципієнта — що працювало з морською свинкою, не працювало з людиною, до того ж різні людські тіла по-різному реагували на той самий розчин.

Тіла мали бути максимально свіжими, бо навіть найменший розклад клітин мозку міг унеможливити ідеальну реанімацію. Насправді, найбільшою проблемою було їхнє зберігання у достатньо свіжому стані — у Веста вже було кілька жахливих досвідів під час таємних досліджень у коледжі з трупами сумнівної свіжості. Наслідки часткового або ж просто недосконалого воскрешення були значно страхітливіші, аніж цілковиті провали, у нас обох були моторошні спогади про такі випадки. Ще з першого диявольського експерименту на занедбаній фермі у Медоу-Хілл у Аркхемі ми постійно відчували гнітючу загрозу; а Вест, хоч і спокійний білявий, блакитноокий книгогриз, завжди зізнавався у неприємному відчутті, ніби його хтось переслідує. Очевидно, давався взнаки психічний розлад від нервових стресів, посилений ще й тією, безсумнівно, бентежною, обставиною, що принаймні один із наших реанімованих екземплярів і досі ще був живий — жахлива хижа потвора у зефтонській кімнаті з м’якими стінами. А ще ж був інший — перший, про долю якого ми так ніколи й не дізналися.

Нам неабияк щастило з екземплярами у Болтоні — значно більше, ніж у Аркхемі. Ще й тижня не минуло від нашого переселення, як ми знайшли жертву нещасного випадку, поховану тієї ж ночі, і, вприснувши в труп розчин, змусили його розплющити очі, в яких засвітився на диво усвідомлений вираз, перш ніж закінчилася дія препарату. Він втратив руку — якби тіло було неушкоджене, ми, можливо, досягли б кращих результатів. Звідтоді і до наступного січня ми здобули ще трьох; один дослід закінчився цілковитим провалом, в іншому випадку ми помітили яскраво виражене скорочення м’язів, а останній був доволі моторошним — труп підвівся і крикнув. Наступний період виявився бідним на успіхи; поховань майже не траплялося, а в тих, що були, тіла виявлялися або надто вражені хворобою, або надто покалічені, щоб годитися для експериментів. Ми регулярно продовжували відстежувати всі смерті та їх обставини.

Утім, березневої ночі ми раптово розжилися екземпляром, який походив не з бідняцького кладовища. Домінантний дух пуританства у Болтоні поставив під заборону такий спорт, як бокс — утім, зі звичним результатом. Таємні, погано організовані бої між робітниками фабрики були звичною справою, в якій хіба зрідка брали участь і другосортні професіонали. Тієї ночі проводився саме один із таких матчів; зрозуміло, з катастрофічними наслідками, тож до нас поночі заявилися двоє до півсмерті переляканих поляків, які, запинаючись, почали пошепки вмовляти нас таємно взятися за безнадійно складну справу. Ми пішли за ними до покинутої клуні, де поріділий натовп переляканих іноземців обступив безмовне чорне тіло посеред підлоги.

Матч відбувався між Кідом О’Браяном — незграбним молодиком з не по-ірландському гачкуватим носом, який зараз дрижав з переляку, і Баком Робінсоном, «Гарлемським Сажотрусом». Негр лежав у нокауті, а поверхове обстеження показало, що, скоріш за все, він залишиться там навіки. Він був гидким горилоподібним мужланом з неприродно довгими руками, які мені хотілося назвати передніми лапами, і обличчям, що навіювало думки про заборонені таємниці Конґо і гуркіт тамтамів під лячним Місяцем. Мабуть, за життя тіло виглядало навіть гірше, але у світі є багато потворних речей. Над всією цією жалюгідною юрбою витав страх, хоча ніхто з них і гадки не мав, яке законне покарання загрожує їм, якщо усе викриється; тож вони були безмежно вдячні, коли, попри мої слабкі заперечення, Вест запропонував їм тихо позбутися тіла — звісно, з добре відомих мені причин.

Місяць ясно світив на безсніжний краєвид, але ми одягли тіло і порожніми вуличками і полями притягли його додому на своїх плечах, як уже робили однієї жахливої ночі у Аркхемі. Ми підійшли до будинку з боку поля, минули двір, затягли наш екземпляр через задні двері, спустили вниз сходами і підготували для вже звичного експерименту. Наш страх поліції був надміру великим, хоч ми й розрахували мандрівку за часом, щоб уникнути одиничних патрулів на вулицях.

Результат нас цілковито розчарував. Хай би як виглядав наш трофей, він ніяк не реагував на жоден розчин, який ми впорскували в його чорну руку; втім, ці розчини були приготовлені лише для експериментів над білими. Тож, коли надворі почав небезпечно зоріти світанок, ми вчинили з ним так само, як і з усіма до нього, — відтягли тіло через поле до лісового клину біля кладовища і поховали у могилі, настільки годящій, наскільки нам це дозволила мерзла земля. Могила була неглибока, але нічим не гірша від могили попереднього зразка — того тіла, що було підвелося і крикнуло. У світлі наших потаємних ліхтарів ми дбайливо прикрили могилу листям і всохлою лозою, певні того, що поліція ніколи не знайде її у настільки темному і густому лісі.

Наступного дня я ще більше остерігався поліції, бо один із пацієнтів приніс чутки про підозри щодо бійки і смерті. У Веста ж тоді були ще й інші причини хвилюватися, бо того ранку його викликали до пацієнтки і все закінчилося просто жахливо. Одна італійка билася в істериці, бо в неї зникла дитина — маля років п’яти, яке рано-вранці пішло гуляти і не з’явилося навіть на вечерю. Справа виглядала ще тривожнішою, оскільки в жінки вже почали проявлятися небезпечні симптоми, особливо, зважаючи на її вроджену ваду серця. Це була цілком безглузда істерія, бо хлопчик не раз тікав і раніше; річ у тому, що італійські селяни вкрай забобонні, а зловісні знамення, здається, тривожили цю жінку чи не більше, ніж факти. Близько сьомої вечора вона померла, а її несамовитий чоловік ледь не вбив Веста, якого він запекло звинувачував у тому, що той не зберіг життя його дружині. Коли він дістав стилет, його друзі стримали шаленця, а Вест пішов геть під його нелюдські крики, прокльони і клятви помститися. Здавалося, у своїй одержимості цей чоловік геть забув про дитину, яка все ще була невідомо де, хоча надворі уже споночіло. Зринали якісь балачки про пошуки у лісі, але більшість друзів родини були надто заклопотані мертвою жінкою та її чоловіком, який продовжував лементувати. Загалом того дня Веста опосіла просто неймовірна нервова напруга. Думки про поліцію і скаженого італійця були однаково гнітючими.

Близько одинадцятої ми пішли спочивати, але я спав неспокійно. У Болтоні, як для такого маленького містечка, було на диво багато поліції, і я не міг не боятися колотнечі, яка б неминуче здійнялася, якби раптово розкрилася наша нічна пригода. Це могло означати кінець нашої тутешньої роботи і, ймовірно, ув’язнення для нас із Вестом. Мені не подобалися чутки про бій, що гуляли довкола. Уже після того, як годинник вибив третю, мені в очі почав світити Місяць, але, полінувавшись встати і затягти штори, я просто відвернувся. Тоді почувся неперервний стукіт у задні двері.

Я спокійно лежав, дрімаючи, аж доки не почув, як Вест гупає у мої двері. Він був одягнений у піжаму і капці, в руках тримав револьвер і електричний ліхтарик. Побачивши зброю, я здогадався, що він радше остерігався скаженого італійця, аніж поліції.

— Нам краще вийти обом, — прошепотів він. — Не відповідати зовсім — це не вихід, адже там може бути й пацієнт — один із тих ідіотів, що вічно стукають у задні двері.

Тож ми обоє навшпиньки спустилися сходами, відчуваючи страх, частково виправданий, а частково на кшталт того, який зароджується в душі лише у досвітні години. Стукіт не припинявся, а лише посилювався. Коли ми наблизились до дверей, я обережно відсунув засув і широко їх відчинив — місяць заструменів своїм викривальним сяйвом, вимальовуючи на порозі силует, і тоді Вест зробив дивну річ. Не зважаючи на очевидну небезпеку привернути увагу і накликати на наші голови те саме поліцейське розслідування, якого ми так боялися, — хоча від цього ми, на щастя, були добре убезпечені відносною віддаленістю нашого котеджу, — мій друг раптово і без потреби випустив всі шість куль у нашого нічного гостя.

Річ у тім, що це не був ані італієць, ані поліцейський. Страхітливо вивищуючись на тлі яскравого місяця, накарачках бовваніло не бачене ніде, окрім нічних жахіть, велетенське безформне щось — чорнильно-чорна, вкрита вологою землею, листям і шматками виноградної лози, залита запеченою кров’ю з’ява зі склистими очима; у блискучих зубах воно тримало блідий продовгуватий предмет — маленьку дитячу руку.

IV. Крик мерця

Саме крик мерця загострив і поглибив мій жах перед доктором Гербертом Вестом, який мене непокоїв останні роки нашого товаришування. Природно, що така річ, як крики мертвої людини, викликає жах, бо вочевидь у цьому немає нічого звичного чи нормального; але я вже звик до таких речей, тому і в цьому випадку постраждав лише через надзвичайні обставини. І, як я вже зауважував, я боявся не самого мерця.

Герберт Вест, чиїм спільником і помічником я був, поширював свої наукові зацікавлення далеко за межі буденності сільського лікаря. Саме тому, налагодивши практику у Болтоні, ми обрали відлюдний будинок біля бідняцького цвинтаря. Коротко і прямо кажучи, єдиним і всепоглинаючим інтересом Герберта були таємні дослідження феномену життя та смерті, скеровані на реанімацію мертвих шляхом ін’єкції певних збудливих розчинів. Для цих моторошних експериментів необхідно було мати постійне джерело дуже свіжих людських тіл; дуже свіжих, оскільки навіть найменший розклад безнадійно пошкоджував структуру мозку, і саме людських, бо ми виявили, що для кожного виду організмів потрібен свій окремий розчин. Ми занапастили і покалічили цілі табуни кроликів і морських свинок, але ця дорога вела в глухий кут. Вест ніколи не досягав цілковитого успіху, оскільки він ніколи не мав можливості провадити досліди над достатньо свіжим трупом. Він потребував тіл, яких щойно покинуло життя; тіл без жодної ушкодженої клітини, тіл, які були б здатні сприйняти новий імпульс до того активного стану, який ми називаємо життям. Сподівання на те, що це друге, штучне життя могло б стати вічним завдяки повторним ін’єкціям, було марним, бо з часом ми виявили, що звичайний живий організм жодним чином не реагує на укол. Щоб створити штучну активність, природне життя мало б покинути тіло — піддослідний мав би бути дуже свіжим, але цілковито мертвим.

Ці жахливі дослідження розпочалися, ще коли ми з Вестом були студентами медичного інституту Міскатонікського університету у Аркхемі, на той час уже цілком переконані в абсолютно механічній природі життя. То було сім років тому, але, здавалося, Вест не постарів ні на день — він був невисокий, білявий, чисто поголений, тихий хлопчина в окулярах, і тільки вогонь, що час від часу спалахував у його холодних блакитних очах, все більше видавав у ньому фанатика, цілковито захопленого своїми жахливими дослідами. Наші експерименти нерідко були жахливими у своїй непересічності, коли внаслідок невдалої реанімації різними складниками життєвого розчину холодний могильний прах відроджувався до ненормального, неприродного, безмозкого існування.

Одне тіло пронизливо заверещало; інше звелося на ноги, відлупцювало нас обох до втрати свідомості і, очманіле, кинулося геть, аж доки його не запроторили за ґрати божевільні; огидна ж чорношкіра потвора видерлася з власної неглибокої могили і скоїла жахливі речі — Весту довелося її застрелити. Ми ніяк не могли розжитися на достатньо свіже тіло, щоб викликати у нього бодай якийсь проблиск свідомості після воскресіння, тож мимоволі плодили безіменні жахіття. Нас гризла думка про те, що один, можливо, два наші монстри і досі живі — вона невідступно нас переслідувала, аж доки, зрештою, Вест не зник за зловісних обставин. Але на час того крику у підвальній лабораторії відособленого котеджу у Болтоні наші страхи ще корилися спраглим пошукам надзвичайно свіжого тіла. Вест прагнув цього набагато більше, ніж я, тож мені майже здавалося, що він напівжадібно поглядав на кожну здорову живу людину.

То був липень 1910 року, коли почала закінчуватися наша смуга нещасть з добуванням нових зразків. Я довго гостював у своїх батьків у Іллінойсі, а повернувшись, виявив Веста у стані незвичного для нього збудження. Герберт негайно повідомив, що, судячи з усього, він вирішив проблему свіжості тіла, підійшовши до неї з іншого боку — використовуючи штучну консервацію. Я знав, що він працює над новим, вкрай незвичним бальзамувальним складом, тож не здивувався, коли йому все вдалося; проте перш ніж він пояснив деталі, я не розумів, як цей новий реагент може допомогти нам у роботі, бо зразки, з якими ми експериментували, зазвичай втрачали свіжість ще до того, як ми починали проводити з ними досліди. Вест і сам це чудово розумів; він створював цей бальзамувальний розчин швидше для майбутнього, аніж для негайного вжитку, сподіваючись, що доля знову пошле нам цілком свіжий і відносно законно здобутий труп, як‑от кілька років тому, коли вона підкинула нам негра, вбитого у Болтоні на підпільному боксерському поєдинку. І нарешті доля таки змилостивилась: у таємній підвальній лабораторії покоївся труп без жодних ознак розкладу. Вест не брався передбачати, що трапиться під час реанімації, і чи можемо ми сподіватися на повернення розуму і глузду. Експеримент мав бути поворотним моментом наших досліджень, тож він приберіг нове тіло до мого повернення, щоб, як уже було заведено, ми обоє спостерігали за розвитком подій.

Вест розповів мені, звідки взявся труп. То був міцний чоловік; гарно одягнений незнайомець зійшов з поїзда і в якихось справах попрямував на ткацьку фабрику у Болтон. Дорога через місто була довгою, тож до моменту, коли чоловік спинився біля нашого котеджу, щоб спитати дорогу до фабрики, його серце уже було серйозно перевантажене. Він відмовився від ліків, а хвилиною пізніше впав і помер біля нашого порога. Як і варто було сподіватись, тіло видалося Вестові дарунком небес. Упродовж нетривалої бесіди незнайомець розповів, що його ніхто не знає у Болтоні, а подальший обшук кишень виявив, що перед нами такий собі Роберт Левітт із Сент-Луїса, очевидно, людина без родини, яка могла б забити на сполох одразу після його зникнення. Якщо його не вдалося б повернути до життя, усе одно ніхто б не довідався про наш експеримент. Ми захоронювали наші відходи у густій лісосмузі між котеджем і бідняцьким цвинтарем. З іншого боку, якщо б він повернувся до життя, ми б миттєво прославилися. Отож, не зволікаючи, Вест вколов у зап’ясток мерця суміш, яка мала зберігати його свіжим аж до мого приїзду. Здавалося, Веста не надто турбувала проблема очевидно слабкого серця, яка, на мою думку, ставила під сумнів успіх експерименту. Він сподівався нарешті досягти того, чого ще не досягав раніше, — знову розпалити іскру тями і, можливо, відродити до життя нормальну живу істоту.

Отож, вночі проти 18 липня 1910 року, ми з Гербертом Вестом стояли у підвальній лабораторії і дивились на білу, безмовну фігуру під сліпучим світлом дугової лампи. Бальзамувальний розчин виявився неймовірно ефективним, бо, зачаровано оглянувши міцного чолов’ягу, який уже два тижні пролежав без жодних ознак розкладу, я повернувся до Веста, допитуючись, чи він точно мертвий. Той з готовністю це підтвердив, нагадавши мені, що він би не використовував реанімаційний розчин, не переконавшись у факті смерті; якби у зразку жевріла бодай іскра життя, він би просто не подіяв. Коли Вест займався підготовчими роботами, я здивувався незвичайній складності нового експерименту — настільки неймовірного, що він не міг довірити процес нічиїй руці, окрім власної. Заборонивши мені торкатися тіла, він спершу вколов препарат у зап’ясток, просто біля місця, куди було введено бальзамувальний розчин. Це, сказав він, має нейтралізувати дію розчину і повернути організм до нормального стану, щоб решта розчину повноцінно подіяла після ін’єкції. Невдовзі, коли кінцівками тіла пробіг легкий тремор, Вест різко накинув щось, схоже на подушку, на обличчя, що посмикувалось, і не забирав її, аж доки труп знерухомів і став готовий до нашої спроби реанімації. Провівши останні поверхневі тести, щоб переконатися у цілковитій фізичній смерті, блідий від хвилювання Вест, очевидно, залишився задоволений і вколов у ліву руку ретельно відміряну дозу життєвого еліксиру, приготованого ще вранці значно ретельніше, ніж будь-коли з часів коледжу, коли наші нечисленні кроки робилися наосліп. Не можу передати хвилювання і тривоги, з якою ми, затамувавши подих, очікували результатів досліду з нашим першим свіжим зразком — першим, від кого ми небезпідставно очікували почути зв’язну мову, можливо, навіть розповідь про побачене за бездонними прірвами.

Вест був матеріалістом, він не вірив у душу і всі вияви свідомості пояснював фізичними феноменами; відповідно, він не очікував жодних одкровень і страхітливих таємниць із безодень за межею смерті. Я частково з ним погоджувався у теоретичному сенсі, але інстинктивно у мене зберігалися залишки примітивної віри моїх предків; тож я не міг дивитися на труп без домішки захопливого і жахливого очікування. Окрім того я не міг стерти зі своєї пам’яті моторошний, нелюдський крик, який ми почули тієї ночі, коли проводили наш перший експеримент на занедбаній фермі у Аркхемі.

Минуло небагато часу, перш ніж я помітив, що ця спроба не буде цілковитим провалом. Легкий рум’янець торкнувся щік, до цього крейдяно-білих, і поступово розлився усім обличчям, вкритим надзвичайно густою русявою щетиною. Вест, який тримав руку на пульсі лівого зап’ястка, раптом поважно кивнув, і майже одночасно легенька паволока вкрила притулене до рота трупа дзеркальце. Після цього тілом пробігла слабка судома, ми почули слабке дихання і побачили, як здіймається і опускається грудна клітка. Я дивився на заплющені повіки і, здається, помітив, як вони тремтять. Повіки розплющились, з-під них зблиснули очі: сірі, спокійні і живі, але все ще без іскри розуму чи хоча б здивування.

Спонукуваний якимись фантастичними химерами, я нашіптував запитання у вуха, що поволі рожевіли; запитання про інші світи, видива яких ще могли чаїтися в його мозку. Пізніший жах стер їх з моєї пам’яті, але, пригадується, останнє запитання звучало так: «Де ви були?» Не певен, відповідав він мені чи ні, бо жоден звук не зірвався з його ідеальної форми рота, але я переконаний, що тієї миті я чітко бачив, як губи, що безгучно ворушилися, формували склади, які я розібрав як «оце щойно», якщо тільки ця фраза мала якийсь сенс чи вагу. Як я вже зауважив, тієї миті мене переповнювала гордість від усвідомлення того, що ми досягли нашої великої мети; вперше реанімований труп чітко промовив наділені явним змістом усвідомлені слова. Наступної хвилини я вже не сумнівався у нашому тріумфі, не сумнівався, що розчин таки виконав, принаймні тимчасово, своє остаточне призначення — відновлювати життя у мертвих. Але в цьому тріумфі до мене прийшов і найгірший з усіх жахів — жах не від того, що істота заговорила, а жах перед вчинком, свідком якого мені довелося стати, і жах перед людиною, з якою я пов’язав свою професійну долю.

Річ у тім, що наше зовсім свіже тіло, скорчившись від цілковитого і жахливого самоусвідомлення, з розширеними від останніх прижиттєвих спогадів очима, розмахуючи навсібіч руками, немов у битві не на життя, а на смерть, перш ніж провалитися у друге і остаточне забуття, з якого вже не повернутись, видало крик, який вічно лунатиме у моєму зболеному мозку:

— Допоможіть! Відвали, ти, чортова патлата тварюко, забери від мене цю прокляту голку!

V. Жах із тіней

На бойовищах Великої Війни[62] багато людей спізнали жахливі речі, про які ніколи не згадувалось у пресі. Деякі з цих речей змушують мене мліти, деякі викликають спустошливі нудотні спазми, а інші змушують тремтіти і озиратися назад, у темряву; але навіть найгірші з них тьмяніють перед наймоторошнішою річчю з усіх — вражаючим, неприродним, неймовірним жахом із тіней.

У 1915 році я був військовим лікарем у чині молодшого лейтенанта у складі канадського полку у Фландрії, один із багатьох американців, які випередили уряд у цій велетенській битві.[63] Я пішов до війська не з власної ініціативи, а скоріше, цілком природно вслід за людиною, якій я був за невідступного помічника — відомим у Бостоні фахівцем з хірургії доктором Гербертом Вестом. Доктор Вест сам шукав шансу попрацювати хірургом на великій війні, тож коли трапилась нагода туди потрапити, він, майже проти моєї волі, потягнув за собою і мене. У мене були б свої причини для радощів, якби війні довелося нас розлучити; причини, через які мене все більше обтяжували моя медична практика і товариство Веста; але коли він вирушив до Оттави і завдяки університетським зв’язкам отримав на комісії звання майора, я не міг опиратися його владній наполегливості у питанні мого супроводу як його незмінного асистента.

Коли я кажу, що доктор Вест шукав можливості працювати на полі битви, я не маю на увазі, що він був від природи спраглий війни або переймався порятунком цивілізації. Холодна розумна машина — от хто він був; сухорлявий, білявий, блакитноокий чоловічок в окулярах; гадаю, подумки він підсміювався з моїх раптових сплесків завзяття і люті на вимушений нейтралітет. Втім, було дещо, що він прагнув отримати в охопленій боями Фландрії; і щоб досягти цього, він погодився одягти військовий однострій. Мало хто хотів від війни того, що й він, пов’язаного зі специфічною галуззю медицини, якою він потаємно займався і в якій досяг неймовірних, а де в чому і жахливих успіхів. Він хотів не більше і не менше, як безкінечного джерела отримання щойно вбитих людей із різними ступенями каліцтва.

Герберт Вест потребував свіжих тіл, бо справою його життя була реанімація мерців. Звісно, модна клієнтура, яка після приїзду до Бостона швидко створила йому репутацію, нічого не знала про цю його діяльність; зате я добре знав про неї, його щирий друг і єдиний помічник ще із давніх часів у медичному інституті Міскатонікського університету у Аркхемі. То було в ті університетські роки, коли ми тільки починали наші жахливі експерименти, спершу на маленьких тваринках, а тоді і на здобутих правдами і неправдами людських трупах. Він впорскував свій розчин у вени мерцям, і, якщо вони були достатньо свіжими, вони на нього реагували. Значно більшою проблемою для нього став підбір правильної формули, бо, як виявилося, кожен організм потребував цілком специфічного стимулювання. Коли він згадував про свої часткові невдачі, його охоплював жах від безіменних почвар, що поставали внаслідок використання недосконалих розчинів чи недостатньо свіжих тіл. Деякі з них і досі ще були живі — один сидів у божевільні, а інший зник, і Вест увесь тремтів, коли думав про можливу, хай навіть малоймовірну, зустріч із ним.

З часом Вест зрозумів, що основною запорукою успішного досліду є цілковита свіжість, і вдався до таких жахливих і неприродних методів, як викрадання тіл. У коледжі, та і впродовж перших років нашої медичної практики у промисловому містечку Болтон, моє ставлення до нього можна назвати абсолютним захопленням, але що зухвалішими ставали його методи, то більший мене охоплював жах. Мені не подобалось, як він став дивитися на живих здорових людей; а тоді був жахливий експеримент у підвальній лабораторії, коли я зрозумів, що піддослідний був іще живий, коли потрапив Вестові до рук. То було вперше, коли він спромігся відродити крихту раціонального мислення у трупа; цей його успіх, здобутий настільки дорогою ціною, остаточно зачерствив його.

Я не наважуюсь говорити про його методи наступних п’яти років. Мене біля нього утримувало сильне відчуття страху, а ще хіба те, що я був очевидцем речей, які неможливо описати жодною людською мовою. Поступово я став вважати самого Герберта Веста значно страшнішим за будь-які його вчинки, відколи мені відкрилося, що його колись цілком нормальне наукове прагнення продовжити людське життя непомітно виродилося у значно гидотнішу, кровожерну зацікавленість і таємну любов до макабричних переживань. Його інтерес став пекельною, збоченою пристрастю до огидно неприродних речей; він спокійно спостерігав за рукотворними почварами, які б у найврівноваженішої людини викликали смертельний переляк і огиду; за блідою маскою інтелекту ховався витончений Бодлер[64] медичних експериментів — стомлений Елагабал[65] могил.

Він незворушно протистояв небезпекам; так само холоднокровно він коїв злочини. Гадаю, кульмінацією була мить, коли він довів свої погляди, згідно з якими можна воскресити осмислене життя, і шукав нові сфери, які міг би підкорити, експериментуючи з реанімацією відокремлених від тіла органів. У нього були геть неймовірні ідеї стосовно незалежних життєвих виявів у клітинах і нервових тканинах, відокремлених від природних фізіологічних систем; він навіть досяг деяких попередніх жахливих результатів, виростивши невмирущу нервову тканину на штучному живленні, яку він виокремив із яєць якоїсь невідомої тропічної рептилії. Його цікавили два основні біологічні аспекти — по-перше, чи можливий в умовах відсутності головного мозку певний відсоток свідомості або осмислених дій, підтримуваний тільки за рахунок мозку спинного і різних нервових центрів; по-друге, чи існує якийсь різновид просторового, безтілесного зв’язку між клітинами хірургічно відділених частин того, що раніше було єдиним живим організмом. Усі ці дослідження вимагали величезних запасів щойно вбитої людської плоті — саме тому Герберт Вест пішов на Велику Війну.

Близько опівночі, наприкінці березня 1915 року, у польовому шпиталі біля лінії фронту в Сент-Елуа відбулася фантасмагорична і незбагненна річ. Я ще й досі запитую себе, чи могло то бути щось, окрім якогось диявольського сну чи мари. Вест мав приватну лабораторію у східній кімнаті зведеної нашвидкуруч схожої на клуню споруди, яку він отримав нібито для пошуку нових, радикальних методів лікування досі безнадійних каліцтв. Там, немов м’ясник, він працював посеред закривавлених результатів своєї діяльності — я так ніколи й не звик до легкості, з якою він відтинав і сортував частини тіл. Іноді, рятуючи солдатів, він і справді творив дива хірургії; але його справжні пристрасті були не настільки публічні і геть позбавлені філантропії, вони потребували виправдань для звуків, які здавалися незвичними навіть серед того вавілонського стовпотворіння[66]. Часто чулися револьверні постріли — звісно, не дивина на бойовищі, але цілком незвичні у шпиталі. Реанімовані доктором Вестом зразки не призначалися для тривалого існування чи широкого оприлюднення. Окрім людських нервів, Вест використовував матеріал з ембріонів рептилії, які він культивував із вражаючими успіхами. Вони краще, ніж люди, надавалися для підтримання життя в окремих органах, і саме це мій друг перетворив на своє основне заняття. У темному кутку лабораторії, над дивної форми пальником, він тримав величезний закритий чан із клітинним матеріалом рептилій; надимаючись, ця маса росла зі страхітливою швидкістю.

Тієї ночі, про яку йде мова, ми здобули новий чудовий екземпляр — надзвичайно фізично сильний чоловік і, водночас, настільки інтелектуально розвинений, що нам було забезпечено чутливу нервову систему. Іронія долі — саме він допоміг Весту отримати військове звання, і саме йому тепер судилося ще раз стати нашим спільником. Ба більше, колись під керівництвом Веста він трохи вивчав теорію реанімації. Майор сер Ерік Морланд Клафем-Лі, офіцер запасу, був найкращим хірургом нашого відділення, щойно штаб отримав повідомлення про тутешні важкі бої, його терміново відрядили у сектор Сент-Елуа. Він летів аеропланом, за штурвалом якого сидів безстрашний лейтенант Роналд Гілл, але його збили над самим місцем призначення. Падіння було видовищне і жахливе; упізнати Гілла було неможливо, але катастрофа пощадила тіло великого хірурга — хоч і майже обезголовлене, воно практично не зазнало ушкоджень. Вест жадібно запрагнув того бездиханного тіла, яке колись було його другом і колегою; я здригнувся, коли він, закінчивши відтинати голову, помістив її у той проклятий чан безформних клітин рептилії, щоб законсервувати для подальших експериментів, і продовжив займатися обезголовленим тілом, що лежало на операційному столі. Він долив йому свіжої крові, позашивав артерії, вени і нерви на безголовій шиї, після чого затягнув жахливу рану пересадженою шкірою з неопізнаного трупа в офіцерській уніформі. Я знав, чого він хоче, — побачити, чи це чудово розвинуте тіло зможе подати, навіть без голови, будь-які ознаки розуму, яким вирізнявся сер Ерік Морланд Клафем-Лі. Колись він вивчав реанімацію, зараз же його безмовні рештки були покликані прислужитися їй.

Я й досі бачу Герберта Веста у зловісному світлі електричної лампи, коли він вколює свій реанімаційний розчин у руку безголового тіла. Мені не до снаги описати цю сцену — я втрачу свідомість, якщо спробую, оскільки там панувало божевілля — у кімнаті, повній посортованих частин різних тіл, з її слизькою залитою кров’ю підлогою і чи не по щиколотки всипаною обрізками плоті, і з жахливим місивом із тканин рептилій, що надималось і булькотіло над тремтливим синьо-зеленим тьмяним вогником у заповненому тінями кутку.

Екземпляр, якого Вест негайно оглянув, мав чудову нервову систему. На неї покладалися великі надії; щойно м’язи почали посмикуватися, я помітив на Вестовому обличчі гарячковий інтерес. Гадаю, він готувався побачити докази своєї непохитної віри в те, що свідомість, розум і сама особистість можуть існувати окремо від головного мозку, що людина не має певного осердя, об’єднавчого духу, а є лише керованою нервами машиною, і кожна її частина більш-менш самодостатня. Лише одна тріумфальна демонстрація відділяла Веста від спростування дива життя і зведення його до категорії звичайного міфу. Тіло смикалося все сильніше і просто на наших очах почало страшно звиватися. Руки тремтливо випростались, ноги простяглися, а м’язи звело в огидній судомі. Тоді безголове тіло розкинуло руки у жесті, в якому ми непомильно впізнали безнадію — осмислену безнадію, що неспростовно доводило правильність кожної теорії Герберта Веста. Очевидно, нервові волокна зберегли спогад про останні прижиттєві вчинки людини: намагання вибратися з аероплана, що стрімко падає.

Я ніколи не дізнаюся напевне, що потім сталося. Це могло бути наслідком галюцинації від шоку, спричиненого миттєвою, раптовою і цілковитою руйнацією нашої будівлі під шквалом вогню німецької артилерії — хто зможе це підтвердити, якщо вважається, що вижили тільки ми з Вестом? Перед своїм нещодавнім зникненням Весту подобалось порозважати на цю тему, але іноді йому ставало не по собі; було б дивно, якби у нас обох були однакові галюцинації. Жахлива подія була вкрай проста, важило те, що стояло за нею.

Тіло на столі підвелося, наосліп мацаючи довкілля, і ми почули звук. Я не назвав би це голосом, бо звук був занадто жахливим. Але у цій ситуації його звучання було не найстрашніше. Не була жахливою і фраза — він прокричав лише: «Стрибай, Роналде, заради Бога, стрибай!» Жахливим було джерело звуку.

Звук долинав із закритого чана у тому проклятому кутку, де клубочилися чорні тіні.

VI. Легіони з могил

Коли рік тому доктор Герберт Вест зник, поліція Бостона мене ретельно допитала. Вони гадали, я щось приховую, а може, підозрювали і гірші речі; але я не міг сказати їм правди, бо вони б усе одно не повірили. Вони напевне знали, що Вест був пов’язаний з якоюсь діяльністю, яка виходила за межі прийнятих суспільством норм; власне, його жахливі експерименти з реанімації мертвих тіл уже давно стали надто масштабними, щоб їх можна було тримати у цілковитій таємниці, але остання страхітлива катастрофа супроводжувалася наскільки диявольськи неймовірними речами, що я вже не вперше поставив під сумнів реальність побаченого.

Я був найближчим другом Веста і його єдиним довіреним помічником. Ми вперше зустрілися багато років тому, у медінституті, і від самого початку я був співучасником його жахливих дослідів. Тривалий час він намагався вдосконалити розчин, який повертав життя, якщо його ввести у вену щойно померлої людини; така робота вимагає величезної кількості свіжих трупів, а тому передбачає найнеприродніші дії. І все ж результати деяких експериментів просто вражали — потворні маси плоті, які вже були мертві і яких Вест повернув до сліпого, безмозкого, гидотного існування. Такими зазвичай були результати, бо для того, щоб знову пробудити розум, необхідно бездоганно свіжі екземпляри, щоб навіть початкова стадія розкладу не встигла зачепити чутливих клітин мозку.

Саме потреба у свіжих трупах і спричинила Вестове моральне падіння. Їх було важко дістати, тож одного жахливого дня він здобув свій екземпляр, ще коли той був живий і сповнений сил. Боротьба, голка — і от потужний алкалоїд перетворив його на дуже свіжий труп, на короткий і пам’ятний момент наш експеримент цілком вдався; після нього душа Веста стала спустошеною та огрубілою, відтоді його важкий погляд зі страхітливим розрахунком, ніби оцінюючи, часом зупинявся на людях з особливо чутливим мозком або у чудовому фізичному стані. Наприкінці я сам став боятися Веста, бо він і на мене почав так зиркати. Здається, люди не помічали цих поглядів, але вони зауважували мій страх; після його зникнення цей страх став підставою для деяких абсурдних і забобонних припущень.

Насправді ж Вест боявся ще більше, ніж я; через свої гидотні досліди він мусив провадити життя відлюдька і здригатись від кожної тіні. Зокрема, він боявся поліції; але частіше його страх був значно глибший і потаємніший і стосувався він тих неймовірних речей, які сам Вест пробудив до моторошного життя і смерті яких він так і не побачив. Зазвичай він закінчував свої експерименти револьверним пострілом, але кілька разів він не встиг це зробити. Так, був наш перший екземпляр, який потім зоставив на своїй розритій могилі сліди пазурів. Було ще тіло аркхемського професора, який, перш ніж його впіймали, встиг побути канібалом і якого невпізнаним запроторили до Зефтонської божевільні, де він шістнадцять років бився головою об стіни. Важко було говорити з певністю про більшість інших зразків, які, можливо, вціліли — останніми роками Вестові наукові поривання виродились у нездорову і фантастичну манію, і всю свою неабияку майстерність він скерував на реанімацію не цілих людських тіл, а відокремлених частин, які він іноді сполучав із нелюдським органічним матеріалом. До моменту його зникнення це вже переступило всі межі у своїй гидотності; я не можу навіть у загальних рисах писати про більшість його експериментів. Велика Війна, на якій ми обоє відслужили хірургами, лише підсилила цю Вестову схильність.

Коли я кажу, що страх Веста перед власними піддослідними був доволі невизначений, то маю на увазі, зокрема, складну природу цього почуття. Частково воно походило з усвідомлення самого факту існування створених ним безіменних монстрів, інша ж частина його була породжена розумінням суто фізичної небезпеки, яку вони за певних умов могли становити для нього. Зникнення почвар лише поглиблювало увесь жах ситуації — Вест знав точне місцезнаходження лише одного, замкненого у божевільні. Тоді прийшов іще невловиміший страх — химерне відчуття, яке стало наслідком одного незвичайного експерименту, проведеного у розташуванні канадської армії 1915 року. Просто у розпал жорстокого бою Вест реанімував майора сера Еріка Морланда Клафема-Лі, офіцера запасу, свого друга і колегу, який знав про його досліди і здатен був їх повторити. Вест відтяв йому майже відірвану вибухом голову, щоб мати можливість вивчати ознаки квазірозумного життя у позбавленому голови тілі. Наш експеримент увінчався успіхом за мить до того, як будівлю, в якій містилася Вестова лабораторія, зруйнував залп німецької артилерії. Тіло поводилось осмислено; але, що було найнеймовірніше, ми обоє були цілком упевнені, що чули усвідомлені звуки, джерелом яких була відтята голова, що лежала в чані у темному кутку лабораторії. Артилерія нас пощадила, але Вест ніколи не мав бажаної упевненості стосовно того, що тоді вціліли лише ми удвох. Іноді він висловлював моторошні припущення про те, чим може займатися обезголовлений лікар, здатний воскрешати мертвих.

Останнім Вестовим помешканням був розкішний і досить елегантний будинок, з вікнами, що виходили на один із найстаріших цвинтарів Бостона. Він обрав саме це місце суто із символічних і естетичних міркувань, оскільки більшість поховань на ньому належали до колоніального періоду, а тому мало цікавили науковця, що шукав якнайсвіжіші тіла. Лабораторія була обладнана у глибокому підвалі, таємно збудованому іноземними робітниками: в ній стояв великий інсенератор, для того щоб таємно позбуватися тіл, їх фрагментів і штучних пародій на тіла, які зоставалися після жахливих експериментів і блюзнірських розваг власника будинку. Копаючи підвал, робітники наткнулися на дуже давній підземний хід, поза сумнівом, сполучений зі старим цвинтарем, але надто глибокий, щоб тягтися до будь-якої відомої гробниці. Після обрахунків Вест вирішив, що він веде до потаємної кімнати під склепом Авіріллів, останнє поховання в якому датувалося ще 1768 роком. Я був із ним, коли він вивчав вкриті селітрою вологі стіни, що оголювалися під лопатами і кайлами робітників, і готувався до похмурого захвату, який завжди супроводжує відкриття замогильних таємниць; але оце вперше в житті переляк Веста взяв гору над природною цікавістю: наказавши залишити вхід недоторканим і затинькувати стіну, він продемонстрував все наростаючий переляк. Все так і лишалося аж до тієї жахливої ночі — просто собі частиною стіни пекельної лабораторії. Я вже згадував про погіршення стану Веста, але мушу зауважити, що це була суто психологічна, непомітна ззовні криза. На позір він аж до кінця залишався таким самим — спокійним, холодним, худорлявим чоловіком із солом’яним волоссям, блакитними очима, що ховалися за скельцями окулярів, і на диво молодим виглядом, на який, здається, зовсім не вплинули страхи і роки. Він здавався спокійним, навіть коли думав про ту розриту пазурами могилу і озирався через плече; навіть коли думав про ту кровожерну істоту, що гризла і смикала зефтонські ґрати.

Гербертів кінець настав одного дня, коли ми сиділи в кабінеті і Вест постійно перебігав зацікавленим поглядом із газети на мене. Його увагу привернув дивний заголовок, і здавалося, ніби крізь усі шістнадцять років до нього простяглися безіменні пазурі. У Зефтонській божевільні, яка була за п’ятдесят миль звідси, трапилося щось жахливе і неймовірне, щось, що стривожило околиці і збило з пантелику поліцію. У досвітній час кілька мовчазних постатей увійшли до приміщення, і їхній проводир розбудив персонал. Це був загрозливого вигляду чоловік у військовому однострої, він говорив, не розтуляючи губ, і, здавалося, його голос, як у черевомовця, йшов із великої чорної коробки, яку він тримав у руках. Його позбавлене будь-якого виразу обличчя було неймовірно вродливим, а все ж коли чоловік вийшов на світло, воно шокувало наглядача — то було воскове обличчя з очима із кольорового скла. Мабуть, цього чоловіка спіткало якесь невідоме лихо. За ним невідступно слідував величезний чолов’яга — огидна туша із бичачим обличчям, наполовину з’їденим якоюсь незнаною недугою. Проводир цієї процесії попросив у персоналу ключ від камери з тією потворою-людожером, якого їм привезли з Аркхема шістнадцять років тому; отримавши відмову, подав знак, за яким почалося жорстоке побоїще. Його супутники били, терзали і гризли всіх, хто не встиг утекти; загинуло четверо наглядачів, і монстра, зрештою, випустили. Жертви, які, не впадаючи в істерику, змогли пригадати ті події, присягаються, що ті потвори діяли не як люди, а радше як бездумні машини, що слухали наказів свого провідника із восковим обличчям. Перш ніж вдалося викликати підмогу, уже й слід захолов за тими чоловіками і їхнім божевільним товаришем.

Прочитавши цей допис, Вест аж до опівночі сидів у стані цілковитого заціпеніння. Опівночі у двері подзвонили, і це перелякало його майже до смерті. Всі слуги спали на горішньому поверсі, тож я пішов відчинити двері. Як я потім і сказав поліції, на вулиці не було жодної автівки, лише група дивного вигляду людей, що принесли велику квадратну коробку, яку вони залишили у коридорі, після того як один із них дуже неприродним голосом прохрипів: «Експрес-доставка — оплачено відправником». Химерно викроковуючи, вони вийшли з будинку, і поки я спостерігав за ними, мені сяйнула дивна думка, що вони повертають до старого цвинтаря, на який виходили задні вікна нашого будинку. Коли я зачинив за ними двері, Вест спустився до мене і глянув на коробку. Завдовжки вона була близько двох футів, на ній було написано повне ім’я Герберта і його нинішня адреса. Коробка була підписана: «Від Еріка Морланда Клафема-Лі, Сент-Елуа, Фландрія». Шість років тому, у Фландрії, під градом артилерійського вогню стіни польового шпиталю впали на безголове реанімоване тіло доктора Клафема-Лі і його відтяту голову, яка, можливо, намагалася артикулювати звуки.

Вест був навіть не приголомшений — його стан був просто жахливий. Він швидко сказав: «Це кінець… але давай спалимо… це». Дослухаючись, ми віднесли коробку вниз, у лабораторію. Я не пам’ятаю подробиць — можете уявити мій тодішній стан, але те, що я вкинув тіло Герберта Веста до інсенератора, — цілковита брехня. Ми вдвох засунули туди дерев’яну коробку, так і не розпечатавши її, зачинили дверцята і пустили струм. З коробки не долинуло ані звуку.

Саме Вест перший помітив, що з тієї частини стіни, яка закривала старовинний підземний хід, осипається тиньк. Я зібрався було тікати, але він мене спинив. Тоді я побачив у стіні маленький чорний отвір, відчув мертвотний подув крижаного вітру і вловив у повітрі запах тліну. Не було чути ані звуку, але в одну мить згасло усе електричне освітлення, і я побачив відтінених якоюсь потойбічною люмінесценцією орду мовчазних істот у їхньому повільному поступі, і хіба що божевілля — чи й щось гірше — могло їх породити. Обрисами вони нагадували людей, нібито людей, частково людей, а в деяких уже не залишилось нічого людського — ця орда була надзвичайно розмаїтою. Вони мовчки розбирали кам’яну кладку, камінь за каменем руйнували вікову стіну. А коли пролам достатньо розширився, вони вервечкою увійшли до лабораторії; попереду тихо ступала істота з вродливим, але восковим обличчям. Одразу за проводирем увійшла почвара з божевільними очима — вона і схопила Герберта Веста. Він не опирався, навіть не пискнув. Тоді всі вони потяглись до нього, просто на моїх очах розірвали його на шматки, забираючи відірвані частини у свій могильний підземний сховок. Голову Веста забрав їхній лідер з восковою головою, одягнений у однострій канадського офіцера. Перш ніж він зник у проламі, я побачив, як блакитні очі за скельцями окулярів жахливо осяялись першим видимим зблиском почуттів.

Наступного ранку слуги знайшли мене непритомним. Вест зник. В інсенераторі залишився тільки попіл невідомого походження. Детективи допитали мене, але що я міг сказати? Зефтонську трагедію вони ніяк не пов’язували з Вестом; не пов’язували вони з його зникненням і чоловіків, що принесли коробку, — вони взагалі не вірять в їхнє існування. Я розповів їм про підвал, вони ж показали мені неторканий тиньк і засміялися. Тож більше я їм нічого не сказав. Вони вважають, що я або божевільний, або вбивця — мабуть, я таки справді збожеволів. Але причиною мого божевілля стали ті прокляті легіони з могил, які не зронили ні звуку.

Пес

У моїх змучених вухах невпинно відлунюють страхітливі свисти і ляскіт, а ще віддалений гавкіт якогось величезного пса. Це не сон — боюся, це навіть не божевілля, бо зі мною вже трапилось забагато, щоб я міг дозволити собі такі милосердні сумніви.

Зараз Сент-Джон — це лише спотворений труп; тільки я знаю чому, і це знання таке, що ліпше пустити собі кулю в лоба, аніж із жахом чекати на таку саму долю. Чорна безформна Немезіда[67] веде мене до самогубства вниз темними і похмурими лабіринтами таємничих фантазій.

Хай небеса простять той дурний розум і збочення, які й довели нас обох до такої жахливої долі! Стомлені одноманітністю повсякдення, в якому швидко набридали навіть насолоди романтики і пригод, ми із Сент-Джоном захоплено поринали у кожну естетичну чи інтелектуальну течію, яка обіцяла розраду у нашому руйнівному пересиченні. Свого часу нас цілком захопили сокровенні таємниці символістів і екстази прерафаелітів, але ці захоплення швидко виснажувалися, розгубивши зовнішню чарівність і новизну.

Лише похмура філософія декадентів ще якось нам допомагала, але й то лише завдяки поступовому зануренню вглиб демонології. Бодлер і Гюїсманс швидко втратили для нас свою привабу, аж доки, зрештою, нам залишились тільки безпосередні стимулювання неприродним особистим досвідом і переживаннями. Власне, саме ця страхітлива емоційна потреба і привела нас на ту гидотну слизьку стежку, яку я навіть у теперішньому жахливому стані згадую із соромом і непевністю, — до тієї страхітливої межі вияву людської ницості, такого мерзенного заняття, як розкрадання могил.

Я не можу розкрити вам усіх подробиць наших жахливих розкопок чи перелічити, бодай частково, найстрахітливіші наші трофеї, які прикрашали своєрідний музей, де ми незмінно мешкали, самотою і без слуг. Наш музей був богопроклятим, неймовірним місцем, де глибоко-глибоко під землею у потаємній кімнаті із сатанинським смаком і невротичною віртуозністю ми створили цілий всесвіт жаху, де величезні крилаті демони, вирізані з базальту і оніксу, виригали з широких вищирених пащек дивне зелене і помаранчеве світло, а приховані пневмотруби будили до калейдоскопічного танцю смерті смуги червоної поховальної китайки, щільно вплетені у непроникно чорні запинала. Через ці труби за нашим бажанням надходили запахи, що найбільше пасували нашому настрою: іноді то був аромат зів’ялих могильних лілей, іноді дурманні пахощі східних святинь над королівськими похованнями, а іноді — я аж здригаюся, згадуючи це! — жахливий крижаний сморід розритої могили.

Попід стінами нашої відразної кімнати стояли численні коробки зі стародавніми муміями упереміш із бездоганними, ніби живими тілами, ідеально збереженими завдяки мистецтву таксидермії, там же стояли і надгробки, викрадені з найстаріших цвинтарів світу. Тут і там у нішах зберігалися черепи усіх можливих розмірів і цілі голови, законсервовані на різних стадіях розкладання: напівзогнилі лисини відомих, благородних мужів, а також свіжі, обрамлені золотими кучериками голівки щойно похованих дітей.

Там були також статуї і картини, що зображали пекельні речі, деякі з них виконав Сент-Джон, деякі були мого авторства. У закритому портфоліо, переплетеному вичиненою людською шкірою, містилися малюнки невідомого авторства, про деякі з них подейкували, що вони належать Гойї, але ніхто не наважувався стверджувати напевне. Там були і наші музичні інструменти, струнні, духові — як мідні, так і дерев’яні, на яких ми із Сент-Джоном іноді вправлялися у творенні дисонансів жахливого звучання і примарної какофонічності, а в численні ебонітові секретери ми складали найдивовижніше, найнеймовірніше могильне начиння, будь-коли вигадане божевільним, збоченим людським розумом. Про ці предмети мені теж не можна говорити. Слава Богу, що мені вистачило сміливості покінчити з ними задовго до того, як я помислив про те, щоб покінчити з собою!

Наші хижацькі вилазки, під час яких ми здобували всі ці жахливі скарби, завжди були художньо пам’ятними подіями. Ми не перетворилися на вульгарних розкрадачів могил, а працювали лише за певного настрою, обираючи визначену місцевість і відповідне довкілля, у підходящу погоду, пору року і місячне сяйво. Такі заняття були для нас найвишуканішою формою естетичного самовираження, тож ми з якнайбільшою ретельністю ставились до деталей. Невдало вибраний час, занадто яскраве світло чи один незграбний удар лопатою у вологий ґрунт могли цілковито нівелювати наше екстатичне переживання, яке ми отримували від кожної ексгумації якоїсь зловісно вишкіреної таємниці землі. Пошук нових місць і належних умов був гарячковим і ненаситним — Сент-Джон завжди був ініціатором цього, і саме він зрештою першим вирушив до того проклятого місця, яке й накликало на нас жахливий і неминучий фатум.

Яка зла доля завела нас на те зловісне голландське кладовище? Гадаю, річ у похмурих чутках і легендах про того, хто вже п’ять століть лежав похований там, хто й сам колись грабував могили і викрав якийсь незвичайний предмет з гробниці, яку пов’язували із могутніми силами. Тепер, у свої останні хвилини, я можу відтворити всі ті події: блідий осінній місяць над могилами відкидав довгі жахливі тіні; гротескні дерева похмуро нависали, торкаючись віттям густої високої трави і покришених надгробків; на тлі місяця пролітали легіони незвично великих кажанів; старовинна заплетена плющем церква величезним примарним шпилем-пальцем вказувала на отруйне небо; фосфоресцентні комахи, що, мов вогники могильних свічок, танцювали у далеких закапелках під тисами; запахи плісняви, зелені і ще чогось невловимого, які долинали з нічним вітром з-поза боліт і морів; і, найгірше, ледь чутний глухий гавкіт якогось, мабуть, велетенського пса, якого ми ані бачили, ані могли навіть сказати, де він. Щойно ми почули цей гавкіт, як здригнулися від жаху, згадавши розповіді тутешніх селян: чоловіка, останки якого ми зараз шукали, кілька століть тому знайшли на цьому самому місці, розтерзаним і понівеченим кігтями і зубами якогось неймовірного звіра.

Я пам’ятаю, як ми лопатами розкопували поховання розкрадача могил, як нас захоплювала ця сцена: могили, блідий місяць, тьмяні тіні, химерні дерева, велетенські кажани, старовинна церква, могильні вогники, що клубочилися в танці, як ми вловлювали нудотні запахи, лагідні стогони нічного вітру і дивний, ледь чутний далекий гавкіт, в існуванні якого ми навіть не були до кінця впевнені.

Тоді ми наштовхнулися на щось твердіше, ніж волога земля, і знайшли напівзотлілу видовжену домовину, з якої із хрускотом осипалися закам’янілі грудки тривалий час не порушуваної землі. Вона була дуже важка і міцна, але настільки старезна, що зрештою ми розкололи віко і насолодилися спогляданням її вмісту.

Багато, на диво багато залишилося від трупа, незважаючи на час, що минув — п’ять сотень років. Скелет чоловіка, хоч подекуди і понівечений іклами того, що його вбило, напрочуд міцно тримався купи, тож ми жадібно витріщилися на чистий білий череп, довгі міцні зуби і безокі очниці, які колись палали кровожерною лихоманкою, як зараз наші власні очі. У домовині лежав незвичайного, екзотичного вигляду амулет, який, очевидно, раніше небіжчик носив на шиї. То була дивна стилізована фігурка чи то крилатого пса, що сидів на задніх лапах, чи то сфінкса із напівсобачою мордою, вишукано вирізьблена у давньосхідному стилі з маленького шматочка нефриту. Кожнісінька риса морди тварюки була неперевершено відразною, вона відображала водночас смерть, збочення і зло. Довкола основи йшов напис літерами, яких не могли впізнати ні я, ані Сент-Джон; знизу ж, ніби печать автора, було вигравіювано химерний масивний череп.

Щойно ми побачили амулет, як одразу ж зрозуміли, що маємо ним заволодіти, що цей скарб — наша законна здобич із віковічної могили. Навіть якби він був нам геть незнайомий, ми б усе одно захотіли його взяти, але що більше ми на нього дивилися, то більше переконувалися, що ми уже бачили його раніше. Він ніяк не стосувався будь-якого мистецтва і літератури, відомих психічно здоровим читачам, але ми його впізнали, бо ця річ згадувалась у забороненому Некрономіконі[68] божевільного араба Абдули Альхазреда як зловісний символ душі у людожерному культі недоступної країни Ленґ у Центральній Азії. Ми ретельно оглянули його зловісні риси, описані старим арабським демонологом; ці риси, писав він, відображають похмурі і неприродні прояви душ тих, хто турбує мерців і докучає їм.

Забравши нефритовий амулет, ми востаннє поглянули на білий безокий череп його власника і закопали могилу, щоб вона виглядала так само, як і до нашого приходу. Коли ми з краденим амулетом у кишені Сент-Джона вже тікали геть із нечистого місця, нам здалося, що на могилу, яку ми геть недавно засипали, спускалася зграя кажанів, ніби у пошуках якоїсь проклятої диявольської поживи. Але світло осіннього місяця слабке і бліде, тож у нас не було певності в цьому.

Наступного дня ми відпливли з Голландії додому, але навіть на борту судна нам здавалося, що на тлі усіх інших звуків ми чуємо слабкий далекий гавкіт якогось велетенського пса. Але осінній вітер стогнав сумно і розпачливо, тож певності в нас не було.

Менш ніж через тиждень після нашого повернення до Англії почали коїтися дивні речі. Ми жили відлюдьками; без жодних друзів, самотою, навіть без слуг, у кількох кімнатах давньої садиби біля холодного і безлюдного болота, тож відвідувачі рідко стукали у наші двері.

Зате тепер нас постійно турбувало якесь нічне шурхотіння — не тільки біля дверей, а й біля вікон, як нижніх так і горішніх. Одного разу нам здалося, що велике, одутле тіло у бібліотечному вікні заступило світло місяця, іншого ж разу ми ніби почули десь неподалік звуки, схожі на дзижчання чи ляскіт крил. Щоразу огляд довкола будинку нічого не давав, тож ми уже вирішили, що це лише гра уяви, яка знову будила в наших вухах слабкий, далекий гавкіт, який ми чули на стародавньому голландському цвинтарі. Тепер нефритовий амулет спочивав у музейній ніші, іноді ми запалювали перед ним свічку із незвичайним ароматом. У Альхазредовому Некрономіконі ми прочитали про властивості амулета і про те, як душа примари пов’язана з предметом, що її символізує; нас вразило те, що ми прочитали.

Тоді прийшов жах.

Однієї ночі 24 вересня, 19… року я почув стукіт у двері моєї кімнати. Гадаючи, що то Сент-Джон, я запросив його увійти, але у відповідь почувся лише верескливий сміх. У коридорі нікого не було. Коли я розбудив Сент-Джона, він запевнив мене, що нічого про це не знає, і був стривожений не менше, ніж я. Саме тієї ночі слабкий, далекий гавкіт на болотах став для нас очевидною і жахливою реальністю.

Через чотири дні, коли ми обоє були у нашому потаємному музеї, почулося тихе, обережне шкряботіння в єдині двері, які вели до прихованих сходів у бібліотеку. Наша тривога тепер подвоїлась, бо, окрім страху перед невідомим, над нами завжди нависав страх того, що можуть знайти нашу жахливу колекцію. Загасивши все світло, ми підкралися до дверей і різко їх відчинили; але нас зустрів лише дивний подув вітру і звук, що ніби віддалявся, — химерне поєднання шурхоту, пересміху і виразного бурмотіння. Важко сказати, були ми тоді не при своєму глузді, марили чи залишалися при тямі. Сповнені найгірших передчуттів, ми лише зрозуміли, що те безтілесне бурмотіння, безсумнівно, було голландською мовою.

Після цього випадку ми жили у все зростаючому страху і напрузі. Загалом, ми притримувалися думки, що поволі божеволіємо, бо наші життя сповнені неприродних експериментів, але іноді ми отримували задоволення від драматичного позиціонування себе жертвами страшного і безжального фатуму. Нам занадто часто марилися шалені видіння, щоб їх можна було перелічити. Наш самотній будинок, здавалося, ожив присутністю якоїсь потойбічної істоти, природи якої ми не могли навіть припустити, і щоночі болотом, над яким гуляли вітри, котився той демонічний гавкіт, щоразу гучніший. 29 жовтня на м’якій землі під бібліотечним вікном ми побачили сліди, які насправді неможливо описати. Вони вразили нас так само, як і орди величезних кажанів, які у небаченій досі кількості заселили околиці садиби, і їх усе більшало.

Жах сягнув своєї кульмінації 18 листопада, коли Сент-Джона, який поночі повертався додому з похмурої залізничної станції, схопила якась жахлива кровожерна істота і роздерла на шматки. Його крики долинули аж до дому, тож я саме вчасно примчав до місця жахливої трагедії, щоб почути шурхіт крил і побачити безформну чорну тінь, яка вимальовувалася на тлі місяця, що сходив.

Мій друг уже помирав, коли я заговорив до нього, тому й не міг відповісти розбірливо. Він спромігся лише прошепотіти: «Амулет — та проклята штука —…»

Тоді він помер — залишилась тільки нерухома маса понівеченої плоті.

Я поховав його наступної ночі в одному із занедбаних садків біля дому, пробурмотівши над його тілом слова одного із сатанинських ритуалів, які він так любив за життя. І щойно я промовив останнє диявольське речення, як почув далеко на болоті ледь чутний гавкіт велетенського пса. Місяць уже зійшов, але я не наважився на нього дивитися. Коли ж на тьмаво освітленому болоті я побачив величезну розмиту тінь, яка ширяла з пагорба на пагорб, то заплющив очі і впав обличчям на землю. Не знаю, скільки часу минуло, перш ніж я підвівся, і, здригаючись, побіг до будинку, де здійснив мерзенний обряд поклоніння нефритовому амулету, що ніби якась святиня стояв у своїй ніші.

Побоюючись жити самотою у старовинному будинку на болоті, наступного дня я вирушив до Лондона, прихопивши із собою амулет і спаливши або закопавши глибоко в землю решту диявольської колекції нашого музею. Але на четверту ніч я знову почув гавкіт, а під кінець першого тижня щоразу, коли залишався у темряві, став відчувати на собі пильний погляд. Якось, прогулюючись набережною Королеви Вікторії і дихаючи свіжим повітрям, я побачив чорну тінь, яка заступила відображення одного з ліхтарів у воді. Повз мене пронісся вихор, сильніший за звичайний порив нічного вітру, і я зрозумів — те, що спіткало Сент-Джона, скоро спостигне і мене.

Наступного дня я ретельно запакував нефритовий амулет і відплив у Голландію. Я не знав, чи можу сподіватися на милосердя, повернувши цю річ її мовчазному, навіки заснулому власникові, але відчував, що мушу спробувати все, що бодай видається логічним. Я не знав, чим був цей пес і чому він мене переслідував, але вперше я почув гавкіт на тому старому цвинтарі, і кожна побічна деталь, включно з останніми словами Сент-Джона, пов’язувала прокляття із викраденням амулета. Ось чому я впав у найглибші безодні відчаю, коли виявив у роттердамському готелі, що кишенькові злодії вкрали у мене цю єдину надію на спасіння.

Того вечора гавкіт був гучний як ніколи, а наступного ранку я почув про невимовно страхітливу подію в одному з найбідніших кварталів міста. Місцева наволоч була нажаханою, бо перед тим нелюдським смертовбивством блідли навіть найдикіші злочини того району. У тамтешньому бандитському кублі невідома істота, яка не залишила по собі жодного сліду, розірвала на шматки цілу родину, а люди, що жили поблизу, чули тільки тихий, безперервний гавкіт величезного пса.

І от я знову стояв на похмурому цвинтарі, де блідий зимовий місяць відкидав жаскі тіні, а голі дерева сумовито схилялися назустріч зів’ялій примерзлій траві і потрісканим плитам надгробків, повита плющем церква насмішкувато впиналась шпилем у холодне небо, а нічний вітер, мов божевільний, завивав із замерзлих боліт і морів. Гавкіт було ледве чути, і він геть затих, коли я наблизився до старовинної могили, яку колись осквернив, злякавши неймовірно велику зграю кажанів, які зацікавлено повсідалися довкола.

Я не знаю, навіщо прийшов туди: помолитися, чи заприсягтися у незламній вірності, чи покаятися перед безмовними білими кістками, що покоїлися піді мною; та хай би якими були мої спонукання, я накинувся на мерзлу землю з відчаєм, який частково був природний, а частково — ніби викликаний чиєюсь могутньою волею. Розкопати могилу виявилося значно легше, ніж я очікував, хоча одного разу я і зіткнувся з дивною перепоною, коли котрась із потвор кинулась донизу із холодних небес і стала несамовито битися об купу могильної землі, аж доки я не вбив її ударом лопати. Нарешті я викопав зогнилу видовжену домовину і очистив її від вологого нальоту селітри. Це була остання осмислена дія в моєму житті.

Усередині вікової домовини, густо обліплений ворухкою масою величезних поснулих кажанів, лежав скоцюрблений скелет, якого ми з другом обікрали; не спокійний і умиротворений, яким ми його тоді бачили, а вкритий запеченою кров’ю і клаптями чужої плоті з пасмами волосся. Він глумливо витріщався на мене своїми фосфоресцентними очницями, гострі закривавлені ікла вищирились у кривій посмішці, ніби пророкуючи мені неминучий фатум. А коли з тих вищирених щелеп пролунав низький, сардонічний гавкіт і я побачив, що у заплямованій кров’ю лапі він тримає втрачений мною доленосний амулет, я несамовито закричав і кинувся бігти, і крики мої невдовзі вихлюпнулись у верески істеричного реготу.

Божевілля верхи на зоряному вітрі… загострені століттями пазурі і зуби трупів… кривава смерть на крилах оргій кажанів із чорних руїн похованих храмів Беліала… Тепер, коли гавкіт цієї мертвої безтілесної почвари гучнішає, а притишений шурхіт і ляскіт тих проклятих перетинчастих крил поволі наближається, я шукатиму забуття у своєму револьвері, бо тільки він може стати мені прихистком від того, чому немає назви і назву чого не можна вимовляти.

Зачаєний жах

I. Тінь на димарі

Тієї ночі, коли я вирушив до занедбаної садиби на вершині Буремної Гори, щоб знайти там зачаєний жах, повітря здригалося від гуркоту грому. Я був не сам, бо тоді нерозважливість ще не супроводжувала мою любов до гротескного і жахливого, яка перетворила моє життя на невпинний пошук непояснених жахів у літературі та житті. Зі мною були двоє відданих мені кремезних чоловіків, яких я залучив до справи, коли для цього настав час; вони вже давно допомагали у моїх жахливих дослідженнях і чудово справлялися зі своїми обов’язками.

Ми тихенько вийшли із найближчого села, щоб не потрапити на очі журналістам, які блукали околицями ще з часів страшної паніки, яка місяць тому охопила цю місцину — після того, як сюди прокралася жахлива смерть. Пізніше мені здавалося, що вони могли б стати у пригоді, але тоді їхня присутність видавалась небажаною. Якби ж то Бог напоумив мене взяти їх із собою, можливо, мені б не довелось так довго самому зберігати цю таємницю — через страх, що світ або вважатиме мене божевільним, або, долучившись до цих диявольських речей, збожеволіє сам. Зараз же я все одно розповідаю про них, щоб тягар цього знання не зробив мене маніяком, і я не хочу нічого приховувати! Бо я, тільки я знаю природу жаху, що зачаївся на тій примарній і самотній горі.

У маленькій автівці ми подолали милі старого лісу і узгір’їв, аж доки на схилі одного лісистого пагорба змінився краєвид. У мороці ночі без звичних юрб дослідників і витріщак навколо місцина здавалася ще моторошнішою, тож у нас не раз виникала спокуса увімкнути ацетиленовий прожектор, незважаючи на те, що він міг привернути небажану увагу. На світанку краєвид довкола також не милував ока, і навіть якби я не знав про жах, що зачаївся на цих землях, то все одно зауважив би його зловісну хворобливість. Поблизу не було диких звірів — вони стають мудрими, коли поруч скрадається смерть. Давні, пошрамовані блискавицями дерева здавалися неприродно великими і покорченими, решта ж рослин — хворими, ніби враженими пропасницею, а дивні пагорби і узвишшя у порослій бур’янами, поораній скелями землі нагадували клубки змій чи збільшені до гігантських розмірів черепи.

Уже понад століття на Буремній Горі чаївся Жах. Це я свого часу дізнався із газетних дописів, які описували катастрофу, що, власне, і привернула увагу світової спільноти до того регіону. Це була віддалена, самотня височина у тій частині Кетскільських гір, в які колись несміливо і швидкоплинно проникла голландська цивілізація, залишивши після себе хіба що кілька занедбаних садиб і дегенеративну популяцію скватерів, що населяли жалюгідні халупи на крутосхилах. Звичайні люди рідко навідували цю місцевість, аж доки не сформували поліцію штату, та й навіть тоді туди зазирав хіба заблукалий патруль. Жах, проте, міцно вкорінився у сусідніх селищах, бо він був головною темою нехитрих бесід бідаків-напівкровок, які іноді вибиралися зі своїх закутків, щоб уторгувати за плетені кошики якусь копійчину і купити найпростіші речі, які вони не могли вполювати, виростити або ж виготовити.

Зачаєний жах мешкав у покинутій садибі Мартенза, яку всі обходили десятою дорогою і яка вінчала високу, але пологу вершину — її нагородили титулом Буремної Гори за схильність притягувати грозові бурі. Понад сотню років про цей стародавній, оточений лісом кам’яний будинок розповідали напрочуд дикі і зловісні історії; історії про мовчазну, всеосяжну, підступну смерть, яка влітку нишпорить околицями. Із дитячою впертістю скватери розповідали байки про демона, який у сутінках хапав самотніх подорожніх і забирав їх геть або ж лишав жахливо пошматованими; іноді вони шепотіли про криваві сліди, що тяглися до усамітненої садиби. Дехто казав, що то грім прикликає зачаєний жах із його помешкання, інші казали, що грім — то його голос.

Ніхто за межами тієї глухомані не вірив у ці розбіжні та суперечливі історії, з їхніми нечіткими, екстравагантними описами демона того маєтку; проте жоден фермер чи селянин ні на мить не сумнівався, що в будинку Мартенза оселилася нечиста сила. Місцева історія не допускала найменших сумнівів у цьому, хоча жоден із дослідників, які навідувались до маєтку щоразу після особливо чудернацької оповідки скватерів, так і не знайшов жодних доказів існування потойбічних сил. Бабусі оповідали дивні легенди про привид Мартенза, що стосувалися власне самої родини Мартенза, їхньої дивної спадкової гетерохромії[69], дивовижно довгої генеалогії і вбивства, яке стало їхнім родовим прокляттям.

Жах, який привів мене у це місце, був несподіваним і жорстоким підтвердженням найнеймовірніших легенд цих горян. Однієї літньої ночі, після небувало сильної грози, вся околиця збурилася через панічну втечу скватерів, яку годі було пояснити простим випадком. Жалюгідні юрби місцевих мешканців кричали і завивали від невимовного жаху, що охопив їх, і в їхній щирості не доводилося сумніватися. Вони нічого не бачили, але чули такі несамовиті крики з одного зі своїх хуторів, що зрозуміли — то, підкравшись, прийшла смерть.

Вранці прості громадяни і патрульні поліції штату вирушили слідом за горянами, які все ще тремтіли від страху, на те місце, куди, за словами останніх, прийшла смерть. Там і справді панувала смерть. Від удару блискавиці земля буквально провалилася під одним із селищ скватерів, знищивши кілька смердючих халуп; але руйнування не були такими вражаючими, як побоїще всього живого, перед яким усе інше просто тьмяніло. Не залишилося жодної живої душі з-понад сімдесяти п’яти людей, які, за деякими свідченнями, населяли цю місцину. Вивернута земля була залита кров’ю і всіяна людськими останками із очевидними слідами зубів і пазурів демона, але від бійні не вів жоден видимий слід. Усі квапливо зійшлись на тому, що цей жах спричинив якийсь кровожерний звір, жоден язик не повернувся сказати, що жахлива смерть цих людей легко може виявитись груповим убивством, звичним для соціуму на стадії занепаду. Ця підозра посилилась, коли знайшли вцілілими двадцять п’ять чоловік із того поселення, але й тоді важко було пояснити убивство п’ятдесятьох удвічі меншою кількістю люду. А факт залишався фактом: літньої ночі з небес ударила громовиця, залишивши по собі мертве село і жахливо понівечені тіла зі слідами іклів та пазурів.

Вражені мешканці околиць негайно пов’язали ці жахи із проклятою садибою Мартенза, хоча ці два місця і розділяло понад три милі. Патрульні були налаштовані скептичніше, в ході свого розслідування вони лише побіжно оглянули садибу, а коли виявили, що вона порожня, — геть забули про неї. Селяни ж і хуторяни, навпаки, обшукали її до останнього цвяха, перекинули в будинку все догори дриґом, обстежили ставки і потічки, вирубали чагарник і прочесали всі довколишні ліси. Все було марно: смерть пішла, як і прийшла, не зоставивши жодних слідів, окрім самої руйнації.

До другого дня пошуків цю подію вже зусібіч встигли обсмоктати газети, репортери яких наводнили Буремну Гору. Вони у всіх подробицях розписали події, брали численні інтерв’ю, щоб роз’яснити історію жаху саме так, як її розуміли місцеві бабусі. Спершу я з гумором ставився до цих статей, я бо знався на жахах; але за якийсь тиждень виявив, що мене дивним чином захопила вся ця атмосфера, так що 5 серпня 1921 року я вже й сам був серед репортерів, від яких тріщали готелі у Леффертс Корнерз, найближчому від Буремної Гори селі, відомому також як штаб-квартира пошуків. Ще три тижні — і всі спраглі новин репортери щезли, розв’язавши мені руки для власного розслідування, базованого на ретельному обстеженні і дослідженні місцевості, яке я доти провадив самотужки.

Отож літньої ночі, коли прогриміла далека гроза, я залишив свою автівку і з двома озброєними супутниками вирушив угору останнім горбистим переходом на Буремну Гору, освітлюючи промінням електричного ліхтаря примарні сірі стіни, які виднілися попереду, бовваніючи за велетенськими дубами. Тієї паскудної ночі слабка і самотня пляма світла вихоплювала велетенську коробчасту споруду, проявляючи в ній невидимі за дня затемнені штрихи жаху; все ж я не вагався, бо прийшов сюди, сповнений рішучості перевірити свою гіпотезу. Я вважав, що грім викликає демона смерті з якогось жахливого потаємного місця, і хай би чим був той демон — твердою сутністю чи газоподібною пошестю, я збирався його побачити.

Я ще раніше ретельно обшукав руїни, тож мав змогу все старанно спланувати: місцем моїх нічних чатувань буде колишня кімната Яна Мартенза, вбивство якого стало основою для сільських легенд. Я інтуїтивно відчував, що покої цієї давньої жертви насилля якнайкраще відповідатимуть моїй меті. У кімнаті площею близько двадцяти квадратних метрів, як і скрізь, валявся різний непотріб, що колись був меблями. Спальня розташовувалася на другому поверсі південно-східного крила будинку, в ній було велетенське вікно, що виходило на схід, і вузеньке — на південь, на обох не було ані віконниць, ані штор. Навпроти великого вікна стояла здоровенна голландська піч, обличкована кахлями з малюнками на сюжет оповіді про блудного сина, навпроти ж вузенького вікна у стінній ніші стояло широке ліжко.

Приглушений деревами грім поступово гучнішав, я ж тим часом залагоджував деталі мого плану. Спершу ми прикріпили до підвіконня великого вікна одну біля одної три мотузяні драбини, які принесли із собою. Я особисто перевірив, щоб вони назовні сягали землі саме там, де потрібно. Тоді ми утрьох притягли з іншої кімнати каркас широкого ліжка з чотирма стовпцями для запинала і встановили його навпроти вікна. Накидавши на нього ялинового гілля, ми лягли відпочити з автоматичними пістолетами напоготові: поки один чатував, двоє спочивали. Хоч би звідки з’явився демон, ми забезпечили собі можливий шлях для втечі. Якби він прийшов ізсередини дому, ми б скористалися вікном і драбинами; якщо ззовні — у нас були двері і сходи. Пам’ятаючи останній випадок, ми не думали, що він нас переслідуватиме, навіть якщо все обернеться найгіршим чином.

Я чатував від опівночі до першої ночі, а потім, незважаючи на зловісність похмурого будинку, незахищене вікно і наближення грому з блискавкою, відчув незвичну сонливість. Я розташувався поміж двох своїх напарників, Джордж Беннет лежав біля вікна, а Вільям Тобі — біля печі. Беннет спав, мабуть, зморений тією самою втомою, що зборювала і мене, тож для наступної варти я розбудив Тобі, хоча він теж куняв. Невідь чому я дуже уважно вдивлявся у голландську піч.

Либонь, то все гучніший грім наповнював мої сни, бо у коротку хвилю дрімоти мені негайно явилися апокаліптичні видива. Одного разу я майже прокинувся, можливо тому, що Беннет безтурботно випростав свою руку на мої груди. Я ніяк не міг прочуматися, щоб побачити, чи виконує Тобі свої обов’язки вартового, хоч і непокоївся через це. Ніколи раніше мене так нездоланно не гнітила присутність зла. Потім я, мабуть, знову заснув, бо мій розум глибоко пірнув у хаос фантазмів, коли ніч вибухнула криками, які долинали з-за меж мого попереднього досвіду чи уяви.

У цих криках глибини людського страху і агонії душі безнадійно і несамовито дряпались у кістяну браму забуття. Я прокинувся і зіткнувся з червоним божевіллям і диявольською насмішкою довкілля, а навколо все далі і далі у немислимі простори відступало і відлунювало те страхітливе, кришталево чисте страждання. Було темно, але порожнє місце праворуч від мене свідчило, що Тобі зник, і тільки Богу відомо куди. На моїх грудях так само лежала важка рука того, хто спав ліворуч.

Тоді стався страхітливий удар блискавиці, який струснув цілу гору, осяяв найдальші закапелки старезного лісу і розколов навпіл патріарха тих покорчених дерев. У диявольському спалаху велетенської вогняної кулі я побачив, як другий мій супутник раптово схопився, і заграва, що сяяла крізь вікно, відкинула його тінь на димар над піччю, від якої я все не міг відвести погляду. Те, що я досі живий і при здоровому глузді — диво, яке перебуває за межею мого розуміння. Оскільки тінь на димарі не належала ні Джорджу Беннету, ані жодному іншому людському створінню, а була тінню богохульної потвори з найглибших проваль пекла, безіменного, безформного виродка, суть якого не може осягнути жоден розум і жодному перу не дано бодай частково його описати. Наступної миті я залишився на самоті у проклятій садибі, здригаючись і щось бурмочучи собі під ніс. Джордж Беннет і Вільям Тобі зникли безслідно, без жодних ознак боротьби. Більше про них ніколи не чули.

II. Заскочений бурею

Ще довго після жахливих подій у загубленому серед лісів маєтку я лежав геть виснажений у своєму готельному номері у Леффетз-Корнерз. Не пам’ятаю достеменно, як я дістався до автівки, завів двигун і, непомічений, прослизнув назад у село; у мене не залишилося жодних чітких спогадів, окрім незворушних титанів-дерев, диявольського бурмотіння грому і потойбічних тіней, що навскоси падали на невисокі пагорби, якими була всіяна околиця.

Тремтячи у пропасниці і розмірковуючи про з’яву тієї немислимої тіні, я знав, що прикликав один із найбільших земних жахів із тих безіменних глибин потойбіччя, з яких нам іноді вчувається слабке шарудіння демонів на овиді знаного космосу, але від бачення яких нас милосердно оберігає наша власна короткозорість. Я не наважуся ані аналізувати ту тінь, ані визначати її належність. Тієї ночі щось пролягло між мною і вікном, але, щойно я починав роздумувати над тим, що то могло бути, як мене щоразу кидало у дрож. Якби ж воно хоча б гарчало, завивало чи знущально реготало, — навіть цього виявилося б достатньо, аби якось послабити увесь безкінечний жах. Але воно мовчало. Лише поклало важку руку чи ногу мені на груди…

Очевидно, це було матеріальне тіло, чи принаймні колись було матеріальним… Ян Мартенз, у кімнату якого я вторгся, був похований на цвинтарі біля садиби… Я мушу знайти Беннета і Тобі, якщо вони живі… чому воно забрало їх, залишивши мене наостанок?.. Сонливість така непереборна, а сни такі жахливі…

Невдовзі я зрозумів, що мушу комусь розповісти цю історію, — інакше я просто зламаюся. Я вже поклав собі не припиняти пошуків зачаєного жаху, бо у своєму невіданні щиро вірив, що непевність гірша за просвітлення, хай би яким жахливим воно зрештою виявилось. Отож я продовжував розмірковувати над оптимальним способом пошуків: кому довірити свої таємниці, як вистежити ту тварюку, яка забрала двох людей і наостанок відкинула на димар свою жаску тінь.

У Леффетз-Корнерз я був знайомий переважно із товариськими репортерами, і деякі з них ще не поїхали, дозбируючи останні відголоски про трагедію. Саме від них я запозичив ідею розпочати мої пошуки з коледжа, і що більше я про це думав, то більше схилявся до кандидатури такого собі Артура Монро, темноволосого худорлявого чоловіка років тридцяти п’яти, чиї освіта, смак, інтелект і характер свідчили про те, що над ним не надто тяжіють традиційні ідеї та погляди.

І ось одного ранку на початку вересня я розповів Артурові Монро свою історію. Від самого початку я бачив, що він слухає із цікавістю і співчуттям, а коли я закінчив — він проаналізував усе сказане мною і обговорив цю справу з усією можливою ретельністю та неупередженістю. Ба більше, його порада була дуже слушною: він запропонував відкласти будь-які дії у маєтку Мартенза, аж доки ми не озброїмось якомога точнішими історичними і географічними даними. Саме за його ініціативою ми прочесали навколишню місцевість у пошуках інформації стосовно жахливої родини Мартензів і виявили чоловіка, який володів неймовірно цінним для нас щоденником, що дістався йому у спадок і багато що пояснював. Ми чимало говорили з тими покручами-горянами, які не втекли від жаху і безладу на далекі схили, до того ж зайнялися підготовчими роботами до основного завдання — виснажливим і скрупульозним обстеженням садиби з огляду на її докладну історію, а також не менш виснажливим і скрупульозним обстеженням усіх місцин, яких стосувалися різноманітні трагедії з легенд скватерів.

Результати наших досліджень спершу пролили небагато світла на проблему, хоча структурований підхід дозволив виявити вельми цікаву закономірність: ті жахливі події, про які було відомо, у переважній більшості траплялися або порівняно близько від славнозвісного будинку, або ж на тих ділянках, де надзвичайно густий ліс підступав упритул до нього. Щоправда, були і винятки: власне, та трагедія, яка привернула увагу світової спільноти, сталась на рівнинній місцевості, рівновіддаленій як від садиби, так і від будь-яких лісів.

Що ж до природи і вигляду зачаєного жаху, то нам не вдалося нічого витягнути із заляканих і безмозких обірванців. У тій самій розповіді вони називали його змією і велетом, демоном грому і кажаном, стерв’ятником і бродячим деревом. Ми ж вирішили обмежитися судженням про те, що доведеться зіткнутися з живим організмом, надчутливим до електричних збурень, і хоч деякі розповіді приписували йому крила, ми вирішили, що його нелюбов до відкритих просторів вірогідніше свідчить про виключно наземне пересування. Єдиною обставиною, яка ніяк не в’язалася з останнім припущенням, була швидкість, з якою ця тварюка мала б пересуватися, щоб устигати коїти все те, що їй приписували.

Коли ми краще познайомились зі скватерами, то неочікувано почали відчувати до них певну симпатію. Вони були всього лише тваринами, які через нещасливу спадковість і глуху ізоляцію повільно спускалися вниз драбиною еволюції. Вони боялися чужинців, однак до нас невдовзі звикли, навіть неабияк допомогли нам, коли ми у пошуках зачаєного жаху вже хотіли було відмовитися від ідеї прочісувати чагарі і всі без винятку частини і прибудови садиби. Проте вони дуже хворобливо сприйняли наше прохання про допомогу у пошуках Беннета і Тобі, бо, незважаючи на бажання допомогти, вони знали, що цих нещасних уже немає на світі, як і їхніх зниклих одноплеменців. Нам було добре відомо, що багато хто з них теж загинув або просто зник, — їх винищували так, як колись диких тварин, — тож ми з тривогою чекали, коли розіграється наступна трагедія.

До середини жовтня ми вже й самі не могли собі пояснити, чому немає жодного поступу у наших дослідженнях. Через незмінно ясні ночі більше не відбувалося жодних нападів, а те, що наші марні обшуки будинку і його околиць наближалися до кінця, змушувало нас вважати зачаєний жах нематеріальною субстанцією. Ми побоювалися, що раптові холоди покладуть край нашим пошукам, бо всі погоджувалися, що взимку демон переважно спокійний. Наші останні дні досліджень були позначені поспіхом і відчаєм; ми їх провели на цілковито спорожнілому тепер хуторі — на хуторі, де побував жах.

Той злощасний скватерський хутірець не мав жодної назви, але вже довгі роки стояв у ізольованій, проте безлісій ущелині між двома узвишшями, які місцеві з повагою називали Круглою Горою і Кленовим Пагорбом. Він був розташований ближче до Кленового Пагорба, деякі з тих обдертих халуп насправді були землянками, викопаними у його схилі. Географічно він був приблизно за дві милі на північний захід від основи Буремної Гори і за три милі від оточеної дубовим лісом садиби. Між хутором і садибою пролягали дві з чвертю милі абсолютно рівного і відкритого простору, за винятком хіба невисоких змієподібних насипів, та ще де‑не-де росла трава і покручені чагарники. З огляду на цю топографію ми зробили висновок, що демон, мабуть, приходить з Круглої Гори, лісистий південний схил якої спускався ген до найзахіднішого узвишшя Буремної Гори. Ми ретельно дослідили смугу здибленої землі аж до місця зсуву на Кленовому Пагорбі — до самотнього високого розчахнутого дерева, на стовбурі якого зостався виразний слід від удару блискавиці — мітка Нечистого.

Коли ми з Артуром уже, мабуть, удвадцяте прочісували кожен дюйм занапащеного села, нас раптово опосіло страшне розчарування вкупі з неясними, невідомими раніше страхами. До звичних для цієї місцевості тривоги і страху також додавалося занепокоєння, що ми не знайдемо жодних слідів на місці, де розігралися такі жахливі події, тож ми блукали під усе темнішим свинцевим небом з тим трагічним і безцільним фанатизмом, який зазвичай іде поруч із безпорадністю і необхідністю діяти. А проте ми ретельно працювали: ще раз обійшли кожен будинок, знову перекопали усі схили у пошуках тіл, обстежили кожен порослий чагарями схил, шукаючи заглибини чи печери, але безрезультатно. А водночас, як я вже казав, над нами клубочились нові непевні страхи, ніби на гірських вершинах незримо сиділи величезні перетинчастокрилі грифони і насмішкувато дивилися на нас своїми очима Абаддона, які ще бачили міжкосмічні безодні.

З наближенням полудня ставало темніше; ми чули перегуки грому, що розлягалися над Буремною Горою. Природно, що нас стривожив цей звук у такому місці, хоча й не так сильно, якби це трапилося поночі. Почувши грім, ми дуже сподівалися, що буря триватиме і після того, як западе темрява; з цією надією ми облишили марні пошуки на схилі пагорба і вирушили до найближчого заселеного хутора, щоб зібрати групу скватерів, які б допомогли нам у розслідуванні. Хай би якими боязкими вони були, а все ж кілька молодих хлопців достатньо надихнулися нашим захистом і провідництвом, щоб пообіцяти свою допомогу.

Однак через небувалу зливу, що накрила нас суцільною стіною дощу, нам довелося змінити свої плани і шукати прихисток. Ми раз у раз зашпортувалися через густу, майже нічну темряву, але завдяки частим спалахам блискавиць і нашим побіжним знанням топографії селища, невдовзі добулися найменш поруйнованої з-поміж усіх хижки, збитої з різних колод і дощок; вцілілі двері і єдине крихітне віконечко виходили на Кленовий Пагорб. Зачинивши за собою двері, щоб убезпечитися від шаленства вітру і дощу, ми поставили на місце розстріскану віконницю, яку було неважко знайти, бо ж ми уже відвідували схожі халупки. Було нестерпно сидіти тут, на хистких коробках у непроглядній темряві, тож ми курили люльки і час від часу присвічували довкола нашими кишеньковими ліхтариками. Крізь щілини у стінах миготіли блискавки; вечір був настільки непроникно темним, що кожен спалах здавався надзвичайно яскравим.

Несамовитість бурі моторошно нагадувала мені примарну ніч на Буремній Горі. Мій розум ще раз повернувся до того дивного питання, яке знову і знову навідувало мене ще з часів минулих жахіть; я знову розмірковував про те, чому, наблизившись до трьох вартових чи то з боку вікна, а чи зсередини, демон почав із тих, хто був обабіч, і залишив того, хто був посередині, наостанок, перш ніж його злякала величезна вогняна куля. Чому, хай би звідки він прийшов, він не забрав своїх жертв у природному порядку, тобто другим мене? Якими далекосяжними щупальцями він полює на свою жертву? Чи він знав, що я був головним, і приготував мені ще гіршу долю, аніж обом моїм супутникам?

Поки я отак роздумував, немов намагаючись надати драматичності моїм спогадам, поруч ударила жахлива блискавка, а потім почувся шум зсуву землі. Водночас протяжний вітер переріс у диявольське крещендо завивань. Ми були впевнені, що блискавиця знову влучила в одне з дерев на Кленовому Пагорбі, тож, щоб перевірити це, Монро підвівся зі свого місця і підійшов до маленького віконечка. Щойно він відхилив віконницю, досередини з несамовитим ревом увірвались вітер і дощ, тож я не міг почути, що він сказав; я сидів і чекав, а Монро висунувся з вікна, оцінюючи масштаби завданого природою руйнування.

Поступово вітер ущух, неприродна темрява почала розсіюватися — судячи з усього, буря минала. Я було сподівався, що вона триватиме всю ніч і допоможе нашим пошукам, але яскравий сонячний промінь, що сяйнув крізь дірку від сучка у дошці за моєю спиною, поклав край усім моїм сподіванням. Сказавши Монро, що нам варто впустити у хижку трохи світла, хай навіть разом із дощем, я відчинив навстіж старезні двері. Ззовні було суцільне місиво — багнюка і калюжі, а ще свіжі купи землі після недавнього зсуву; втім, я не помітив нічого такого, що б могло аж настільки прикувати увагу мого друга, який продовжував мовчки визирати з вікна. Підійшовши до нього, я торкнувся його плеча, однак він не поворухнувся. Тоді я жартома струснув його, повертаючи до себе обличчям, і відчув задушливі лабети всепроникного жаху, коріння якого сягало далекої минувшини і неосяжних безодень ночі, які клубочились поза часом.

Бо Артур Монро був мертвий. А те, що зосталося на його погризеній, понівеченій голові, більше не можна було назвати обличчям.

III. Що означала червона заграва

Тієї несамовитої буремної ночі, 8 листопада 1921 року, озброєний ліхтарем, що відкидав зловісні тіні, я самотньо й нерозважливо розкопував могилу Яна Мартенза. Я почав копати ще засвітла, бо збиралося на бурю, а зараз навіть сам радів через те, що довкола стемніло і громовиця знавісніло терзала небеса наді мною.

Гадаю, мій розум дещо потьмарився внаслідок подій, які трапилися з 5 серпня: демонічна тінь на димарі у садибі, загальна напруга і розчарування, а ще те, що сталося на хуторі під час жовтневої бурі. Після цієї події мені довелося поховати людину, чия смерть так і залишилася для мене незбагненною. Я знав, що інші теж цього не зрозуміють, тож залишив їх при думці, що Артур Монро просто кудись поїхав. Вони шукали, але нічого не знайшли. Можливо, скватери про щось здогадувалися, але я не наважився їх ще більше лякати. А сам я на диво зачерствів. Пережите у маєтку потрясіння позначилося на моїй свідомості, тож я міг думати лише про пошуки жаху, який тепер у моїй уяві розрісся до масштабів катастрофи; пошуки, які через лиху долю Артура Монро я заприсягся собі провадити самотньо і мовчки.

Картина розкопок сама по собі здатна була будь-кого вивести з рівноваги. Колонадами якогось диявольського храму друїдів наді мною здіймалися похмурі дерева — прадавні, здоровенні і потворні; вони поглинали грім, вгамовували пронизливий вітер і пропускали тільки поодинокі краплі дощу. На тлі покорчених стовбурів, освітлені блідими відсвітами затьмарених деревами блискавиць, здіймалися вологі, оповиті плющем кам’яні стіни покинутого маєтку, а трішки ближче до мене розташовувався занедбаний голландський садок, хідники і клумби якого були вкриті якоюсь білою грибоподібною гидкою порослю, яка ніколи не знала денного світла. Зовсім поряд був цвинтар, на якому покручені дерева широко розкидали свої химерні гілки і вивертали корінням неосвячені плити, висмоктуючи трутизну з останків під ними. Тут і там попід брунатним покривалом листя, яке гнило у прадавній темряві лісу, вгадувались зловісні обриси невисоких пагорбів, які вказували на місця, що притягують блискавиці.

Історія таки привела мене до цієї могили. Після того як все інше виявилось сатанинською насмішкою долі, у мене, власне, не залишилося нічого, окрім історії. Тепер я вірив, що зачаєний жах був не матеріальною сутністю, а примарою з вовчими іклами, яка сідлала опівнічні блискавиці. І завдяки численним місцевих легендам, які ми з Артуром Монро вивчали під час наших досліджень, я вірив, що то був привид Яна Мартенза, який помер 1762 року. Саме тому я вперто і бездумно розкопував його могилу.

Маєток Мартензів було збудовано у 1670 році Ґеррітом Мартензом, заможним торговцем із Нью-Амстердама[70], якому не подобались нові порядки під британським протекторатом, тож він і звів цей гідний захвату будинок на далекій лісистій вершині, яка вразила його своєю незайманою самотністю і незвичною мальовничістю. Єдиним значним недоліком такого вибору була величезна кількість нищівних літніх гроз. Обираючи пагорб і зводячи маєток, мінгер[71] Мартенз списував ці природні катаклізми на невдалий рік, але з часом виявив, що ця місцина ніби притягує громовиці. Згодом, з’ясувавши, що від постійних гроз у нього болить голова, він обладнав підвал, у якому міг перечікувати їхні найшаленіші напади.

Про спадкоємців Ґерріта Мартенза відомо менше, аніж про нього самого, оскільки всі вони виховувались у ненависті до англійської цивілізації і були навчені цуратися тих колоністів, які її приймали. Вони жили вкрай усамітнено, а люди стверджували, що через таку ізоляцію з ними важко було розмовляти чи бодай порозумітися. Що стосується зовнішності, то всі вони були дивним чином позначені спадковою гетерохромією; одне око зазвичай було синє, а інше — каре. Їхні соціальні зв’язки усе слабшали, аж доки вони не почали одружуватися зі слугами, що мешкали в садибі. Багато членів цієї родини виродились, переселилися на протилежний бік долини і змішалися з напівкровками, перетворившись із часом на жалюгідних скватерів. Інші ж у похмурому відособленні скніли у прадідівській садибі, стаючи все більше замкнутими і мовчазними, водночас усе більше поринаючи в якусь психічну залежність від періодичних бур.

Більшість цієї інформації стала відомою загалу завдяки молодому Яну Мартензу, який через свою непосидючість вступив до колоніальної армії, коли Буремної Гори досягли новини про конгрес в Олбані[72]. Ян був першим з нащадків Ґерріта, який побачив широкий світ, а коли у 1760 році він повернувся після шести років війни, то став чужим для свого батька, дядьків і братів, попри типовий для Мартензів колір очей. Він більше не поділяв дивацтв і забобонів Мартензів, а гірські грози вже не впливали на нього так, як раніше. Навпаки, його почало гнітити родинне середовище, і він часто писав своєму другові в Олбані, що планує покинути батьківський дім.

Навесні 1763 року Джонатан Ґіффорд, друг Яна Мартенза із Олбані, почав хвилюватися через мовчання свого адресата, особливо з огляду на ситуацію і постійні сварки у садибі Мартензів. Вирішивши особисто навідати Яна, він верхи вирушив у гори. За свідченнями його щоденника, 20 вересня він дістався Буремної Гори, виявивши, що садиба перебуває у цілковитому запустінні. Похмурі різноокі Мертензи, брудний тваринний вигляд яких вразив Джонатана, ламаною гортанною говіркою сказали, що Ян помер. Вони запевняли, що минулої осені його вразила блискавиця і що він похований у долині позаду занедбаного підтопленого садка. Вони показали гостю його могилу — голу, без жодного напису. Щось у поведінці Мартензів викликало у Ґіффорда почуття відрази і водночас підозри, тож через тиждень він повернувся з лопатою і кайлом, щоб обстежити поховання. Він знайшов там саме те, що й очікував — безжально розтрощений жорстокими ударами череп, отож, повернувшись у Олбані, він відкрито звинуватив Мартензів у вбивстві свого родича.

Реальних доказів бракувало, але історія швидко поширилася довколишніми селами; відтоді Мартензи для решти світу стали вигнанцями. Ніхто не хотів мати з ними справи, а їхнього віддаленого маєтку уникали, вважаючи його проклятим місцем. Однак Мартензи якось спромоглися цілком незалежно виживати на власній продукції — вогні, що час від часу зблискували на далеких пагорбах, виказували їхню присутність. Ці вогні бачили аж до 1810 року, але з часом вони з’являлися все рідше і рідше.

Тим часом маєток і гора, на якій він стояв, поволі обростали цілим клубком неймовірних чуток і легенд. Того місця уникали ще ретельніше, а щороку до старих переказів додавалося все більше і більше нових. Ніхто не навідував садибу аж до 1816 року, коли скватери таки зауважили, що уже давно не видно вогнів. Група, що тоді вирушила на розвідку, виявила будинок спорожнілим і частково зруйнованим.

Там не знайшли нічиїх останків, тож причиною зникнення Мартензів вважали радше від’їзд, аніж смерть. Скидалося, що увесь клан виїхав ще кілька років тому, а численні надбудови свідчили, наскільки він став великим напередодні переселення. Їхній культурний рівень надзвичайно понизився, про що свідчили трухляві меблі і розкидане довкола столове срібло, яким, очевидно, перестали користуватися задовго до того, як покинути обійстя. Але, незважаючи на зникнення жахливих Мартензів, страх перед будинком з привидами зберігся і навіть посилився, коли серед тих гірських покручів поповзли нові дивовижні чутки. Так і стояв цей будинок — покинутий, грізний, пов’язаний кров’ю із мстивим духом Яна Мартенза. Так само він стояв і тієї ночі, коли я розкопував могилу Яна Мартенза.

Я вже називав свої розкопки по-дурному нерозважливими, і так воно й було, з огляду на об’єкт і метод цих пошуків. Я швидко відкопав домовину — тепер там були тільки прах і селітра, але в одержимому бажанні добутися привида, я продовжував незграбно і безглуздо копати далі, вглиб того місця, де він спочивав. Один Бог знає, що я сподівався там знайти, — я лише відчував, що закопуюся в могилу людини, привид якої блукає тут ночами.

Важко сказати, яких неймовірних глибин я сягнув, коли раптом моя лопата, а за нею і ноги провалились у землю. З огляду на обставини, це було неймовірно; існування тут підземних приміщень надавало моїм божевільним теоріям жахливого підтвердження. Через моє падіння я пошкодив ліхтар, але одразу ж дістав кишеньковий ліхтарик і в його світлі оглянув невеликий горизонтальний тунель, який невідомо куди вів у обох напрямках. Він був достатньо широким, щоб ним міг проповзти дорослий чоловік; і хоча жодна людина при здоровому глузді не стала б цього робити, я геть забув про небезпеку, розсудливість і бруд, охоплений єдиним гарячковим прагненням віднайти зачаєний жах. Наосліп, швидко звиваючись і лише зрідка світячи перед собою ліхтариком, я сміливо поліз вузьким проходом у напрямку будинку.

Важко описати стан людини, загубленої на невідомій глибині під землею; як вона пробирається, звивається, важко дихає, несамовито просуваючись уперед крізь лабіринти споконвічної пітьми, не маючи жодного уявлення про час, небезпеку, напрямок чи навіть чітку мету. Це було просто жахливо, але саме це я зробив. Я повз так довго, що життя в мені зіщулилося до нечіткого спогаду, а сам я немов перетворився на одного із кротів чи личинку у чорних глибинах. І лише випадково після безкінечного плазування тунелями я згадав про електричний ліхтарик, і він перелякано освітив увесь прохід у пласті глини, що різко повертав десь попереду.

Я ще деякий час отак повз, аж доки майже повністю посадив батарейку ліхтарика, коли це прохід раптово і різко пішов угору, значно сповільнивши мій рух. Але щойно я підвів погляд, як неочікувано побачив удалині два демонічні відблиски від світла мого ліхтаря; два відображення, які, пробуджуючи божевільні напівстерті спогади, сяяли згубним і до болю знайомим сяйвом. Я мимохіть зупинився, але не здогадався відступити. Очі наближалися, однак крім них я міг розгледіти лише пазуристу лапу. Але що то була за лапа! Тоді далеко вгорі я почув відгомін знайомого гуркоту. То був шалений грім над горою, гнів якого зріс до істеричної люті. Мабуть, я досить далеко проповз угору, якщо поверхня опинилася настільки близько. А поки гуркотів цей приглушений грім, очі дивилися на мене з незрозумілою злостивістю.

Дякувати Богові, я тоді не знав, що це було, інакше б я помер. Мене врятував той самий грім, що прикликав цю тварюку, бо після страхітливого затишшя спалахнули невидимі мені небеса і вдарила одна із тих частих гірських блискавиць, сліди яких я нерідко помічав після гроз на схилі пагорба — розверзнута земля та різноманітні вирви. Із неймовірною люттю вона пробилась крізь шари ґрунту над тією проклятою ямою, осліпивши і оглушивши мене, але не увігнавши у стан цілковитого заціпеніння. Я безпорадно звивався і борсався посеред ґрунту, що осипався, аж доки дощ над головою не привів мене до тями і я не побачив, що видерся на поверхню у знайомому місці — на галявині південно-західного схилу гори. Безперервні спалахи блискавок освітлювали поорану землю і залишки дивного невисокого насипу, який тягнувся вниз із порослого лісом крутосхилу, але в цьому хаосі годі було знайти те місце, в якому я виліз із погибельних катакомб. У моїй голові панував такий самий хаос, як і довкола, тож коли далека червона заграва десь на півдні осяяла краєвид, я навряд чи усвідомлював увесь той жах, крізь який мені довелося пройти.

Але коли через два дні скватери оповіли мені про значення тієї червоної заграви, я перелякався навіть дужче, ніж у підземному лазі, коли зіткнувся із пазуристою лапою і очима, — причиною приголомшливого жаху стали неймовірні припущення. За двадцять миль звідти разом із тією блискавкою, яка вивела мене знову на землю, хутір затопила нова хвиля жаху — якась невідома істота з дерева, що росло поблизу, стрибнула на вутлий дах хижі. Вона вже встигла накоїти там лиха, але скватери похапцем підпалили хижку, перш ніж та істота змогла втекти. Це сталося тієї самої миті, коли земля проковтнула ту істоту з її лапою і очима.

IV. Жах в очах

Навряд чи може бути сповна розуму той, хто, знаючи те, що я знав про страхіття Буремної Гори, вирушив би сам-один на пошуки зачаєного там жаху. Те, що принаймні дві еманації жаху були знищені, давало слабеньку гарантію розумової і фізичної безпеки у цьому Ахероні [73]різноманітної диявольщини; а все ж, що страхітливішими були події і відкриття, то завзятішими ставали мої пошуки. Коли через два дні після моєї жахливої подорожі підземеллям, де я бачив очі і лапу тієї потвори, я дізнався, що тієї самої миті, коли її очі загрозливо поблискували переді мною, вона лиховісно з’явилася за двадцять миль звідти, я відчув найбільший у своєму житті напад страху. Але цей страх був настільки переплетений зі здивуванням від неймовірності всього, що сталося, що він був майже приємним. Іноді на порозі нічного жахіття, коли незримі сили несуть тебе над дахами дивних мертвих міст до оскалених проваль Нюкс[74], це справжнє полегшення, навіть насолода — несамовито закричавши, самохіть кинутись у страхітливі чорториї сну-фатуму, хай би яка бездонна прірва там зяяла. Отак подіяли на мене і жахи Буремної Гори; відкриття того, що в цьому місці засіли два чудовиська, пробудило в мені божевільне прагнення вгризтися в землю проклятої місцини і голіруч відкопати смерть, що зачаїлась в отруйному ґрунті.

Як тільки випала можливість, я навідав могилу Яна Мартенза і знову марно копав там, де вже колись це робив. Потужний обвал ґрунту засипав усі сліди підземного лазу, а дощ змив стільки землі у яму, що я вже й не міг сказати, наскільки глибоко прокопав кілька днів тому. Крім цього, я також здійснив доволі важку подорож на віддалений хутір, на якому спалили те смертоносне створіння, і отримав невеличку винагороду за свій клопіт. На попелищі тієї фатальної халупи я знайшов кілька кісток, але, очевидно, жодна з них не належала чудовиську. Скватери запевнили, що тієї ночі потворі дісталася лише одна жертва, але я не довіряв їхнім словам, оскільки крім цілого людського черепа я знайшов там іще один фрагмент кістки, яка свого часу теж, мабуть, була частиною людського черепа. Хоча багато хто бачив стрімкий стрибок чудовиська, ніхто не міг достеменно сказати, як виглядало те створіння; всі називали його просто дияволом. Обстеживши велике дерево, на якому воно чаїлося, я не знайшов жодних характерних відмітин. Я намагався знайти його сліди у чорному лісі, але цього разу не зміг витримати ані вигляду неприродно великих стовбурів, ані їх товстих змієподібних коренів, які хворобливо звивалися, перш ніж пірнути під землю.

Моїм наступним кроком було ретельне обстеження покинутого хутора, де смерть зібрала такий щедрий ужинок і де Артур Монро бачив щось, про що вже не встиг розповісти. Хоча мої попередні пошуки, які проводились якнайретельніше, виявились безрезультатними, зараз у мене з’явилися нові дані, які я хотів перевірити; та жахлива замогильна лапа у тунелі переконала мене, що принаймні одна з форм того жаху була підземною тварюкою. Цього разу, 14 листопада, я провадив свої пошуки переважно на тих схилах Круглої Вершини і Кленового Пагорба, які виходили на злощасний хутір, особливу ж увагу я звертав на розпушену землю на місцях останніх зсувів.

Того дня мої пошуки так нічого й не прояснили, і коли запала темрява, я все ще стояв на Кленовому Пагорбі, дивлячись униз на хутір і через всю долину — на Буремну Гору та милуючись просто розкішним заходом сонця. А зараз уже сходив місяць, майже повня, заливаючи срібним паводком рівнину, далекий схил гори і дивні пагорки, які здіймалися тут і там. Цілком мирний ідилічний краєвид, але знаючи, що він приховує, я його ненавидів. Я ненавидів насмішкуватий місяць, лицемірну долину, набряклий чиряк гори і ті зловісні пагорки. Все здавалося мені враженим якоюсь огидною недугою, що виникла в результаті отруйного союзу відразливих і таємних сил.

Роззираючись залитим місяцем краєвидом, я мимохіть звернув увагу на певну своєрідність ландшафту, повторення того самого топографічного елемента. Не маючи ґрунтовних знань з геології, я спершу просто зацікавився дивними пагорками і насипами у цьому регіоні. Я помітив, що їх досить багато розкидано навколо Буремної Гори і що у долині їх менше, аніж біля самої вершини, де доісторичні льодовики, вірогідно, зустрічали менший опір своєму дивовижному просуванню донизу.

Зараз, у світлі місяця, що нависав над обрієм, відкидаючи довгі химерні тіні, мені раптом сяйнуло: окремі точки і лінії цієї системи пагорбів дивним чином пов’язані із вершиною Буремної Гори. Безсумнівно, вершина була центром, з якого у довільному порядку навколо розбігалися лінії рядів і точок, ніби той проклятий маєток Мартензів випустив видимі щупальця жаху. Сама думка про них невідь-чому змушувала мене тремтіти, аж я зупинився, щоб проаналізувати причини, через які вважав, що ці пагорки мають льодовикове походження.

Що більше я міркував, то менше вірив у свою попередню теорію, тож тепер мій розум, немов отримавши просвітлення, почав вловлювати химерні і страхітливі аналогії між тим, що сталося на поверхні, і тим, що я бачив у підземеллі. Ще не осягнувши всього повністю, я вже почав гарячково бурмотіти обривки фраз: «Господи!.. Кротовини… прокляте місце усе перекопане… скільки ж… та ніч у садибі… вони спершу взяли Беннета і Тобі… обабіч нас»… Я став несамовито розкопувати найближчий від мене пагорб; копав відчайдушно, руки тремтіли, мене охопило радісне збудження; копаючи, я нарешті наштовхнувся на тунель чи то лаз, такий самий, як той, яким я повз тієї диявольської ночі, і з моїх грудей вирвався крик.

Я пригадую, як потім мчав з лопатою в руках; це був скажений біг через залиті місячним світлом, вкриті насипами луги, через хворі, густі безодні примарних лісів на схилах; волаючи і задихаючись, я підстрибом мчав до жахливої садиби Мартензів. Пам’ятаю, як копав землю у зарослому вересом підвалі; копав, щоб дістатися ядра і центру цього злоякісного світу кроториїв. А тоді пригадую, як реготав, коли нарешті наткнувся на прохід — діру в основі старого димаря, порослого густими бур’янами, що відкидали дивні тіні у світлі самотньої свічки, яку я мав із собою. Я не знав, що за істоти і досі залишалися в цьому пекельному вулику, зачаєно очікуючи, доки їх пробудить грім. Двоє з них загинули; можливо, їх більше і не було. Але все ж я був сповнений рішучості проникнути у найглибші таємниці жаху, який я остаточно почав вважати означеним, матеріальним і органічним.

Мої вагання і роздуми про те, чи варто досліджувати прохід самотужки і негайно, озброївшись кишеньковим ліхтариком, а чи спробувати долучити до цього ще групу скватерів, через деякий час урвав раптовий порив вітру знадвору; він задув свічку і залишив мене у непроникній темряві. Місяць більше не просвічував крізь отвори і тріщини над моєю головою, і з відчуттям приреченості я почув зловісні перегуки близького грому. Мене охопило сум’яття думок і почуттів, змусивши позадкувати у найдальший куток підвалу. Втім, я жодного разу не відвернув погляду від жахливого отвору у підмурках димаря, і коли бліді спалахи блискавки проникали крізь зарості довкола підвалу і осявали тріщини у стіні наді мною, я розрізняв покришену цеглу і хворобливу рослинність цього димаря. Кожна секунда сповнювала мене страхом упереміш із цікавістю. Що прикличе сюди ця нова буря — чи залишилося ще щось, що вона може прикликати? У яскравому світлі блискавиці я знайшов собі сховок у густих чагарях, крізь які міг непомітно спостерігати за входом.

Якщо небеса зглянуться наді мною, колись вони зітруть з моєї пам’яті те видиво, яке постало там перед моїми очима, і дозволять мені мирно дожити віку. Я більше не можу ночами спати і мушу приймати опій під час грози. Це сталося раптово і несподівано: демон вишмигнув із глибоких незвіданих нір, немов пацюк; він важко сопів, ніби щось винюхуючи, а потім із отвору під димарем у всій своїй многості вихлюпнулося життя — огидний, ніби пожертий проказою, породжений ніччю потік всього найгидкішого, що є у живих істотах, ці тварюки були огидніші і жахливіші, ніж найчорніші виплодки безумств і хвороб смертного людства. Киплячи, нуртуючи, пульсуючи, клекочучи, ніби зміїне кубло, вони викочувалися, розтікалися із тієї зяючої діри, ніби гній із виразки, крізь щілини і дірки розливаючись з підвалу, щоб розсипатися проклятими опівнічними лісами, розносячи жах, божевілля і смерть.

Лише Богові відомо, скільки їх там було — мабуть, тисячі. Видовище цього потоку у блідих, мерехтливих спалахах блискавки було просто жахливим. Коли потік порідшав настільки, щоб можна було розрізнити окремих істот, я побачив, що то були низькорослі, спотворені, волохаті мавпоподібні почвари, диявольська карикатура на усе мавпяче плем’я. Їхня німота була жахливою; лише раз почувся слабкий писк, коли одна з останніх потвор очевидно звичним рухом повернулася, щоб схопити слабшого супутника. Інші теж накинулися на останки і, захлинаючись слиною, пожерли їх. Саме тоді, попри моє заціпеніння від страху і огиди, хвороблива цікавість переважила, і коли остання потвора видобулася із потойбіччя незнаних жахів, я дістав свій автоматичний пістолет і застрелив її, маскуючи звук пострілу в гуркоті грому.

Верески, шамотіння, стрімкі тіні несамовитого червоного божевілля, що наздоганяють одна одну крізь безкінечні амфілади багряного, розітнутого блискавицями неба… безформні фантазми і калейдоскопічні зміни смертоносної сцени, що врізалася в пам’ять; ліси величезних, перегодованих дубів зі зміїстим корінням, яке звивається і висмоктує незнані соки землі, яка кишить мільйонами людожерних дияволів; горбики-поліпи, що щупальцями простягаються з підземних осердь протиприродного збочення… божевільна блискавиця над понурими, повитими плющем стінами і демонічними аркадами, обплетеними грибоподібною рослинністю… Я вдячний небесам за чуття, що довело мене, напівпритомного, до людних місць, до мирного селища, яке спало під ясними зоряними небесами, на яких уже розступалися хмари.

Через тиждень я достатньо одужав, щоб викликати з Олбані бригаду, яка мала динамітом підірвати садибу Мартензів і всю вершину Буремної Гори, замурувати усі знайдені горбки-лази і знищити деякі надміру великі дерева, сам факт існування яких здавався образою здорового глузду. Нарешті, після того, як усе це було зроблено, я зміг хоч трохи поспати, але мені не знати справжнього спочинку доти, доки жива пам’ять про таємницю зачаєного жаху. Це знання буде мене переслідувати, бо хто зможе впевнено сказати, що цих почвар повністю знищено, що більше ніде на світі немає їм подібних? Хто, знаючи те, що знаю я, зможе думати про незнані закутки землі без мертвотного жаху перед можливими напастями? Я не можу без тремтіння дивитися на колодязь чи вхід у метро… Чому лікарі не можуть дати мені щось, від чого б я заснув, чи щось, що б справді заспокоїло мій розум перед грозою?

Те, що я побачив у відсвіті пострілу, було настільки простим, що я ще добру хвилину зберігав спокій, перш ніж усе збагнув і знепритомнів. Те створіння було гидомирне; мерзенна білувата горилоподібна істота з гострими жовтими іклами і скуйовдженою шерстю — доконаний результат дегенерації ссавця; жахливий виплодок кровоблуду і постійного канібалізму, що відбувався над землею і під нею; втілення жорстокого хаосу і вищиреного жаху, що таївся за межами життя. Вмираючи, воно подивилось на мене, і його очі мали ту саму дивну особливість, якою були позначені ті, інші очі, що вирячилися на мене під землею і викликали ті самі неясні спогади. Одне око було блакитне, а інше — каре. То були гетерохромні очі Мартензів з давніх легенд, і у незмірному катаклізмі безмовного жаху я зрозумів, що сталося зі зниклим родом — з жахливим, охопленим страхом перед грозою родом Мартензів.

Щури у стiнах

16 липня 1923 року я переїхав у Ексгемський пріорат[75], коли у ньому, нарешті, закінчились останні реставраційні роботи. Реставрація виявилась колосальною роботою, бо небагато залишилось від давно покинутої споруди — руїна, порожня мушля; але оскільки це була оселя моїх пращурів, мене не спиняли жодні витрати. Це місце залишалось незаселеним ще з часів Джеймса Першого, коли неймовірно жахлива, але цілком непояснима трагедія спіткала хазяїна, п’ятьох його дітей і кількох слуг, змусивши третього сина, мого безпосереднього предка і єдиного вцілілого члена родини, втікати від підозр і страху, які згущувалися над ним.

Коли єдиного спадкоємця оголосили убивцею, маєтності відійшли короні, а звинувачений не намагався ні виправдатись, ані повернути свою власність. Гнаний жахом, значно більшим, аніж сумління чи закон, одержимий єдиним бажанням — ніколи більше не бачити того замку, стерти його з пам’яті, Волтер де ла Поер, одинадцятий барон Ексгемський, утік до Вірджинії, де надбав родину, яка впродовж наступного століття стала відома як Делапор.

Ексгемський пріорат зоставався порожнім, хоча пізніше його і приєднали до земель роду Норріс, після чого через своєрідну архітектурну композицію ним серйозно зацікавилися вчені: у цій будівлі ґотичні вежі спиралися на саксонські і романські підмурки, фундаменти яких належали до ще давнішого стилю чи й мішанини стилів — римського, навіть друїдичного або справжнього кімрського, якщо вірити легендам. Цей фундамент був цілком винятковим, з одного боку він впирався у твердий вапняковий бескид, з краю якого пріорат дивився на пустельну долину на три милі західніше від села Анчестер.

Архітекторів і любителів старожитностей вабили ці дивні пережитки забутих століть, але сільський люд їх ненавидів. Вони ненавиділи замок ще сотні років тому, коли там жили мої предки, вони ненавиділи його і зараз, занедбаний і порослий мохом. Я ще й дня не пробув у Анчестері, а вже знав, що походжу з проклятого дому. А цього тижня робітники підірвали Ексгемський пріорат і зараз саме рівняли із землею залишки його фундаменту. Мені завжди були відомі скупі факти про мою родину, як і те, що мій перший американський предок прибув до Америки під гнітом дивних обставин. Втім, я зовсім не знав подробиць, бо серед Делапорів завжди існувала традиція мовчати про минуле. На відміну від наших сусідів-плантаторів, ми рідко вихвалялися предками-хрестоносцями чи іншими героями середньовіччя і ренесансу; про минуле родини взагалі не було жодних даних, окрім записів, що містилися у запечатаному конверті, який до Громадянської війни переходив від батька до старшого сина з вказівкою відкрити його після смерті попередника. Всі почесті, які нам належали, ми здобули уже в еміграції — славу гордого і шанованого, хоча й трохи відлюдькуватого і нетовариського роду з Вірджинії.

Під час війни наше становище похитнулося і все життя пішло шкереберть, коли згорів Карфакс[76], наш дім на берегах річки Джеймс. Мій дід, тоді уже старезний, загинув у тому вогняному пеклі, а з ним і конверт, який пов’язував нас із нашим минулим. Я й досі пам’ятаю цю пожежу так само чітко, як бачив її, коли мені було сім років: з усіма криками солдат Федерації, вересками жінок, із завиваннями і молитвами негрів. Мій батько був в армії, обороняв Річмонд, і після багатьох формальностей нам із мамою дозволили перетнути лінію фронту, щоб приєднатися до нього.

Після закінчення війни ми всі переїхали на Північ, на батьківщину моєї матері, де я і виріс, до зрілого віку ставши надзвичайно заможним і запеклим янкі. Ані я, ані мій батько так ніколи і не дізналися, що було у нашому спадковому конверті, тож коли я поринув у рутину ділового життя Массачусетса, то втратив будь-який смак до таємниць, які, очевидно, ховалися десь глибоко у корінні мого генеалогічного дерева. Якби ж то я підозрював, у чому вони полягали, то радо б віддав Ексгемський пріорат на поталу плісняві, кажанам і павукам!

Мій батько помер 1904 року, не залишивши жодних настанов ні мені, ні моїй єдиній дитині, Альфреду, десятирічному хлопчику, який виріс без матері. Саме мій син змінив порядок успадкування родинних традицій, бо я міг розповісти йому хіба лише несерйозні здогади про минуле роду, тоді як він, уже бувши офіцером авіації, коли війна занесла його до Англії 1917 року, писав мені про деякі цікаві легенди, що стосувалися наших предків. Вочевидь, у Делапорів була розмаїта і чомусь моторошна історія, бо друг мого сина, капітан Едвард Норріс з Королівського Повітряного флоту, що мешкав біля нашого родинного маєтку в Анчестері, згадував про якісь сільські перекази, за дикістю і неймовірністю до яких могла дорівнятися не кожна літературна вигадка. Сам Норріс, звісно, не сприймав їх усерйоз, але вони зацікавили мого сина і послужили хорошим матеріалом для його листів додому. Саме ці легенди всерйоз привернули мою увагу до заокеанського спадку, вони змусили мене замислитися про те, щоб викупити і відновити родинний маєток, який Норріс показав Альфредові в його мальовничому запустінні, і запропонував придбати його за зовсім незначну суму, оскільки власником будинку був його дядько.

Я купив Ексгемський пріорат 1918 року, але одразу ж був змушений відмовитись, хоча б тимчасово, від планів його реставрувати, бо мій син повернувся з війни безпомічним інвалідом. Упродовж двох наступних років його життя, навіть передавши управління бізнесом своїм партнерам, я не міг думати ні про що інше, крім догляду за ним.

У 1921 році я залишився самотнім фабрикантом-пенсіонером без жодної мети, молодість якого зосталися далеко позаду, тож я вирішив присвятити решту відведеного мені часу облаштуванню своєї нової власності. Навідавши Анчестер у грудні, я познайомився з капітаном Норрісом, вгодованим приємним молодиком, який був доброї думки про мого сина і неабияк допоміг мені у пошуках планів і переказів, що могли прислужитися для майбутніх робіт. Сам Ексгемський пріорат я сприймав цілком байдуже: безформні середньовічні руїни, вкриті лишайниками і поцятковані грачиними гніздами, небезпечно навислі над урвищем, без підлоги чи взагалі будь-яких слідів інтер’єру — голі стіни окремих веж.

Поступово відтвориши вигляд споруди, якою її покинули мої предки понад три століття тому, я заходився шукати робітників для його відновлення. Я був змушений наймати людей за межами поближніх поселень, бо селяни Анчестера були охоплені майже неймовірною ненавистю і страхом перед цим місцем. Почуття було настільки сильне, що іноді воно перекидалося навіть на запрошених працівників, спричиняючи численні втечі; стосувалося ж воно, як виявилося, і пріорату, і його давніх власників.

Мій син розповідав мені, що тутешні мешканці уникали його під час візитів просто тому, що він був де ла Поер, а зараз з тих самих причин і я почувався самотнім вигнанцем, аж доки селяни не переконалися, наскільки я мало знаю про свій спадок. Навіть і тоді вони мене все одно цуралися, так що більшість сільських переказів я був змушений збирати за посередництва Норріса. Мабуть, люди не змогли мені пробачити мого рішення відновити замок, який був для них символом нечестивості; забувши про раціональне мислення, вони вважали Ексгемський пріорат кублом злих духів і перевертнів.

Аналізуючи перекази, які для мене зібрав Норріс, і зіставляючи їх із записами науковців, які вивчали ці руїни, я дійшов висновку, що Ексгемський пріорат стояв на місці доісторичного храму — друїдичної або й додруїдичної споруди, яка була чи не сучасницею Стоунхенджа. Ніхто й не сумнівався, що тут колись проводилися моторошні ритуали, ходили навіть чутки, що з часом ці ритуали перейшли у завезений римлянами культ поклоніння Кібелі[77].

На підземній кладці досі можна було чітко розібрати літери «DIV… OPS… MAGNA. MAT…», знаки Великої Матері, похмуре поклоніння якій колись марно забороняли римським громадянам. Як свідчать викопні рештки, Анчестер свого часу був табором третього авґустіанського легіону, і вважалося, що у них процвітав храм Кібели, він завжди був повний вірян, які провадили там невідомі ритуали під орудою фригійського священика. Легенди стверджують, що кінець старої релігії не поклав край оргіям у храмі, а жерці жили з новою вірою без жодних реальних змін. Так само кажуть, що кінець римського панування не поклав край ритуалам цього культу і деякі сакси навіть долучилися до того, що зосталося від храму, і надали йому нових рис, зробивши його центром культу, перед яким тремтіла половина гептархії[78]. Близько 1000 року н. е. це місце згадується у хроніці як важливий кам’яний пріорат, який слугував обителлю дивному і могутньому чернечому ордену. Він був оточений розлогими садами і не мав захисних мурів, бо люди й самі його боялися. Його не зруйнували вікінги, але після норманського завоювання він, мабуть, серйозно занепав, бо в нього не було жодного попереднього власника, коли 1261 року Генріх Третій передав це місце у подарунок моєму предкові, Ґілберту де ла Поеру, першому баронові Ексгемському.

До цього року не було жодних поганих згадок про мій рід, але тоді мусило трапитись щось дивне. Одна хроніка 1307 року згадує де ла Поерів як «проклятих Богом», а серед сільських легенд і взагалі немає нічого, крім злісного і безмежного жаху в оповідях про замок, який було зведено на фундаментах старого храму і пріорату. Оповідки біля вогнища могли змагатися між собою у страхітливості, а боязкі недомовки та похмурі натяки робили їх ще страшнішими. Мої предки поставали демонським кодлом, поруч з якими Жіль де Ре[79] і Маркіз де Сад[80] здавалися невинними дітьми, на них навіть покладали провину за зникнення селян упродовж кількох поколінь.

Найгіршими персонажами, очевидно, були барони та їхні безпосередні спадкоємці; принаймні, найбільше шепотілися саме про них. Якщо ж раптом спадкоємець виявлявся доброчесним, казали, що він помирав таємничою смертю в юному віці, поступаючись місцем типовому потомству. Здавалося, що в роду існує якийсь внутрішній культ, очолюваний його главою, відкритий навіть не для всіх членів родини. В основі цього культу лежав радше характер, аніж кровна спорідненість, бо до нього належали і ті, хто ставав членом родини, одружуючись у прийми. Так, пані Марґарет Тревор із Корнуола, дружина Ґодфрі, другого сина п’ятого барона, стала уособленням нічного жахіття для дітей всієї околиці, демонічною героїнею жахливої старої балади, яку ще й досі пам’ятали біля кордонів Уельсу. Також збереглася в баладах, хоч і з іншої причини, жахлива історія панни Мері де ла Поер, яка невдовзі після одруження із графом Шрусфілда стала жертвою убивства, вчиненого самим графом у спілці зі своєю матір’ю. Священик, якому вони висповідалися в тому, про що не наважилися розповісти світові, відпустив обом убивцям гріх і благословив їх.

Ці перекази і балади, сповнені грубих забобонів, викликали у мене сильну огиду. Особливо мене дратували їхня живучість і така тривала ненависть до мого батьківського роду; хоча закиди щодо жахливих звичок неприємно нагадали один відомий мені скандал з моїм близьким родичем — кузеном, молодим Рендольфом Делапором із Карфакса, який після повернення з Мексиканської війни оселився серед негрів і став жерцем вуду.

Значно менше мене турбували якісь дивні історії про стогони і завивання у відкритій усім вітрам долині під вапняковою скелею; про замогильний сморід після весняних дощів; про якусь бліду штуку, на яку однієї ночі у чистому полі наступив кінь сера Джона Клейвза; про слугу, який збожеволів від побаченого у пріораті при світлі дня. Ці історії здавалися мені просто моторошними баєчками, і водночас я ставився до них цілком скептично. Важче було ігнорувати згадки про зниклих селян, хоча у середньовічному повсякденні такі події і не були чимось надзвичайним. Надмірна цікавість призводила до смерті, і довкола Ексгемського пріорату на стінах тепер зруйнованих бастіонів не одна відтята голова виставлялася на загальний огляд.

Кілька історій були надзвичайно яскравими, настільки, що я пошкодував, що замолоду не вивчав порівняльної міфології. Існувало, наприклад, повір’я про легіони перетинчастокрилих демонів, які щовечора навідували відьомські шабаші у пріораті — нібито у садах замку саме для них вирощували величезні врожаї кормових овочів. Але найнеймовірнішою з усіх була драматична оповідь про щурів — про орди паразитів, які висипали із замку через три місяці після трагедії, яка і спричинила його спустошення: брудна, огидна, жадібна армія змітала все на своєму шляху, знищуючи птицю, котів, собак, свиней, овець і навіть безпомічних людей, перш ніж їх шал вдалося стримати. Про цю незабутню навалу існував цілий і цілком окремий цикл легенд, бо щури розсіялися серед сільських хат і принесли із собою прокляття і жах.

З таким багажем знань я зі старечою впертістю взявся до відбудови маєтку моїх предків. У жодному разі не варто думати, що ці історії сформували психологічну атмосферу довкола мене. До того ж мене постійно підбадьорював і заохочував капітан Норріс, а також допомагали любителі старовини з мого оточення. Через два роки після початку робіт, коли відновлення замку було завершене, я оглядав просторі покої, обшиті дерев’яними панелями стіни, склепінчасті стелі, стрілчасті вікна і широкі сходи з гордістю, яка цілком компенсувала чималу вартість реставрації.

Кожна середньовічна деталь була майстерно відтворена, а нові деталі — майстерно вписані в оригінальні стіни і фундаменти. Отже, оселю моїх предків було відновлено, і тепер усе, чого я прагнув, — це нарешті обілити репутацію роду, який обривався на мені. Я планував постійно тут мешкати і довести, що де ла Поер (бо я знову повернувся до оригінального написання прізвища) не такі, якими їх змальовують легенди. Моє життя мало бути приємним ще й тому, що, попри свій середньовічний вигляд, Ексгемський пріорат став повністю оновленим, тож у ньому не було ні паразитів, ані привидів.

Як я вже казав, до замку я переїхав 16 липня 1923 року. Моя челядь складалася із семи слуг і дев’яти котів, яких я неймовірно любив. Мій найстарший кіт, Ніґер, мав сім років і приїхав зі мною з Болтона, штат Массачусетс; інших я надбав, мешкаючи в родині капітана Норріса, поки тривали роботи з реставрації пріорату.

П’ять днів наше життя плинуло цілком спокійно, я збавляв час, переважно систематизуючи інформацію про свою родину. Тепер я мав деякі ґрунтовні записи про останню трагедію і втечу Волтера де ла Поера і вважав, що то були такі самі записи, як і ті, що зникли серед наших спадкових документів під час пожежі у Карфаксі. Здається, мого предка небезпідставно звинувачували у вбивстві усіх членів своєї сім’ї, коли ті спали, окрім лише чотирьох довірених слуг. Це сталося приблизно через два тижні після вражаючого відкриття, яке його повністю змінило, але яке він не довірив нікому, окрім слуг, які йому допомагали і опісля втекли разом із ним — до місцевого ж люду долинули хіба що непевні натяки.

Цю зумисну різанину, в якій загинули його батько, троє братів і двоє сестер, селяни щиро виправдовували, а представники закону зробили все можливе, щоб зам’яти справу, так що, уникнувши покарання чи публічного осуду і залишаючись шанованою людиною, злочинець безперешкодно втік до Вірджинії; зазвичай шепотіли про те, що він позбавив ці землі від якогось споконвічного прокляття. Я навряд чи можу навіть припустити, що за відкриття могло призвести до настільки жахливого вчинку. Волтер де ла Поер змалечку мав би знати моторошні чутки про власну родину, тож навряд чи вони могли стати таким несподіваним поштовхом. Чи він став свідком якогось мерзенного давнього обряду, чи наштовхнувся на якийсь страхітливий символ або одкровення в самому пріораті чи його околицях? В Англії він мав репутацію сором’язливого, стриманого молодика. У Вірджинії ж він здавався не стільки злим і жорстким, скільки стривоженим і обережним. У щоденнику іншого шукача пригод, Френсіса Гарлі із Бельв’ю, він згадується як людина надзвичайно справедлива, чесна і тактовна.

22 липня трапилась подія, яка, хоча спочатку й залишилась непоміченою, згодом у світлі подальших подій набула неабиякого значення. Вона була настільки незначною, що нею легко було знехтувати, дивно, що її взагалі зауважили з огляду на обставини; варто пам’ятати, що мешкав я у будівлі практично повністю оновленій, за винятком стін, оточений ретельно дібраним штатом обслуги, і ні я, ні вони не були схильні надумувати собі зайвого.

Зараз же я заледве це пригадую: мій старий чорний кіт, чиї звички я знаю аж надто добре, став дуже стривожений і збуджений, що геть не було на нього схоже. Він без угаву бігав з кімнати у кімнату, увесь час був насторожі і постійно нюшив попід стінами, які були частиною ґотичного компоненту будівлі. Я розумію, наскільки банально це звучить — ніби вірний пес у байці про привидів, який завжди гарчить, перш ніж його хазяїн побачить постать у простирадлі, — а все ж я не міг повністю позбутися тривожного відчуття.

Наступного дня служник поскаржився на неспокій, що поширився на всіх котів у домі. Він прийшов до мене у кабінет, простору західну кімнату на другому поверсі, зі стрілчастими склепіннями, панелями з чорного дуба і тристулковим ґотичним вікном, яке виходило на вапнякову скелю і безлюдну долину; поки він говорив, я побачив свого Ніґера, який скрадався уздовж західної стіни, дряпаючи нові панелі, покладені поверх давнього каменю.

Я пояснив служнику, що мабуть там просто залишився запах старої кладки, невловимий для людських чуттів, але навіть крізь нову дерев’яну обшивку неприємний для чутливого нюху кота. Я справді так вважав, а коли хлопець припустив, що то можуть бути миші чи щури, я відповів, що щури звідси зникли триста років тому і що навіть польові миші з довколишніх ланів, яких тут і так ніколи не було, заледве зможуть пролізти за ці стіни. Того ж таки дня я заскочив до капітана Норріса, який запевнив мене, що було б геть неймовірно, якби польова миша отак раптово і безпричинно опинилася у кам’яному замку.

Увечері, як завжди, поговоривши зі слугою, я пішов до покою у західній вежі, який обрав собі за спальню. З кабінету до неї вели кам’яні сходи і коротка галерея — сходи збереглися ще від старого замку, галерею ж переробили наново. Кімната була кругла, висока, без дерев’яних панелей, завішана лише гобеленами, які я сам вибирав у Лондоні.

Впустивши Ніґера до кімнати, я зачинив важкі двері у готичному стилі і почав готуватися до сну при світлі електричних лампочок, стилізованих під свічки, після чого вимкнув світло і влігся у різьблене ліжко під балдахіном, а кіт поважно вмостився на своєму звичному місці біля моїх ніг. Я не запинав штор і дивився у вузеньке вікно, до якого лежав обличчям. Небо було осяяне загравою, й ажурні плетива вікна красиво вимальовувались супроти неї.

Мабуть, я непомітно для себе самого заснув, бо пригадую неясне відчуття виринання зі сну, коли кіт несамовито зірвався зі свого насидженого місця. Я бачив його у досвітньому напівмороці, голова витягнута вперед, передні лапи спираються на мою щиколотку, задні лапи напівзігнуті. Він пильно вдивлявся в якесь місце на стіні ледь західніше вікна, в якому, як на мене, не було нічого особливого, але тепер мій погляд мимохіть теж був спрямований туди.

Що більше я вдивлявся, то чіткіше розумів, що Ніґер нервував не просто так. Я не впевнений, чи й справді ворушилися настінні гобелени. Думаю, таки ворушилися — ледве-ледве. Але в чому я можу заприсягтися, то це в тому, що за ними я почув тиху, однак вловиму метушню, ніби шаруділи щури чи миші. Раптом кіт стрибнув на один із гобеленів, своєю вагою зірвавши його на підлогу і оголивши вологу, давню кам’яну стіну; подекуди на ній були латки від ремонту, але жодного сліду злодійкуватих гризунів.

Ніґер снував підлогою попід тією частиною стіни, роздираючи зірваний гобелен і час від часу намагаючись просунути лапу поміж стіною і дубовою підлогою. Він нічого не знайшов і через деякий час стомлено повернувся на своє місце біля моїх ніг. Я не підводився, але тієї ночі більше не спав.

Вранці я опитав усіх слуг, однак ніхто з них не помітив нічого незвичного, хіба що кухарці пригадалася дивна поведінка кота, який спочивав на підвіконні. Посеред ночі кіт раптом завив, збудивши кухарку, і та встигла побачити, як кіт стрімголов вибігає у відчинені двері і мчить сходами униз. Я продрімав до пообіддя, а тоді знову поїхав до капітана Норріса, якого надзвичайно зацікавило те, що я йому розповів. Дивні випадки — незначні, але цікаві — збудили в ньому спогади про низку місцевих зловісних історій. Ми були щиро вражені появою щурів, тож Норріс позичив мені паризьку зелень[81] і кілька пасток, які після мого повернення ми зі слугами розклали у стратегічно важливих місцях.

Я ліг рано, бо був дуже сонним, але мене тривожили нічні жахіття. Мені снилося, що я дивлюся з неймовірної висоти вниз у напівосвітлений ґрот, по коліна залитий нечистотами, де білобородий демон-свинопас зі своїм костуром пас отару якихось вкритих лишаєм немічних істот, сам вигляд яких сповнював мене невимовною огидою. Тоді свинопас зупинився і, відірвавшись від свого заняття, кивнув комусь головою, і у смердючу безодню заструменіла велетенська зграя щурів, щоб пожерти і гидких істот, і їхнього пастуха.

Із цього жахливого сну мене раптово пробудив рух Ніґера, який за звичкою спав біля моїх ніг. Цього разу я вже знав, чому у нього настовбурчена шерсть, чому він шипить і що за страх змусив його вп’ясти пазурі у мою щиколотку, не усвідомлюючи, що завдає мені болю: з кожного боку кімнати стіни були сповнені гидотними звуками хижої метушні величезних голодних щурів. Зоря вже зійшла з неба, тож не було видно, що діється за гобеленами — ту частину, яка обірвалася, вже замінили, — але я не настільки злякався, аби не ввімкнути світла.

Коли загорілися лампи, я побачив, що всі гобелени жахливо тремтять, і їхнє майстерне плетиво утворює неповторний танок смерті. Рух майже відразу ж припинився, шум також стих. Підвівшись, я ткнув у гобелен довгою ручкою грілки, яка лежала поруч, і відхилив одне полотнище, аби поглянути за нього. Там не було нічого, крім тинькованої кам’яної стіни, навіть кіт перестав відчувати сторонню присутність. Коли я оглянув пастку, яку поставив у себе в кімнаті, то виявив, що дверцята захряснені, але те, що у неї втрапило, зникло.

Я вже навіть не думав про те, щоб знову лягти спати, тож, засвітивши свічку, відчинив двері і вийшов галереєю на сходи до свого кабінету, тручись мені об ноги, поруч ішов Ніґер. Але перш ніж ми ступили на кам’яні сходи, кіт стрімголов кинувся вперед і зник. Самотньо спускаючись сходами, я раптово вловив звуки, які долинали знизу, з великої зали; звуки, які ні з чим неможливо було переплутати.

Обшиті дубовими панелями стіни ожили щурами, які просто кишіли під ними, а Ніґер гасав туди-сюди у шалі мисливця, що втратив здобич. Спустившись донизу, я увімкнув світло, але цього разу шум не стих. Щури продовжували скаженіти і метушитися під панелями настільки виразно, що я навіть міг визначити напрямок їхнього руху. Звідкілясь згори незліченними ордами ці істоти, всі як один, переміщувалися кудись униз, у невідомі глибини.

Я почув кроки у коридорі, і за мить двоє слуг розчинили масивні дерев’яні двері. Вони шукали в будинку джерело незрозумілої тривоги котів, від якої всі вони немов показилися — гасали туди-сюди сходами, шипіли і вигинали спини, всівшись перед замкненими дверима нижнього підвалу[82]. Я запитав, чи чули вони щурів, але ті відповіли заперечно. Та щойно я зібрався звернути їхню увагу на звуки у панелях, як зрозумів, що шарудіння стихло.

У супроводі двох слуг я спустився до дверей нижнього підвалу, але на той час коти вже зникли. Підземелля я вирішив обстежити пізніше, а поки лише пройшовся і оглянув усі пастки. Вони всі спрацювали, але у жодній не було здобичі. Заспокоївши себе, що ніхто, крім мене і котів, не чув щурів, я до ранку сидів у кабінеті, пригадуючи і роздумуючи над кожною найменшою подробицею легенд про своє помешкання, які мені тільки вдалось віднайти. Перед полуднем я трохи поспав в одному зі зручних бібліотечних крісел, які поставив там усупереч власному плану середньовічного умеблювання. Опісля я зателефонував капітанові Норрісу з проханням приїхати і допомогти мені обстежити підземелля.

Ми не знайшли геть нічого незвичайного, хоч і не могли потамувати хвилювання від того, що цю крипту будували руки римлян. Кожне низьке склепіння і масивна колона були римськими — не груба саксонська стилізація римського стилю, а суворий і гармонійний класицизм епохи цезарів; стіни були вкриті написами, уже відомими археологам, які не раз обстежували споруду, — написи на кшталт «P. GETAE. PROP… TEMP… DONA»… і «L. PRAEG… VS… PONTIFI… ATYS»…

Згадка про Аттіса змусила мене здригнутися, бо я читав Катулла і знав дещо про жахливі ритуали поклоніння східному богові, що тісно переплелося із культом Кібели. При світлі ліхтарів ми з Норрісом намагалися розібрати дивні і майже стерті зображення на деяких прямокутних кам’яних блоках, які, очевидно, правили тут за вівтарі, але майже безуспішно. Ми згадали, що один фрагмент, щось схоже на променисте сонце, за словами вчених, має не романське походження, і, вірогідно, ці вівтарі були успадковані римськими жерцями від старішого і, можливо, автохтонного храму, що стояв на цьому ж місці. Мене зацікавили брунатні плями, які темніли на одному із вівтарів. Найбільший, у центрі кімнати, мав на поверхні сліди розпалюваного там вогню — ймовірно, для жертовних спалень.

Це все, що було у крипті, під дверима якої завивали коти і в якій ми з Норрісом вирішили заночувати. Слуги знесли донизу два дивани, і я наказав їм не зважати на поведінку котів уночі, Ніґера ж я взяв собі за компанію, сподіваючись на його допомогу. Ми щільно зачинили величезні дубові двері з вентиляційними отворами, роботи уже сучасних майстрів, і, на моє прохання залишивши запаленими ліхтарі, вляглися і стали чекати розвитку подій.

Крипта була вмурована глибоко у фундамент пріорату, безсумнівно, набагато глибше поверхні вапнякової скелі, яка нависала над безлюдною долиною. Я не мав сумнівів стосовно того, що саме сюди прагнули дістатися щури, які взялися невідомо звідки, хоч і не міг сказати чому. Поки ми лежали, очікуючи, я час від часу поринав у неглибокий сон, з якого мене будило неспокійне вовтузіння кота біля ніг.

Ці мої сни достоту не повторювали, але все ж були страхітливо схожими на ті, що наснилися мені минулої ночі. Я знову побачив похмурий ґрот, свинопаса із невідомими вкритими лишаями істотами, які борсались у нечистотах, і цього разу з плином сну усе в ньому здавалося ближчим і чіткішим — настільки чітким, що я міг навіть розрізнити риси цих істот. Я вглядівся у потворні риси одного з них — і прокинувся з таким криком, що Ніґер, зірвавшись, утік, а капітан Норріс, який не спав, гучно розреготався. Якби Норріс знав причину того, що змусило мене кричати, то він би ще дужче сміявся, а може, й навпаки — менше. Проте аж донедавна я мало що пам’ятав із того сну. Несамовитий страх часто дуже милосердно стирає пам’ять.

Норріс розбудив мене, коли все знову почалося. Він тихенько поторсав мене за плече, вириваючи мене з того самого страшного сну, і закликав прислухатись до котів. А послухати і справді було що, бо за зачиненими дверима коїлася справдешня вакханалія котячих вересків і шкряботіння, Ніґер же, не зважаючи на своїх родичів за дверима, ошаліло кружляв попід кам’яними стінами, в яких чинилося те саме стовпотворіння пацючих орд, яке розбудило мене минулої ночі.

У мені здійнялась хвиля пронизливого жаху, бо відбувалося щось аномальне, чому неможливо було дати раціонального пояснення. Ці щури, якщо тільки вони не породження божевілля, що вразило лише мене з котами, риють нори і прослизають всередину римських стін, які я вважав суцільними вапняковими блоками… хіба що за більш ніж сімнадцять століть вода попромивала там наскрізні тунелі, в яких поселилися ці гризуни… Але хай навіть так, мій примарний жах від цього не зменшився; якщо це і справді були живі шкідники, чому тоді Норріс не чув їхньої огидної метушні? Чому він закликає мене дивитися на Ніґера і слухати котів за дверима, але не має жодного уявлення, що могло їх так несамовито і незрозуміло розбурхати?!

До того часу, коли я настільки раціонально, наскільки зміг, спромігся йому все розповісти про те, що, як мені здається, я чув, мої вуха могли вловити вже хіба останні відголоски метушні, що, затихаючи, скочувалась усе далі вниз, під найглибші підвали, аж доки здалося, що ціла скеля піді мною була сповнена щурів, які шукали невідомо чого. Норріс до цього поставився не настільки скептично, як я припускав, а навпаки, здавалося, страшенно цим зацікавився. Він звернув мою увагу на те, що коти за дверима також затихли, ніби втративши слід щурів; натомість, схоже, Ніґер знавіснів ще більше і несамовито дряпав основу величезного кам’яного вівтаря посередині крипти, який зараз був ближче до Норріса, аніж до мене.

Мій страх перед невідомим був справді могутнім. Коїлося щось вочевидь неймовірне, і я побачив, що капітан Норріс, молодший, міцніший і від природи явно більший за мене матеріаліст, був вражений нітрохи не менше — можливо через те, що з дитинства був дуже добре обізнаний з місцевими легендами. Якийсь час ми могли хіба що дивитися на старого чорного кота, який все несамовитіше дряпав підмурок вівтаря, час від часу поглядаючи на мене і нявкаючи, ніби просячи мене щось вдіяти.

Норріс підніс ліхтар до самого вівтаря і оглянув те місце, яке так дряпав Ніґер, потім мовчки став навколішки і почав віддирати багатовікові лишайники з масивного дороманського вівтаря, де він з’єднувався з мозаїчною підлогою. Він нічого не знайшов і вже збирався облишити пошук, коли я завважив доволі звичну річ, від якої, проте, мене кинуло в дрож, хоча вона лише підтвердила те, про що я вже здогадувався, не додавши нічого нового до попередніх підозр.

Я сказав про це Норрісу, і ми обоє застигли, приголомшені цим неймовірним відкриттям і усвідомленням його значення. Усе було просто: вогник ліхтаря, поставленого на підлозі біля вівтаря, ледь помітно, але все ж помітно, коливався у струмені повітря — повітря, якого раніше не було і яке, безсумнівно, надходило зі щілини між підлогою і вівтарем у тому місці, в якому Норріс поздирав лишайники.

Решту ночі ми провели у добре освітленому кабінеті, нервово обговорюючи подальші дії. Самого лише відкриття того, що існує підземелля, глибше за найглибші знані підмурки римської доби, підземелля, досі не відкрите допитливими археологами, які нишпорили тут останні триста років, було б достатньо, щоб вразити нас і без зловісних подій. З огляду на обставини враження було двоїсте, і ми опинилися перед вибором: через забобони облишити пошуки і назавжди закрити пріорат або ж, відважившись на пригоди, сміливо зазирнути нижче, хоч би який жах чекав нас у незнаних глибинах.

Над ранок ми досягли компромісу і вирішили поїхати в Лондон, щоб зібрати там групу археологів і вчених, які б допомогли нам розкрити таємницю. Варто зазначити, що перш ніж покинути підземелля, ми марно намагалися зрушити з місця центральний вівтар, який наразі вважали брамою до нових глибин невідомого жаху. Які таємниці відкриє ця брама, належало з’ясувати людям, мудрішим за нас.

Упродовж багатьох днів, проведених у Лондоні, ми з капітаном Норрісом викладали факти, припущення і повір’я п’ятьом видатним ученим, людям, які б виправдали довіру і з повагою поставились до будь-яких родинних таємниць, які могли виявити майбутні пошуки. Вони не тільки не мали наміру насміхатися з нас, а навпаки, глибоко зацікавилися ситуацією і виявили щире співчуття. Навряд чи потрібно наводити тут їхні імена, скажу тільки, що серед них був сер Вільям Брінтон, який свого часу вразив увесь світ розкопками у Троаді. Коли ми всі разом сіли на потяг до Анчестера, я відчув, що стою на порозі жахливих відкриттів — можливо, це відчуття було навіяне ще й загальним настроєм скорботи серед багатьох американців через несподівану смерть нашого Президента[83] на іншому кінці світу.

Увечері 7 серпня, коли ми прибули у Ексгемський пріорат, слуги запевнили мене, що за час моєї відсутності там не сталося нічого незвичного. Коти, навіть старий Ніґер, були цілком спокійні, а в усьому домі не спрацювала жодна пастка. Ми збиралися почати дослідження наступного дня, а тим часом я розмістив гостей у підготовлених для них кімнатах.

Сам я пішов спати до своєї спальні у вежі, Ніґер, як зазвичай, лежав упоперек моїх ніг. Я швидко заснув, але мене одразу ж почали діймати нічні жахіття. Мені марилось римське свято, ніби бенкет Тримальхіона[84], де на закритій тарелі посеред столу лежало щось жахливе. Тоді знову повернулося те прокляте, огидне видиво свинопаса і його мерзенної череди у тінистому гроті. Але коли я прокинувся, надворі уже був день, і з нижньої частини будинку долинали цілком природні звуки. Щури, живі чи примарні, мене не потурбували, а Ніґер продовжував так само спокійно спати. Спускаючись донизу, я зауважив, що скрізь панував безмежний спокій, який на вранішньому зібранні один із дослідників — що його через характер усі називали Торнтоном[85] — доволі химерно пояснив тим, що, мовляв, певні сили уже показали мені все, що я, на їхню думку, мав побачити.

Все було готове до роботи, тож об 11 ранку наша група, яка складалась із сімох чоловік, озброївшись потужними електричними ліхтарями і археологічним знаряддям, спустилася у підземелля і замкнула за собою двері. Ніґера ми взяли із собою, бо дослідники покладалися на його виняткове чуття і хотіли, щоб він був з нами у разі, якщо нізвідки знову ринуть гризуни. Ми лише побіжно оглянули римські написи і зображення на одному з вівтарів, бо троє з дослідників їх уже бачили раніше, а всі інші чудово знали про них. Найпильнішу увагу ми зосередили на славнозвісному центральному вівтарі, тож уже через годину, застосувавши якісь невідомі противаги, сер Вільям Брінтон зумів відхилити його назад.

Унизу нам відкрився жах, якого б ми просто не витримали, якби не були до нього готові. Крізь квадратний отвір у мозаїчній підлозі, на прольоті кам’яних східців, настільки стертих, що посередині вони перетворились на гладенький спуск, ми побачили розсипи кісток — людських або схожих на людські. Ті, які ще трималися купи у вигляді скелетів, виражали панічний жах, на всіх кістках виднілися сліди щурячих зубів. Форма черепів вказувала на очевидний ідіотизм, кретинізм або примітивну мавпоподібність.

Над цими гидотно засміченими східцями нависало склепіння вирубаного у суцільній скелі проходу, крізь який і надходив потік повітря. Це не був раптовий і затхлий подув із закритого підземелля, а прохолодний свіжий вітерець. Не зволікаючи, ми з деяким хвилюванням стали розбирати завали кісток на східцях у проході. Саме тоді сер Вільям, обстежуючи вирубані у камені стіни, з цікавістю спостеріг, що, з огляду на напрямок ударів, тунель мусив бути пробитий знизу.

Тепер мені слід бути розважливим і ретельно добирати слова. Спустившись униз на кілька сходинок посеред обгризених кісток, ми побачили попереду світло; не якусь там містичну фосфоресценцію, а яскраве денне світло, яке могло проникати хіба що через невідомі отвори у скелі, яка виходила на пустище. Нас не здивувало те, що ці отвори не були помітними ззовні, — долина була цілковито безлюдна, а скеля настільки висока і прямовисна, що тільки повітроплавець міг би ретельно дослідити її поверхню. Ще кілька сходинок — і від того, що ми побачили, нам у прямому сенсі перехопило подих; настільки у прямому, що Торнтон, наш психолог, упав непритомним на руки вражених чоловіків, які стояли за його спиною. Норріс, повновиде обличчя якого миттєво зблідло й осунулось, щось дико і нерозбірливо закричав, а я, здається, просто захлинувся, намагаючись ковтнути повітря, і заплющив очі.

Чоловік позаду — єдиний у групі, хто був старший за мене — лише прохрипів «О Боже!» таким надламаним голосом, якого мені ще не доводилось чути. Із семи чоловік тільки сер Вільям Брінтон зберіг самовладання, що робить йому честь тим більше, що він ішов попереду всієї групи і першим це все побачив.

То був похмурий ґрот неймовірної висоти, який простягався уперед далі, ніж сягало око; підземний світ, сповнений безмежних таємниць і жахливих здогадів. Там були і цілі споруди, і руїни — одного наляканого погляду було досить, щоб побачити дивні обриси могильників, кола, складені з монолітів, римську будівлю з низьким куполом, напіврозвалений саксонський жертовник і ранньоанглійську дерев’яну споруду, але все це блякло перед жахливим видовищем, яким, власне, була уся поверхня землі. На кілька ярдів у висоту зусібіч здіймалися божевільні купи людських кісток чи, принаймні, кісток, що настільки ж нагадували людські, як і ті, що трапилися нам на сходах. Вони простягались, немов пінисте море, деякі відокремлені, а деякі ще тримались купи у формі цілих скелетів чи їхніх частин, застиглих у позах просто диявольського шаленства, ніби відбиваючись від якоїсь загрози або заціпенівши у не менш жахливих людожерних позах.

Коли доктор Траск, антрополог, обстежив черепи, то виявив, що тут спостерігається специфічна деградація, яка геть збила його з пантелику. Більшість із них на еволюційній драбині стояли на кілька щаблів нижче, ніж пілтдаунська людина[86], але в кожному разі вони безсумнівно належали людям. Чимало черепів свідчили про вищий рівень розвитку, а кілька екземплярів належали до сучасного цілком розвиненого типу. Усі кістки були погризені, переважно щурами, але на деяких були помітні ще й сліди людських зубів. Упереміш із ними лежали маленькі щурячі кісточки — полеглі воїни смертоносної армії, якою завершувалася ця давня трагедія.

Я не перестаю дивуватися, як упродовж того жахливого дня одкровень всі ми залишилися живими і змогли зберегти здоровий глузд. Ні Гофман, ані Гюїсман[87] не змогли б створити сцени неймовірнішої, огиднішої, сповненої більшого ґотичного гротеску, аніж цей тінистий ґрот, який ми всімох оглядали; щокроку натрапляючи на все нові відкриття, намагаючись не думати про події, які, вочевидь, відбувалися тут триста, тисячу, чи дві тисячі, а чи навіть десять тисяч років тому. Це був справжній передпокій пекла, бідолаха Торнтон знову зомлів, коли Траск сказав йому, що, судячи зі скелетів, деякі люди в цьому підземеллі уже двадцять, а то і більше поколінь пересувалися на чотирьох кінцівках.

Коли ми стали розбирати руїни, на попередні жахи почали громадитись нові. Чотириногі істоти — а серед них і кілька випадкових двоногих — утримувалися у кам’яних загонах, з яких, вони, мабуть, вирвались, гнані нестерпним голодом чи страхом перед щурами. Їх там були цілі стада, і їх, очевидно, відгодовували кормовими овочами, залишки яких впізнавалися у чомусь на кшталт перегнилого силосу на дні величезних кам’яних резервуарів, давніших за сам Рим. Тепер я знаю, навіщо моїм предкам були потрібні такі величезні сади — як би мені хотілося це забути! Для чого потрібні були людські отари, запитувати теж не доводилося.

Стоячи з ліхтарем серед римських руїн, Сер Вільям перекладав опис найбільш мерзенного ритуалу, про який я будь-коли чув; розповідав про своєрідну обрядову їжу стародавнього культу, що його жерці культу Кібели згодом доєднали до власного. Звиклий до воєнних траншей Норріс, вийшовши з давнього англійського будинку, ледве стояв на ногах. Для нього вже не було сюрпризом, що то була м’ясарня і кухня водночас, — але геть непросто було бачити у такому місці знайоме англійське начиння і читати англійською мовою написи на стінах, датовані ще 1610 роком. Я не міг увійти в цей дім — дім, злочини якого обірвав лише кинджал мого предка, Волтера де ла Поера.

Я наважився зайти лише до невисокої саксонської будівлі із виваленими дубовими дверима і побачив усередині жахливий ряд десяти кам’яних камер з іржавими ґратами. У трьох із них були скелети ув’язнених людей високого рівня цивілізаційного розвитку, на пальці одного я побачив перстень з печаткою, на якій було вигравіювано мій власний герб. Під римською каплицею сер Вільям знайшов підземелля із набагато давнішими камерами, але всі вони були порожні. Під ними був низенький лаз із акуратно складеними кістками, на деяких із них збереглися жахливі написи латиною, грецькою і фригійською мовами, вигравіювані поряд.

Тим часом доктор Траск відкрив один із доісторичних могильників і витяг на світ божий людські черепи, що будовою лише незначною мірою відрізнялися від черепів горили, на яких були ідеографічні різьблення, які неможливо передати. Лише мій кіт зовсім безтурботно сновигав серед усього цього жаху. Одного разу я побачив, як він незворушно всівся на горі з кісток, і замислився над таємницями, в які проникають його жовті очі.

Частково, на якийсь мізерний відсоток усвідомивши страхітливі одкровення цього похмурого приміщення — приміщення, так зловісно передбаченого моїми снами, — ми вирушили углиб, здавалося, безконечної чорної як ніч печери, куди крізь тріщини у скелі не міг проникнути жоден промінчик світла. Ми ніколи не дізнаємося, що за невидимі стигійські світи зяяли за межами нашого короткого переходу, бо ми вирішили, що такі таємниці згубні для людства. Та й досить було ступити кілька кроків — і попереду чатувало чимало жахливих речей, бо не встигли ми далеко відійти, як у світлі ліхтаря перед нами постала проклята безкінечність ям, де бенкетували щури, яких раптова нестача їжі погнала до отар істот, що теж голодували, а потім уже — і з самого пріорату, і це вилилося у те достопам’ятне і спустошливе нашестя, якого ніколи не забудуть селяни.

Господи! Ті чорні трупні ями з розтрощеними, висмоктаними кістками і розбитими черепами! Ті страхітливі ущелини, які упродовж незліченних проклятих століть заповнювалися кістками пітекантропів, кельтів, римлян і англійців! Деякі з них були вщерть забиті, і ніхто не зміг би виміряти їхньої глибини. Інші у променях наших ліхтарів здавалися бездонними, їх населяли безіменні витвори нашої уяви. А що ж було зі щурами, які тут, у чорноті, у цьому жахливому Тартарі потрапили у пастку?

Одного разу моя нога зісковзнула із самісінького краю ями, і за мить я опинився у полоні абсолютного жаху. Мабуть, я стояв там уже доволі довго, бо з усієї нашої групи не було видно нікого, окрім огрядного капітана Норріса. Тоді з чорнильної, безмежної відстані долинув звук, який я, здавалося, впізнав; я побачив, як, мов крилатий єгипетський бог, мій старий чорний кіт промчав повз мене просто у темряву незвіданої безодні. Я не відставав, і за мить у мене не залишилось жодних сумнівів. То була зловісна метушня тих породжених пеклом щурів, які завжди перебувають у пошуках нових пожертв і які привели мене у ці вишкірені печери центру землі, де Ньярлатотеп, божевільний безликий бог, сліпо завиває у темряві під насвистування двох безформних і недоумкуватих флейтистів.

Мій ліхтарик погас, але я продовжував бігти. Я чув голоси, виття і відлуння, але над усім цим м’яко здіймалось диявольське, зловісне тупотіння; воно поступово зринало, зринало, як задубілий роздутий труп тихо зринає на хвилях маслянистої ріки, яка під безкінечними оніксовими мостами несе води до чорного гнилого моря.

Щось врізалось у мене — м’яке і округле. То, либонь, були щури; несамовите, щільне стовписько гризунів, які пожирають і живих і мертвих… Чому б щурам не з’їсти де ла Поера, якщо вже де ла Поери їли заборонені речі?.. Війна зжерла мого хлопчика, будь вони всі прокляті… а янкі зжерли Карфакс, і у його вогні згорів мій дід і його таємниця… Ні, ні, кажу вам, я не той диявольський свинопас у похмурому гроті! У тих жалюгідних вкритих паршою істот було обличчя не Едварда Норріса! Хто сказав, що я де ла Поер? Норріс живий, а мій хлопчик помер!.. То Норрісу знову належатимуть ці землі?.. Це вуду, кажу вам… та плямиста змія… Бісів Торнтон, я тобі покажу, як непритомніти від свідчень вчинків моєї родини!.. То крев, ти, бидло, я тобі покажу, як ї бридитися… і що за єдного ти мя маш?.. Велика Матір! Велика Матір!.. Аттіс… Діа ад аґайдс ад аодон… аґус бас д’унарх орт! Д’онас’с д’олас орт, аґус лет-са!.. унгл унл… ррлх… шшшш…

Кажуть, приблизно це я вигукував, коли по трьох годинах мене знайшли у тій пітьмі, коли я рачкував довкола огрядного, напівз’їденого тіла капітана Норріса, а мій власний кіт кидався на мене, намагаючись вчепитися у горлянку. Вони підірвали Ексгемський пріорат, забрали мого Ніґера і замкнули мене у заґратованій кімнаті Генвелла, а самі все шепочуться про мою спадковість і про те, що я пережив. Торнтон зараз у сусідній кімнаті, але мені не можна з ним говорити. А ще вони намагаються приховати більшість фактів про пріорат. Коли я говорю про бідолашного Норріса, вони звинувачують мене у жахливих речах, але ж вони мають знати, що я того не робив. Вони мають знати, що то щури; слизькі метушливі щури, писки яких ніколи не дають мені заснути; диявольські щури, які бігають під м’яким оббиттям кімнати і ваблять мене вниз за собою до ще гірших жахіть, ніж я собі міг уявити; щури, яких вони ніколи не зможуть почути; щури, щури у стінах.

Невимовне

Якось восени у пообідній час ми сиділи на занедбаній гробниці сімнадцятого століття на старому кладовищі Аркхема, розмірковуючи про невимовне. Дивлячись на величезну вербу посередині цвинтаря, у стовбур якої майже вріс давній надгробок зі стертим написом, я дозволив собі зауваження стосовно тієї загробної, огидної поживи, яку це могутнє коріння, мабуть, висмоктує з пліснявої могильної землі; друг назвав мої розмисли безглуздими, мовляв, уже більше століття тут не було жодних нових поховань, а відтак не може бути нічого особливо незвичного, чим би могло живитися це дерево. Крім того, додав він, мої вічні балачки про «невимовні» та «незгадувані» речі були геть дитячими, цілком відповідними моїм нікчемним літературним досягненням. Надто вже я любив закінчувати свої історії видивами чи звуками, які паралізують волю моїх героїв, не залишаючи їм сміливості, слів чи спогадів, щоб поділитися пережитим з іншими. Ми пізнаємо речі, сказав мій приятель, лише за допомогою наших п’яти чуттів чи релігійної інтуїції; відтак не можна вести мову про жоден об’єкт чи видовище, яке не може бути чітко описане на підставі вірогідних фактів чи витлумачене конкретними доктринами теології — бажано, звісно, конгрегаціоналістськими[88], хай і з будь-якими змінами, привнесеними традицією чи сером Артуром Конан Дойлом[89].

Я часто напівжартома дискутував з моїм другом Джоелем Ментоном. Він був директором Східної старшої школи, народився та виріс у Бостоні і у своєму ставленні до витончених обертонів життя притримувався поглядів новоанглійської самовдоволеної обмеженості. На його думку, тільки наше звичне, повсякденне життя має реальну естетичну цінність, і, відповідно, обов’язком митця є не збуджувати сильні емоції описом вчинків, почуттів і пристрастей, а підтримувати спокійний інтерес і виховувати смак до точного, детального переказу щоденних подій. Особливо йому не подобалося моє захоплення містичними і непояснюваними речами; попри те, що він вірив у надприродне набагато більшою мірою, ніж я, він нізащо не бажав визнавати, що такі речі варто робити об’єктом літературної творчості. Для його чистого, практичного і логічного інтелекту було щось цілковито незбагненне у тому, що розум іноді знаходить найбільше задоволення у втечі від щоденної веремії, у незвичайних, драматичних перемішуваннях образів, що їх наші звички і лінощі зазвичай підганяють під затерті моделі справжнього існування. Для нього усі речі і почування мали визначені виміри, властивості, причини і наслідки; хоча він десь і допускав думку, що іноді мозок породжує зовсім не лінійні видіння і відчуття, які не вкладаються в межі наших класифікаційних понять чи виходять за межі досвіду, однак він щиро вірив у те, що можна провести умовну роздільну лінію і викинути за неї все, що не може пережити і зрозуміти пересічний громадянин. Окрім того, він не вірив, що щось і справді може бути «невимовним». Він не розумів значення цього слова.

Хоч я добре усвідомлював марність будь-яких умоглядних і метафізичних аргументів супроти самовдоволеності цього закостенілого небожителя, щось у нашій з ним сьогоднішній бесіді спонукало мене вийти за звичні межі. Пощерблені плити надгробків, дерева-патріархи, стародавні гостроверхі дахи уподобаного відьмами містечка, яке простягалось довкола, — все бадьорило мій дух і спонукало стати на захист моєї творчості, тож невдовзі я вже сміливо подався зі своїм законом просто до чужого ворожого монастиря. Було неважко розпочати контратаку, бо я знав, що Джоель Ментон дуже легко вірить у всілякі бабусині забобони, які давно вже переросли насправді освічені люди; наприклад, віра у те, що вмируща людина може з’являтися в інших місцях, що вона залишає відбитки свого обличчя на вікнах, крізь які часто дивилася ще за життя. Вірити у ці перешіптування сільських бабусь, наполягав я, нічим не краще, аніж прийняти думку про існування примарних субстанцій на самій землі, окремішньо від їхніх матеріальних відповідників. Інакше це б суперечило самій можливості вірити у феномени поза межами усталених переконань; бо якщо мрець може передавати свій видимий, а то й тактильний образ через половину світу, а то й узагалі крізь століття, хіба абсурдно буде водночас припустити, що покинуті занедбані будинки населені незрозумілими, але реально існуючими істотами, або що старі цвинтарі кишать жахливою, безтілесною свідомістю поколінь? І якщо вже дух, аби спричиняти усе те, що йому приписують, не обмежується жодними законами природи, чому настільки незвично уявляти фізично ожилі сутності мерців у формах — чи поза ними, — які для людського ока з вигляду будуть буквально «невимовними»? «Спільний знаменник» у відображенні таких речей, по-дружньому запевнив я свого співбесідника, навряд чи просто елементарна відсутність уяви та інтелектуальної гнучкості.

Западали сутінки, але ми і гадки не мали припиняти розмову. Ментон здавався байдужим до моїх аргументів, і він затято їх заперечував з тією впевненістю у власній правоті, яка, безсумнівно, зробила його успішним учителем; я у цій темі теж достатньо міцно стояв на ногах, щоб не боятися поразки. Темрява густішала, у деяких вікнах віддалік уже блідо замерехтіло світло, але ми все не рушали з місця. На гробниці було дуже зручно сидіти, і я знав, що мого прозаїчного друга не бентежили ні хрещата розколина у давній, поруйнованій корінням цегляній кладці за нашими спинами, ані цілковита темрява цього місця, яку зумовлював занедбаний і покинутий будинок сімнадцятого століття, що розташовувався між нами і найближчою освітленою вулицею. Там, у мороці, на вкритій тріщинами гробниці біля занедбаного будинку, ми й говорили про «невимовне», а коли мій друг нарешті втомився пускати свої шпильки, я розповів йому про жахливий випадок, що ліг в основу сюжету моєї оповідки, з якої він найбільше кепкував.

Оповідка, що мала назву «Вікно на горищі», вийшла друком у січні 1922 року в місячнику Поголоски. Багато де, особливо у південних штатах і на тихоокеанському узбережжі, ті часописи навіть забирали з полиць, потураючи скаргам тупих молокососів, але Нова Англія залишилась незворушною, і тут лише розводили руками у відповідь на мою екстравагантність. Та істота, яка, на думку критиків, з біологічного погляду просто не могла існувати, була іще одною божевільною сільською чуткою, яку Коттон Мезер лише через надзвичайну довірливість увіпхнув до своєї хаотичної Magnalia Christi Americana[90], достовірність же історії настільки сумнівна, що навіть автор не наважився вказати місце, де трапилося це жахіття. А те, що я розвинув і ускладнив голу канву старої містичної оповідки — це взагалі щось неможливе і свідчить про те, що я лише легковажний графоман! Мезер і справді писав щось про появу подібної істоти, але вочевидь ніхто, крім дешевого сенсуаліста[91], не став би описувати того, як ця істота виросла, як ночами зазирала у вікна людських осель, вдень ховаючись на горищі будинку в плоті і крові, аж доки хтось через декілька століть побачив її у вікні, а потім так і не зміг пояснити, чому у нього посивіло волосся. То була просто позбавлена смаку низькопробна писанина, і мій друг Ментон не забарився вказати на це. Тоді я розповів йому про те, що сам знайшов у старому щоденнику, датованому 1706–1723 роками, знайденому серед інших родинних паперів менш ніж за милю від місця, де ми оце сиділи; там, зокрема, згадувалося про шрами на спині і грудях одного з моїх предків, і це був достовірний факт. Я розповів йому також про забобони тих країв, про перекази, які передаються від покоління до покоління; і як геть не міфічне божевілля охопило хлопця, який у 1793 році увійшов до покинутого будинку, щоб віднайти сліди, які, вважалося, там мали бути.

То були жахливі речі — не дивно, що вразливі студенти здригаються, вивчаючи пуританську добу в Массачусетсі. Надто мало було відомо про те, що крилося за цією справою, — мало, але і цей мізер сприймається як примарний гній, що сочиться з абсцесу потойбічними відголосками тієї історії. Жахи відьомства є тим страхітливим променем, який кидає світло на те, що коїлось тоді у примітивній людській свідомості, але навіть і це дрібниця. Там не було краси, не було свободи — ми бачимо це з архітектурних залишків, а ще з отруйних проповідей темних богословів. А під цією гамівною сорочкою з іржавого заліза чаїлись незрозуміла мерзота, збочення і сатанізм. Оце вам направду апофеоз невимовного.

Пишучи свою анафему, Коттон Мезер не шкодував гострих слів у тому демонічному шостому томі, який я нікому не раджу читати після настання сутінків. Суворо, як старозавітний пророк, у тому лише йому притаманному холодному і лаконічному стилі, він оповів про звіра, який породив те, що уже не було звіром, але й людиною ще не стало — істоту з лихим оком, і про верески п’яного бідолахи, якого повісили тільки тому, що у нього було таке око. На цьому його розповідь обривається без жодного натяку на те, що було далі. Можливо, він і сам достоту не знав, а може знав, та не відважився сказати. Інші теж знали, але також чомусь не хотіли про це говорити — і досі невідомо, чому вони лише пошепки згадували про замкнені сходи на горище в будинку бездітного, злиденного, похмурого дідугана, що встановив безіменний, без жодного напису надгробок на могилі, яку всі оминали, хоча можна почути багато ухильних чуток, від яких холоне найпалкіша кров.

Про все це оповідалося у знайденому мною щоденнику, там були всі ці приховані натяки і таємниці історії про істот із лихим оком, яких серед ночі бачили у вікнах або на безлюдних узліссях. Щось же перестріло мого предка на темній рівнинній дорозі, щось же залишило відмітини від рогів на його грудях і схожих на мавпячі пазурів на спині; а коли на землі шукали сліди, то знайшли відбитки роздвоєних копит і лап, які дуже віддалено нагадували людські ноги. Один кінний поштар розповів, що якось бачив, як уже згаданий старий біг полем, гукаючи жахливу істоту, яка у світлі тьмяного передсвітанкового місяця вистрибом тікала геть через Медоу-Хілл, і багато хто вірив у цю історію. Також достеменно відомо про дивні розмови, які точилися однієї ночі у 1710 році, коли бездітного, злиденного діда поховали у склепі за його власним домом, біля того самого надгробка без написів. Двері на горище вирішили не відмикати, а просто залишили будинок у тому ж стані — страшним і порожнім. Коли звідти долинали голоси, люди здригалися і перешіптувались, покладаючи надії на міцність замка на дверях горища. Надії зникли, коли у парафіяльний дім прийшов жах, не залишивши там нікого живим чи неушкодженим. З роками легенди й самі потьмяніли, і підозрюю, якщо істота там колись і жила, то вже давно мала померти. Але страх і далі жив у пам’яті — ще більший через те, що все це трималось у великій таємниці.

Поки я оповідав, мій любий Ментон притих, і я побачив, що мої слова глибоко його вразили. Він не засміявся, коли я зупинився, щоб перевести подих, а доволі серйозно почав розпитувати про хлопчину, що збожеволів у 1793 році, ставши прототипом героя мого оповідання. Я розповів йому, чому хлопцю довелось піти у той покинутий будинок, який усі оминали, додавши, що це насправді може його зацікавити, оскільки він вірить, що на вікнах можуть лишатися відображення обличь тих, хто довго біля них перебував. Власне, через оповідки про істоту, яку бачили у вікнах, хлопець пішов поглянути зсередини на вікна того жахливого горища і з несамовитими криками вибіг із будинку.

Під час моєї розповіді Ментон сидів у задумі, але поступово повернувся до свого скептичного настрою. Для продовження дискусії він навіть припустив, що якесь надприродне чудовисько справді існувало, але нагадав, що навіть найзловісніша патологія природи не обов’язково є невимовною, тобто такою, яку не можна описати з погляду науки. Я оцінив його критичність і наполегливість, тож додав ще кілька переказів, почутих мною від літніх людей. Ці пізніші легенди про привидів, пояснив я, оповідають про з’яви набагато жахливіші, аніж будь-яка можлива органічна форма; з’яви велетенських звіроподібних потвор, іноді вловимих зором, а іноді — лише дотиком, які безмісячними ночами линули до старого будинку, до склепу за ним, до могили, де поруч із плитою без напису проросло молоде деревце. Я не знаю, чи правда те, що ці примари, як подейкують, душили і шматували людей, але загалом вони мали свій досить вражаючий вплив; їх до смерті боялися місцеві старожили, хоча два останні покоління уже призабули, про що, власне, йшлося. І нарешті, якщо вже поглянути на це питання з естетичного боку, згадавши, якого жахливого і гротескного вигляду набувають духовні еманації людей, то який логічний опис зможе нам передати настільки незвичну і безформну мерзоту, як примару жахливої, потворної перверсії, яка й сама є гидотним богохульством супроти природи? Породжена мертвим розумом химерного жаху, хіба вона не є втіленням бридкої і жахливої істинності насправді жахливого невимовного?

Було вже, мабуть, дуже пізно. Якийсь кажан безгучно промайнув повз мене і, гадаю, зачепив Ментона, бо, хоч я його й не бачив, усе ж відчув, як він замахнувся рукою. Ментон запитав:

— А той будинок з вікном на горищі — він і досі стоїть, так само покинутий?

— Авжеж, — відповів я. — Я його бачив.

— А ти там щось знайшов — на горищі чи ще десь?

— Там під карнизом лежали якісь кістки. Може, саме їх і побачив хлопець — якщо він був дуже вразливий, не треба було жодних відображень у шибках, аби його налякати. І якщо всі вони належали одній істоті, то це мало бути просто неймовірно потворне чудовисько. Для мене було блюзнірством залишити ці кістки на білому світі, тож я повернувся з мішком і переніс їх до гробниці за будинком. Там був отвір, у який я їх і вкинув. Тільки не дивися на мене як на ідіота — бачив би ти той череп! У нього були чотиридюймові роги, але обличчя і щелепи — ніби у нас з тобою.

І тут Ментон справді здригнувся — я це відчув з його поруху біля себе. Але він ще не задовольнив своєї цікавості.

— А що ж вікна?

— А вікон не було. В одному отворі бракувало цілої рами, а в інших не було жодного шматочка скла. Вони були такого типу, знаєш — старі ромбічні віконечка, які вийшли з моди ще до 1700 року. Думаю, у них скла не було вже років сто, якщо не більше — може, то хлопець їх повибивав, якщо зайшов аж так далеко; в легенді про це не згадується.

Ментон знову замислився.

— Картере, я б хотів побачити той будинок. Де він? Зі склом чи без, а я хочу трохи його дослідити. І ту гробницю, в яку ти висипав кістки, і ту іншу могилу, яка без напису — воно все має виглядати доволі страшно.

— А ти їх і бачив — аж доки не стемніло.

Та невинна театральність, з якою я вимовив останню фразу, подіяла на мого друга набагато сильніше, аніж я очікував: він різко відсахнувся від мене і закричав з якимось придихом, ніби в його горло оце щойно увірвалося повітря. То був несамовитий крик, тим жахливіший, що на нього відповіли. Ще не стихло відлуння, як я почув скрипучий звук у непроникній темряві, і зрозумів, що то прочиняється ромбічне вікно у проклятому старому будинку позаду нас. І оскільки інших рам там уже давно не було, я знав, що то страхітлива рама без шибки у диявольському вікні на горищі.

Тоді я вловив неприємний подув нудотного, застояного повітря з того самого зловісного боку і відразу ж почув пронизливий крик за моєю спиною, у тій спільній гробниці людини і монстра. Наступної миті з моєї жахливої лави мене збив диявольської сили удар, завданий істотою титанічного розміру і невідомого походження, і я простягся на поораній корінням стежці того лиховісного цвинтаря, з могили ж виривалися настільки шалений вереск, хрип, сичання, шипіння, що моя уява враз наповнила непроглядну темряву мільтонівськими [92]легіонами потворних і проклятих демонів. Здійнявся вихор мертвотного, крижаного вітру, тоді почулося шурхотіння розхитаної цегли і розкришеного тиньку, але, перш ніж я збагнув, що відбувається, мій розум милосердно огорнула темрява.

Ментон, дарма що дрібніший за мене, виявився стійкішим; ми розплющили очі майже одночасно, хоча він постраждав набагато більше, ніж я. Наші ліжка стояли побіч, і за кілька секунд ми зрозуміли, що лежимо у лікарні Святої Марії. Довкола, згораючи від цікавості, купками юрмився персонал; вони навперебій намагалися освіжити нашу пам’ять розповідями про те, як ми тут опинилися, і невдовзі ми почули про фермера, який опівдні знайшов нас посеред пустища біля Медоу-Хілл, за милю від старого кладовища, на тому самому місці, де, кажуть, колись була кривава бійня. У Ментона були два серйозні поранення грудної клітки і кілька дрібних колотих і різаних ран на спині. Я відбувся малою кров’ю, але був увесь покритий синцями і саднами, до того ж вкрай дивовижними, взяти хоча б синець, який формою нагадував слід роздвоєного копита. Ментон вочевидь знав більше за мене, але нічого не сказав збентеженим і зацікавленим лікарям, аж доки не дізнався про характер наших ушкоджень. Тоді він заявив, що ми стали жертвами розлюченого бика — хоч як важко було уявити таку тварину в тому місці.

Коли лікарі і медсестри пішли, я налякано прошепотів:

— Господи Боже, Ментоне, та що ж то було? Ці шрами — це було воно?

Я був занадто вражений, щоб відчувати задоволення, коли у відповідь він прошепотів те, про що я здогадувався:

— Ні — воно було зовсім інше. Воно було всюди… желатин… слиз… але у нього були форми, тисячі форм жаху, які не дано запам’ятати. Там були очі — і більмо на них. То була прірва… круговерть… абсолютна мерзота. Картере, воно було невимовним!

Свято

Efficiunt Daemones, ut quae non sunt, sic tamen quasi sint, conspicienda hominibus exhibeant.

[93]

Лактанцій[94]

Я був далеко від дому, і краса східного моря зачаровувала мене. У сутінках я чув, як воно б’ється об скелі, і знав, що воно потойбіч пагорба, де покручені верби простягають вузлувате віття назустріч чистому небу і першим вечірнім зіркам. Мої предки покликали мене в давнє далеке місто, і я поквапився вкритою неглибоким свіжим снігом дорогою, яка самотньо бралася вгору, туди, де Альдебаран мерехтів між деревами; поквапився до дуже старого міста, якого ніколи не бачив, але яким часто марив.

Надходило свято Юлетід,[95] яке люди зараз називають Різдвом, хоч глибоко у своїх серцях вони знають, що воно старіше, ніж Віфлеєм і Вавілон, старіше за Мемфіс і саме людство. Отож, був Юлетід, і я нарешті прийшов до маленького приморського містечка, де мешкав мій народ, збираючись там на свято ще тоді, коли воно було заборонене; вони наказали своїм дітям проводити це свято хоча б кожні сто років, щоб не стерлася пам’ять про давні таємниці. Наш народ старий, він вже був старим навіть тоді, коли триста років тому цю країну ще тільки заселяли. Наш народ дивний, бо він прийшов потаємно, в подобі темношкірих людей з південних садів, де духмяно цвітуть орхідеї, і перш ніж вивчили говірку синьооких рибалок, вони говорили іншою мовою. Зараз вони розсіялися світами, пов’язані із предками лише містичними ритуалами, які вже жодна жива душа не в змозі зрозуміти. Я був єдиним, хто повернувся тієї ночі до давнього рибальського містечка, як заповідала легенда, бо лише бідні і самотні пам’ятали легенду.

Потойбіч кряжу пагорбів я побачив, як у сутінках розкинувся вкритий памороззю Кінґзпорт; засніжений Кінґзпорт, з його старовинними флюгерами і дзвіницями, покрівлями і коминами, причалами і маленькими місточками, вербами і цвинтарями; безкінечними лабіринтами крутих, вузьких, звивистих вуличок, з увінчаною церквою центральною горою запаморочливої висоти, якої навіть час не наважився торкнутися; з плетеницею колоніальних будиночків, нагромаджених і розкиданих під різними кутами і на різній висоті, ніби безладно розсипані дитячі кубики; давність ширяла на сірих крилах над вибіленими зимою габлями[96] і мансардними дахами; у холодних сутінках, складаючи компанію Оріону і давнім зіркам, одні за одними засвічувалися фрамуги[97] і маленькі віконечка. У зогнилі причали врізалося море; таємниче, незапам’ятне море, з якого у давні часи вийшли люди.

Осторонь дороги здіймався ще вищий пагорб, холодний і обвітрений, і я побачив, що там було кладовище, на якому з-під снігу лиховісно стриміли чорні могильні камені, ніби зогнилі нігті величезного трупа. Дорога була ще невторована, і мені здавалося, ніби я чую далеке жахливе поскрипування, немов під поривами вітру хитається шибениця. Чотирьох моїх родичів у 1692 році повісили за відьомство, але я не знаю, де саме.

Коли дорога спустилася схилом до моря, я намагався вловити радісні звуки надвечірнього містечка, але нічого не почув. Тоді я подумав, що, можливо, у цих старих пуритан якісь особливі різдвяні традиції, які можуть здаватися дивними, наприклад, тиха молитва навколо вогнища. Після цього я вже не намагався вловити звуків святкувань і не виглядав подорожніх, а просто йшов повз тьмяно освітлені ферми і похмурі кам’яні стіни, на яких вивіски старих крамничок і приморських таверн поскрипували у подувах солоного бризу, а химерні молотки біля обрамлених колонами дверей поблискували у відсвітах маленьких зашторених вікон, що виходили на безлюдні немощені алеї.

Я бачив мапу містечка і знав, де знайти будинок моєї рідні. Мені сказали, що мене пізнають і я буду бажаним гостем, бо легенди живуть довго; тож я поспішив через Бек-стріт на Серкл-Курт, а тоді вкритою снігом кам’яною бруківкою до місця, де Ґрін-Лейн виходить позаду Торгового Дому. Старі мапи не втратили своєї актуальності, тож у мене не виникло жодних труднощів із маршрутом; хоча у Аркхемі мені таки збрехали, запевнивши, що сюди можна дістатися трамваєм, бо у себе над головою я не бачив жодних дротів. Та й сніг усе одно засипав би рейки. А втім, я не шкодував, що вирішив іти пішки, бо з висоти пагорба засніжене містечко виглядало просто чудово, і зараз я нічого так не хотів, як постукати у двері будинку, в якому живе моя рідня, сімнадцятого будинку на лівому боці Ґрін-Лейн, зі старим гостроверхим дахом і навісним другим поверхом, збудованим іще до 1650 року.

Коли я підійшов до будинку, в ньому горіло світло, а судячи з ромбічних вікон, зараз будинок мало відрізнявся від свого первозданного вигляду. Його верхня частина нависала над вузенькою вуличкою і майже торкалась навісної частини будинку навпроти, утворюючи своєрідний тунель з високими кам’яними ґанками, очищеними від снігу. Тротуарів не було, натомість до високо розташованих у багатьох будинках дверей можна було дістатися, лише піднявшись подвійним прольотом східців із кам’яними парапетами. Виглядало все це дивно, тим паче що у Новій Англії я був чужинцем і ніколи раніше не бачив подібного. Мені все це подобалося, а ще краще було б, якби на снігу виднілися сліди, на вулицях — люди і хоча б на деяких вікнах були розсунуті штори.

Коли я старовинним молотком постукав у двері, мені чомусь стало лячно. Всередину мене вповзав якийсь страх, можливо, через незвичність мого минулого, через темряву вечора і настороженість тиші у цьому давньому містечку, населеному людьми з їх дивними традиціями. І коли на мій стук відповіли, я по-справжньому злякався, бо не чув жодних кроків перед тим, як прочинилися двері. Але мій страх тривав недовго, бо м’яке, добре обличчя одягненого в нічну сорочку і домашні капці діда, що стояв у дверях, мене заспокоїло; він миґами показав мені, що німий, а тоді на восковій табличці, яку приніс із собою, стилусом написав витримане у старовинному стилі запрошення увійти.

Він провів мене в освітлену свічками кімнату з низькою стелею, масивними кроквами і темним, надійним та строгим умеблюванням сімнадцятого століття. Всюди панував дух минувшини, якому відповідала кожна дрібниця. Тут стояв величезний камін і прядка, за якою, згорбившись, спиною до мене сиділа стара у широкій шалі й очіпку, і, зневаживши свято, мовчки пряла. У повітрі вчувалася якась незрозуміла вологість, тож я здивувався, що у каміні не горить вогонь. Лава з високою спинкою стояла навпроти ряду зашторених вікон ліворуч, і здавалося, що на ній хтось сидів, хоча я не був у цьому впевнений. Мені геть не подобалося те, що я бачив, і я знову відчув той самий страх, що й раніше. Страх наростав навіть від того, що раніше його гамувало, бо що більше я дивився на умиротворене обличчя старого, то більше мене жахав той його спокій. Очі немов застигли, а шкіра радше нагадувала віск. Раптом я збагнув, що то взагалі не обличчя, а диявольськи майстерно зроблена маска. Слабкі руки, обтягнуті рукавичками, люб’язно повідали мені через напис на табличці, що мені треба трішки почекати, а тоді мене проведуть туди, де й відбуватиметься святкування.

Вказавши мені на кріселко, стіл і купу книжок, старий вийшов з кімнати; коли ж я сів, щоб почитати, то побачив, що книжки старі і плісняві і що серед них були такі, як старі несамовиті Дива Науки Моррістера[98], жахливий Saducismus Triumphatus[99] Джозефа Ґленвіла, опублікований у 1681 році, приголомшлива Daemonolatreja Реміґія[100], надрукована у 1595 році році в Ліоні, і, нарешті, страхітливий незгадуваний Некрономікон божевільного араба Абдула Альхазреда у забороненому латинському перекладі Олауса Ворміуса — книга, якої я ніколи не бачив, але про яку пошепки оповідали жахливі речі. Ніхто не говорив до мене, я чув лише поскрипування вивісок на вітрі і стрекотання прядки старої, яка не сказала ні слова, а все пряла, пряла… Мене пригнічувала ця кімната, і ці книжки, і ці люди — усе було дуже похмуре, але оскільки давня традиція моїх предків прикликала мене на ці дивні святкування, я вирішив почекати розвитку подій. Тож я спробував читати, і невдовзі мене цілком поглинуло те, що я знайшов у тому проклятому Некрономіконі — легенда і припущення, надто жахливі для здорового глузду; але я облишив книгу, коли мені здалося, що я почув, як зачиняється одне з вікон навпроти лави з високою спинкою, так, ніби до цього його непомітно відчиняли. Потім почулося скрипіння, але це вочевидь не був звук прядки. Втім, я можу і помилятися, бо стара пряла швидко і старанно, аж ось старовинний годинник вибив годину. Після цього у мене зникло відчуття, ніби на лаві хтось сидить, і я продовжив уважно, хоч і не без остраху, читати, аж доки не повернувся старий, взутий і одягнений у вільного крою старомодний костюм, і сів на ту саму лаву, так що я не міг його бачити. То було направду нервове очікування, а блюзнірська книга у моїх руках лише посилювала напругу. Коли вибило одинадцяту, старий підвівся, підійшов до величезної різьбленої скрині, що стояла в кутку, і дістав звідти дві накидки з каптурами; одну з них він одразу накинув на себе, а іншою обгорнув стару жінку, яка закінчила своє одноманітне прядиво. Тоді вони обоє рушили до вхідних дверей; жінка помітно накульгувала, а старий, взявши ту саму книгу, яку я читав, дав мені знак іти за ними і насунув каптур на своє чи то незворушне обличчя, чи то маску.

Ми вийшли у безмісячне, звивисте плетиво вуличок неймовірно давнього міста; тим часом у зашторених вікнах один за одним уже гасли вогні, а Великий Пес [101]осявав натовп постатей у накидках із каптурами, які тихо випливали з кожних дверей і вливались у монструозну процесію, що рухалась вулицями, минаючи скрипучі вивіски і старомодні фронтони, очеретяні дахи і ромбічні віконця; стікаючи вниз крутими провулками, де поруйновані хати перехняблено налягали одна на одну; а далі ковзали відкритими подвір’ями і церковними дворами, і ліхтарі, що гойдалися на вітрі, здавалися потойбічними п’яними сузір’ями.

Серед цих мовчазних юрб я все йшов услід за своїм безголосим провідником; мене зусібіч штовхали ліктями, які здавалися неприродно гнучкими, я сам натикався на незвично м’які груди і животи; за увесь цей час я не розгледів жодного обличчя і не почув жодного слова. Вище, вище, вище здіймалися моторошні колони, і тут я побачив, що всі вони зливаються, ніби опиняючись у фокусі божевільного плетива вулиць, на вершині пагорба у центрі міста, де височіла велична біла церква. Я бачив її з дороги, коли дивився на Кінґзпорт у щойно запалій темряві, і від її вигляду мене проймав дрож, бо здавалося, що сам Альдебаран застиг на її гострому примарному шпилі.

Церква стояла на відкритій місцевості: з одного боку було кладовище, а з іншого — подекуди брукована площа, з якої вітер поздував майже увесь сніг. Площу оточували неймовірно давні будинки із гостроверхими дахами і нависаючими фронтонами. Освітлюючи зловісний ландшафт, вогники поминальних свічок[102] витанцьовували над гробницями, які на диво не відкидали тіней. За церковним двором, де не було будинків, відкривався вид на протилежний бік пагорба, і я бачив відблиски зірок у дзеркалі заводі, місто ж було невидиме у темряві. Лише раз у мороці серед заплутаних вулиць зблиснув ліхтар, вихопивши юрбу, яка безмовно запливала у церкву. Я чекав, доки всі втягнуться у чорне провалля входу, а потім — доки надійдуть ті, що відстали. Старий смикав мене за рукав, але я вирішив зайти останнім. Нарешті я зайшов після зловісного старого і бабці-прядильниці. Переступивши поріг і опинившись у цьому храмі, сповненому незнаної пітьми, я озирнувся, щоб ще раз поглянути на двір, де освітлення церковного двору кидало слабкий відблиск на бруковану вершину пагорба. І тоді я затремтів. Хоч вітер і здув майже весь сніг, на доріжці за дверима все ж біліли кілька клаптиків; і за цю мить, коли я поглянув через плече, моїм втомленим очам здалося, що юрби людей, які допіру пройшли, не залишили там жодного сліду, і що там навіть немає моїх власних слідів.

Церква ледве освітлювалась ліхтарями, бо більша частина натовпу вже покинула її. Люди рухалися бічною навою між рядами високих лав до люка підземелля, який просто перед кафедрою огидно зяяв порожнечею, і безгучно зникали там. Я почав бездумно спускатися вичовганими сходами всередину темного, задушливого склепу. Хвіст цієї нічної процесії страхітливо звивався, а дивлячись, як він вповзає до похмурого склепу, я жахався ще більше. Тоді помітив, що у підлозі гробниці є прохід униз, до якого заходила ця юрба, і за мить разом з усіма я вже спускався зловісними східцями з неотесаного каменю; вузькі спіральні сходи були вологими і відгонили чимось дивним, вони безкінечно закручувалися вниз, у нутрощі пагорба, повз одноманітні стіни, складені з зіпрілих каменів, вкритих потрісканим тиньком. Це був мовчазний, неймовірний спуск, і вже минуло чимало часу, коли я зауважив, що стіни і сходи змінилися, стали ніби витесаними із суцільного каменю. Найбільше мене непокоїло те, що незлічимі кроки не породжували жодного звуку чи відлуння. Спуск тривав уже вічність, аж нарешті я побачив кілька бічних проходів чи то нір, які вели з незвіданих глибин темряви у цю шахту опівнічної містерії. Невдовзі їх стало напрочуд багато, цих бісівських катакомб, що таїли в собі невідому загрозу; різкий запах тліну, що линув з них, став майже нестерпним. Я розумів, що ми вже мали б спуститися вниз через усю гору і опинитися нижче рівня самого Кінґзпорта, і здригнувся від думки про те, наскільки стародавнім має бути це містечко і наскільки воно поточене червами підземного зла.

Тоді я побачив відразливе мерехтіння тьмяного світла і почув ледь вловиме плюскотіння вод, які ніколи не знали сонця. Я знову здригнувся, бо мені не подобалось те, що принесла із собою ця ніч, і всередині мене зринуло гірке бажання, щоб предки не заповідали мені з’явитись на цей прадавній ритуал. Коли прохід і східці поширшали, я почув інший звук — тоненький, плаксивий перелив тендітної флейти; і тут переді мною раптово відкрився безмежний обшир підземного світу — розлоге, поросле грибами узбережжя, освітлене стовпом хворобливо-зеленавого полум’я, що виривалося з його надр, омите маслянистими водами широкої річки, яка плинула зі страшних і незнаних безодень, щоб влитись у найчорнішу затоку незапам’ятного океану.

Непритомніючи і хапаючи ротом повітря, я дивився на диявольський Еребус отруйних грибів, лепрозні вогні і огидні води, я бачив, як юрби у накидках ставали півколом перед вогняним стовпом. То був воістину Йоль, старіший за людство і який переживе людство; первісний ритуал сонцестояння, провіщення приходу весни з-поза сніжних обріїв; ритуал вогню і вічної зелені, світла і музики. І в цьому стигійському[103] ґроті я бачив, як мої супутники здійснюють ритуал, поклоняючись величному полум’яному стовпу, вкидаючи у темні води пригорщі гидотних рослин, які зеленаво зблискували хлорним вогнем. Я бачив усе це, а також бачив щось аморфне — воно сиділо навпочіпки віддалік від світла і пронизливо насвистувало на флейті; і крізь ці звуки мені вчувалося приглушене лопотіння крил у нудотній темряві, в якій годі було щось розгледіти. Але найбільше мене лякав стовп полум’я, який палахкотів, немов вулкан з бездонних і незміримих глибин, не відкидаючи жодних тіней, як то належало б нормальному вогню, вкриваючи поросле селітрою каміння огидною, отруйною мідянкою[104]. У всьому кипучому полум’ї не було і крихти тепла, лише липкий холод смерті і тліну.

Старий, який мене сюди привів, зараз звивався перед цим жахливим вогнем, виконуючи якісь ритуальні рухи, звернені до півкола людей, до яких він стояв обличчям. У певні моменти ритуалу вони шанобливо падали ниць, особливо коли він підіймав над головою жахливий Некрономікон, який взяв із собою; і я кланявся з усіма, бо на це свято мене покликали голоси моїх предків. Тоді старий подав знак ледь зримому у темряві флейтисту, і тихе, низьке й одноманітне завививання його флейти враз зазвучало гучніше і в іншому ключі, раптово пробудивши у мені несподіваний і незрозумілий страх. Приголомшений, я повалився на вкриту лишайниками землю, охоплений страхом не з цього і не з будь-якого іншого світу — мене скував страх, породжений божевільними міжзоряними просторами.

З невимовного мороку потойбіч гнилісних відсвітів холодного вогню, з безмежних ліг[105] Тартару, якими неквапно котить свої маслянисті води річка, нечутно і неочікувано прилинула зграя приручених і вишколених крилатих покручів, яких жодне ясне око не зможе узріти, яких жоден здоровий глузд не зможе осягнути. Це не були ані ворони, ані кроти, ані канюки, ані мурахи чи вампіри, ані спотворені людські істоти; вони були чимось, чого я не можу та й не повинен згадувати. Вони незграбно прочалапали, частково спираючись на лапи з перетинками, частково — на перетинчасті крила[106]; і коли наблизилися до святкової юрби, постаті в каптурах стали перехоплювати їх, сідаючи верхи, і один за одним вирушали уздовж темної річки, у страхітливі нори і діри, де отруйні джерела живлять жахливі і не бачені ніким водограї.

Бабця, що пряла, зникла разом з юрбою, але старий залишився, бо коли він подав мені знак осідлати тварюку і вирушати з іншими, я відмовився робити це. Я звівся на ноги і побачив, що аморфний флейтист пощез, але дві ті істоти терпляче стояли біля нас. Після того, як я навідріз відмовився їх сідлати, старий дістав табличку зі стилусом і написав, що він справді посланець моїх предків, які заснували культ вшанування Йолю у цьому прадавньому місці; і було провіщено, що одного дня я повернусь, і що ще належить здійснити найпотаємніші містерії. Він написав це все старовинними літерами, а побачивши, що я все ще вагаюся, витягнув зі складок своєї широкої накидки перстень з печаткою і годинник з моїм родинним гербом на обох, щоб довести, що він той, за кого себе видає. Але то був страхітливий доказ, бо з архівних паперів я знав, що цей годинник поховали з моїм прапрапрапрапрадідом у 1698 році.

Тоді старий відкинув каптур і вказав мені на родинну схожість наших облич, але я лише здригнувся, бо ж був упевнений, що його обличчя — просто воскова маска. Тварюки почали нетерпляче дерти лапами лишайник, і я побачив, що старому також уривається терпець. Коли одна з істот перевальцем почвалала було геть, він рвучко повернувся, щоб її спинити, і через цей різкий рух воскова маска зсунулася з того, що мало б бути його головою. А тоді, через цей жах, який затьмарив усе, що я досі бачив, поки ми спускалися кам’яними сходами, я кинувся у гидотну підземну річку, яка котила свої води до морських підводних печер; я кинувся у гнилісні соки прихованих жахів землі, поки мої збожеволілі крики не накликали на мене всі ті кровожерні легіони трупів із земних глибин.

У лікарні мені розповіли, що мене, геть закляклого, знайшли на світанку у гавані Кінґзпорта, я вчепився в уламок щогли, який мені послав випадок. Мені сказали, що, судячи зі слідів на снігу, минулої ночі я повернув не туди на гірському роздоріжжі і впав зі скелястого берега на Орандж-Пойнт. Мені нічого було відповісти, бо все було не так. Все було обманом, навіть широкі вікна, які виходили на море дахів, серед яких хіба кожен п’ятий був старовинним, звуки трамваїв і автівок на вулицях унизу. Вони наполягали, що я у Кінґзпорті, а я не міг заперечити. Дізнавшись, що лікарня стоїть неподалік старої церкви на центральному пагорбі, я геть втратив тяму, і тоді мене перевели в лікарню Святої Марії, до Аркхема, де мені могли забезпечити кращий догляд. Там мені сподобалось, бо й лікарі були значно ліберальніші, вони навіть посприяли, щоб я зміг отримати копію, зняту з примірника проклятого Альхазредового Некрономікона, який дбайливо зберігався у бібліотеці Міскатонікського університету. Вони казали щось про «психоз» і сходились на тому, що мені треба викинути з голови будь-які нав’язливі ідеї.

Тож я прочитав той жахливий розділ і здригнувся — його зміст не був для мене новим. Я читав цей розділ раніше, хай би про що там свідчили мої сліди на снігу; і краще й справді забути, де я її бачив. Не було нікого, принаймні наяву, хто міг би нагадати мені про це, але мої сни були сповнені жаху через фрази, які я не наважуюся вимовити. Я процитую єдиний абзац, перекладений, наскільки це мені вдалося, з грубої латини:

«Найглибші печери, — писав божевільний араб, — незміримі для зрячих очей; їх дива незвичні і жахливі. Проклята земля, де мертві думки оживають у нових і дивних тілах, і злий той розум, що не міститься у жодній голові. Мудро казав Ібн Шакабао, що благословенна могила, в якій не лежить чаклун, благословенне те місто вночі, чаклуни якого перетворилися на попіл. Бо здавна відомо, що продана дияволу душа не квапиться покидати смертну плоть, але вигодовує і вчить черва, що її пожирає, аж доки із тліну не зрине жахливе життя, і тоді позбавлені розуму трупоїди із земних глибин хитро вбираються воском, щоб дошкуляти землі, і кількість їхня непомірно зростає, зачумлюючи і отруюючи її. Великі нори прориваються там, де вже існують земні пори, і вчаться ходити істоти, природжені повзати».

Покинутий будинок

I

Навіть найбільші жахіття нерідко мають іронічний присмак. Іноді іронія вплітається безпосередньо у ланцюжок подій, іноді ж прозирає лише у їх випадкових зв’язках із певними місцями чи особами. Для ілюстрації останнього різновиду чудово пасуватиме випадок, який трапився у старовинному містечку Провіденс, куди наприкінці сорокових, бувало, заїздив Едґар Алан По[107], без особливого успіху сватаючись до обдарованої поетеси, пані Вітмен[108]. По зазвичай зупинявся у «Садибі» на Бенефіт-стріт, — цей готель колись називався «Золота Куля», і під його дахом ночували Вашинґтон, Джеферсон та Лафаєт[109], — а його улюблений прогулянковий маршрут пролягав на північ тією ж вулицею аж до будинку пані Вітмен і далі до сусіднього пагорба, на якому стояла церква Святого Іоана з прилеглим цвинтарем, який просто зачаровував письменника величезною кількістю могил вісімнадцятого століття.

Іронія ж полягає ось у чому. Під час своїх постійних прогулянок найбільший у світі майстер жахливого і незвичного не раз проходив повз такий собі будинок на східному боці вулиці; занедбана, старомодна будівля стояла на крутому схилі пагорба, до неї прилягав запущений двір, який існував ще відтоді, коли довколишні землі були справжнім пустирем. Здається, він ніколи не говорив і не писав про цей дім, немає жодних доказів того, що він його взагалі помічав. А все ж цей будинок в очах двох людей, які володіють певною інформацією, зрівнявся, а то й перевершив жахливі фантазії генія, який у своєму незнанні так часто проходив повз нього. Він і донині перевершує, спідлоба роззираючись довкола, як символ усього невимовно жахливого.

Будинок був — і, якщо на те пішло, і досі є — такого типу, який неодмінно привертає до себе увагу. Спершу це була ферма чи якась фермерська будівля, але потім будинок набув типових обрисів новоанглійської колоніальної архітектури середини дев’ятнадцятого століття — розкішна двоповерхова садиба з гострим дахом і глухою мансардою, георгіанським дверним порталом і внутрішньою обстановкою, продиктованою тогочасними смаками. Він виходив вікнами на південь, один бічний фасад, на східному схилі пагорба, був укопаний в землю майже по самі вікна, інший же його бік, який межував з вулицею, був оголений до самого підмурку. На його конструкції, якій уже більш ніж півтораста років, позначилось вирівнювання і випрямлення дороги, яка проходила поблизу; йдеться про Бенефіт-стріт — раніше вона називалася Бек-стріт і була просто вузенькою вуличкою, що петляла поміж могил перших поселенців. Випрямили ж її тільки після того, як перепоховали тіла на Північному кладовищі, уможлививши з морального боку прокладання дороги через старі родинні ділянки.

Спершу західна стіна здіймалася за якихось двадцять футів над урвищем біля дороги, але через розширення вулиці приблизно в часи Революції цей проміжний простір майже зник, настільки оголивши фундамент, що довелося збудувати наріжну стіну із цегли, зробивши з глибокого підвалу вихід на вулицю, з дверима і двома надземними віконцями, неподалік нового громадського маршруту. Коли сто років тому там проклали тротуар, вулиця взагалі наблизилася упритул до будинку; під час своїх прогулянок По, мабуть, бачив лише глуху стіну із сірої цегли, яка починалась врівень з тротуаром і здіймалася на висоту десяти футів аж до цього найдавнішого, критого ґонтом будинку.

Розлога земельна ділянка простягалась схилом пагорба далеко вгору, майже до Вітон-стріт. Територія на південь від дому, що прилягала до Бенефіт-стріт, була, звісно, значно вищою за рівень хідника, утворюючи своєрідну терасу, відгороджену високим земляним валом із замшілого каменю і пронизану крутим прольотом вузеньких східців, які поміж стін цього своєрідного каньйону вели угору, до недоглянутого газону, вологих цегляних стін і занедбаних садів, де на тлі розбитих цементних ваз, перекинутих з триніжок проіржавілих казанів та інших подібних речей виднілися понівечені погодою парадні двері з розбитими одвірками, прогнилими іонічними пілястрами[110] і поїденим червами трикутним фронтоном.

Усе, що я чув у роки своєї юності про цей покинутий будинок — це те, що там померло дуже багато людей. Саме тому, казали мені, перші власники і залишили дім, переїхавши кудись через двадцять років після того, як його збудували. Щось вочевидь нездорове було у цьому домі, можливо, причиною цього була вологість і грибок у підвалі, чи якийсь нудотний запах, протяги у коридорах, а чи стан води у криницях і водогоні. Цього було достатньо, а про більше ніхто з моїх знайомих і не замислювався. Лише нотатки мого дядька-антиквара, доктора Ілайг’ю Віппла, відкрили переді мною похмуріші, потаємніші припущення, сформовані під впливом місцевого фольклору, поширеного серед старих слуг і простолюду; ці чутки ніколи не виходили за межі вузького кола людей, а більшість і взагалі забулися, коли Провіденс став метрополією із сучасним мінливим населенням.

Загалом же річ у тім, що більшість спільноти ніколи не вважала цей будинок чимось на кшталт «дому з привидами». Не було всіляких оповідок про брязкіт ланцюгів, подуви холодного вітру, миготливе світло чи обличчя у вікнах. Найневиправніші пліткарі іноді казали, що будинок «нещасливий», але навіть вони у своїх судженнях не йшли далі цього. Що насправді не викликало жодних сумнівів і заперечень, то це величезна кількість людей, які там мерли; чи, точніше кажучи, помирали раніше, бо після певних подій понад шістдесят років тому будівля геть занепала, оскільки її майже неможливо було здати в оренду. Люди там помирали не раптовою смертю чи від якоїсь конкретної причини; радше скидалось на те, що у них поступово вичерпувалась життєва сила, тож мешканці будинку помирали від тих хвороб, до яких мали природну схильність, просто вкрай стрімким був перебіг самої недуги. У тих же, які не помирали, проявлялись різних ступенів анемія чи сухоти, іноді ж навіть зниження розумової активності, що явно не свідчило на користь цілющих властивостей будинку. Варто додати, що сусідні будинки були цілком позбавлені цих згубних рис.

Ось і все, що я знав, перш ніж моє наполегливе розпитування змусило мого дядька показати мені нотатки, які, зрештою, і спонукали нас розпочати жахливе розслідування. Коли я був дитиною, той покинутий будинок так і стояв порожнім, в оточенні недоглянутих, покручених, химерних старих дерев, високої, незвично бляклої трави і просто потворних бур’янів на високій терасі подвір’я, на якому ніколи не співали птахи. Хлопчаками ми облазили всю ту місцевість, я досі пам’ятаю свій дитячий страх не лише перед тривожною нетутешністю моторошних рослин, але й перед зловісною атмосферою і запахом занедбаного дому, незамкнені передні двері якого ми нерідко відкривали, щоб полоскотати собі нерви. Більшість невеликих віконець були розбиті, а невимовний дух запустіння витав над трухлявими панелями, розхитаними внутрішніми віконницями, відклеєними шпалерами, обсипаним тиньком, хисткими сходами і поламаними меблями, які ще зосталися. Відчуття жаху посилювали пил і павутиння, і потрібно було бути сміливим, щоб наважитися піднятися сходами на горище, помережаний кроквами простір якого освітлювався тільки маленькими підсліпуватими віконцями з обох боків на фронтонах і був захаращений уламками скринь, стільців і прядок, так обплетеними павутиною безкінечних років, що вони набули монструозних і жахливих форм.

Але, зрештою, найстрашнішим місцем у будинку було не горище, а глиноземний вологий підвал, до якого ми чомусь відчували найбільшу огиду, навіть попри те, що він повністю виходив на поверхню з боку вулиці, де від людного тротуару його відділяли лише тонкі двері і стіни з прорізаними у них вікнами. Ми ніяк не могли вирішити, чи варто нам туди заходити у пошуках вражень, чи краще уникати підвалу — в ім’я збереження наших душ і здорового глузду. По-перше, тут найсильніше відчувався той жахливий сморід, яким повнився будинок; по-друге, нам не подобалася білувата грибкова порость, яка за дощової погоди влітку вкривала тверду земляну долівку. Ці гриби, схожі на гротескні пародії зелені із двору, були справді жахливими; огидні шаржі на поганки і вертляниці[111], подібних яким ми ніколи і ніде більше не зустрічали. Вони швидко гнили і у певний момент починали світитися слабким фосфоричним сяйвом; тож нічні перехожі іноді говорили про відьомські вогні, що мерехтять за вибитими шибками вікон, з яких сочився сморід.

Ми ніколи — навіть у найшаленішому настрої на Хеловін — не залазили у цей підвал вночі, але й під час денних візитів не раз спостерігали фосфоресценцію, особливо коли день видавався похмурий і вологий. Була там іще одна невловна річ, яку, здавалося нам, ми все-таки помічали — дивна річ, яка, скоріш за все, існувала лише в нашій уяві. Я кажу про якусь розмиту білувату пляму на брудній підлозі — нечітку, рухому, багнисту пляму селітри, яку, здавалося, ми іноді розрізняли серед порослі грибів біля великої печі у підвальній кухні. Іноді нас вражало, наскільки ця пляма схожа, хай і віддалено, на скорчену людську постать, хоча зазвичай такої схожості ми не спостерігали, а іноді не бачили там навіть білого нальоту. Одного дощового дня, коли це враження було особливо сильним, а ще й коли, до всього, мені здалося, ніби я побачив якусь тонку, жовтаву, переливчасту хмарку випарів із селітристої плями біля печі, я розповів про це дядькові. Він усміхнувся у відповідь на цю вигадку, але, здавалося, його усмішка була навіяна якимись спогадами. Пізніше я почув, що схожий образ згадувався у деяких диких давніх легендах простолюду — образ цей також був пов’язаний із потворними, тваринними формами, яких набував дим із великого комина, і з дивними обрисами, яких іноді набувають деякі звивисті корені, торуючи шлях у підвал крізь розхитані каменюки фундаменту.

II

Дядько не показував мені нотаток і матеріалів стосовно покинутого будинку, які йому вдалось зібрати, аж поки я не став зовсім дорослим. Доктор Віпл був здорового глузду консервативним лікарем старої школи і, незважаючи на увесь власний інтерес до того місця, не квапився заохочувати молодий розум у його потягу до надприродного. Його власна позиція постулювала лише те, що будівля і прилегла територія перебували в стані очевидної антисанітарії і не мала в собі нічого надприродного; проте він розумів, що той захоплюючий ореол, який збуджував навіть його інтерес, у вигадливій свідомості дитини може втілитися у форму найжахливіших асоціацій.

Доктор був неодружений; сивоголовий, чисто поголений, старомодний джентльмен з репутацією місцевого історика, він часто ламав списи у суперечках з такими шанованими полемістами і оборонцями традицій, як Сідні С. Райдер і Томас В. Бікнелл. Він разом зі своїм єдиним слугою мешкав у георгіанському маєтку з дверним кільцем і закутими в металеві перила сходами, який відчайдушно балансував на крутому підйомі Норт-Корт-стріт за старезним цегляним будинком і спорудою колоніальної доби, де його дід — кузен того самого знаменитого капітана Віпла, який спалив озброєну шхуну Ґеспі флоту Її Величності у 1772 році — на законодавчих зборах 4 травня 1776 року голосував за незалежність Род-Айленда. У його бібліотеці з вологим повітрям, невисокою стелею, вкритими цвіллю білими панелями, різьбленнями над каміном і маленькими, затіненими виноградом віконечками зберігались реліквії і записи про його стародавній рід, чимало з яких містили незрозумілі відсилання до покинутого будинку на Бенефіт-стріт. Те моровище було від нас не так і далеко — бо зараз Бенефіт пролягає просто над будівлею суду, де перші поселенці вгризалися у стрімкі схили пагорба.

Коли, зрештою, мій зрілий вік і постійні вмовляння змусили дядька відкрити мені те, що він знав про будинок, я побачив, що переді мною постала доволі дивна хроніка. Крізь усе багатослів’я, численні дати і нудну генеалогію, якими переважно пістрявіли матеріали справи, постійним лейтмотивом уперто проступали трагізм подій і їхня надприродна зловісність, що вразило мене навіть більше, аніж самого пана доктора. Цілком окремі події були беззаперечно пов’язані між собою, а несуттєві, на перший погляд, подробиці могли приховувати безліч страхітливих припущень. Мене охопила нова жагуча цікавість, порівняно з якою моя ж хлоп’яча допитливість блідла, здаючись безглуздою та смішною. Перше ж відкриття спонукало нас до виснажливих досліджень, а зрештою й до моторошного пошуку, який так катастрофічно закінчився для мене і мого родича. Бо останньої миті дядько наполіг на тому, щоб долучитися до ініційованих мною пошуків, а після єдиної ночі у тому будинку вже більше не повернувся на світ божий. Я почуваюсь самотньо без тієї доброї душі, довгі роки життя якої були позначені шляхетністю, чеснотами, добрим смаком, великодушністю і вченістю. Щоб ушанувати його пам’ять, я спорудив мармурову урну на цвинтарі церкви Святого Іоана — на місці, яке так любив По, у затінку величезних верб на пагорбі, де склепи і надгробки упокорено туляться поміж білим громаддям церкви та стінами будинків і банків на Бенефіт-стріт.

В історії будинку, що поставала з мішанини дат, не було нічого зловісного ані в його спорудженні, ані у відомостях про багату і шановану родину, яка його збудувала. А проте вже від самісінького початку над будинком нависла якась лиховісна тінь, яка невдовзі здобула чіткіше окреслення. Дбайливо зібрані моїм дядьком записи починаються з часу зведення будику у 1763 році і містять величезну кількість деталей. У покинутому нині будинку, здається, спершу мешкав Вільям Гарріс, його дружина Рубі Декстер і діти: Елькана, народилася у 1755 році, Ебіґейл, народилася у 1757 році, Вільям Молодший, народився у 1759 році, і Рут, народилася у 1761 році. Гарріс був успішним торговцем і моряком Вест-Індійської торгової компанії, пов’язаної з фірмою Обедайї Брауна і його племінників. Коли Браун у 1761 році помер, нова фірма «Ніколас Браун & Ко» зробила Гарріса власником брига Розважливість, збудованого у Провіденсі, водотоннажністю 120 тонн, що дало йому можливість заснувати власне родинне вогнище, про яке він завжди мріяв ще з часів одруження.

Місце, яке він обрав під забудову — нещодавно вирівняна ділянка нової фешенебельної Бек-стріт, яка проходила схилом пагорба над багатолюдним Чіпсайдом, — було найкращим з усіх можливих, тож будівля добре вписалася в довкілля. Це було найбільше, що могла собі дозволити людина із середніми статками, тож перед очікуваним народженням уже п’ятої дитини Гарріс поквапився переїхати у новий будинок. Хлопчик, що з’явився на світ у грудні, народився мертвим. За наступні півтораста років жодна дитина у цьому домі не народилася живою.

Наступного квітня почали хворіти діти, Ебіґейл і Рут померли ще до кінця місяця. Лікар Джеб Айвз діагностував у них якийсь різновид дитячої лихоманки, хоча люди стверджували, що то не було простою недугою чи швидкоплинними сухотами. У будь-якому разі, здавалося, що хвороба перехідна: Анна Боуен, одна з двох слуг, наступного червня померла з тими самими симптомами. Ілай Лідеасон, інший служник, постійно скаржився на слабкість і вже збирався було повернутися на батьківську ферму у Регоботі, але раптово вподобав собі Мегітабель Пірс, яка прийшла на місце Анни. Він помер наступного року — року воістину сумного, бо він ознаменувався смертю самого Вільяма Гарріса, ослабленого кліматом Мартиніки, на якій впродовж попереднього десятиліття він часто і надовго затримувався у службових справах.

Повдовіла Рубі Гарріс так ніколи й не відійшла від потрясіння, завданого смертю чоловіка, а смерть її первістки, Елькани, що сталася через два роки, остаточно похитнула її здоровий глузд. У 1768 році її охопило легке божевілля, і звідтоді вона бувала лише на горішніх поверхах будинку, а її старша незаміжня сестра, Мерсі Декстер[112], переїхала до маєтку, щоб опікуватися родиною. Мерсі була негарною худющою жінкою, наділеною, проте, неабиякою силою; втім, від часу приїзду її здоров’я теж відчутно погіршилося. Вона почувала величезну прив’язаність до своєї бідолашної сестри і надзвичайно любила свого єдиного вцілілого племінника, Вільяма, який з міцного малюка перетворився на хворобливого і хирлявого юнака. Того року померла Мегітабель, а відразу по тому інший слуга, Презервд[113] Сміт, звільнився без жодних пояснень — чи, принаймні, відбрехавшись якимись несусвітніми байками і скаргами на те, що йому не подобається запах цього місця. Якийсь час Мерсі не вдавалося знайти нікого собі на допомогу, оскільки сім смертей і один випадок божевілля, які трапилися впродовж п’яти років, породили цілу купу пліток, які з часом стали геть безглуздими. Зрештою їй таки вдалося знайти нових слуг з інших міст: Енн Вайт, понуру жінку з тієї частини Північного Кінґзтауна, яка зараз існує як окреме місто під назвою Ексетер, і вмілого бостонця на ім’я Зенас Лоу.

Саме Енн Вайт першою надала зловісним чуткам певної чіткої форми. Мерсі варто було двічі подумати, перш ніж наймати когось із околиць Нусенек-Хілл, бо та лісова глухомань була, та й зараз залишається, кублом найдикіших забобонів. Ще не так давно, 1892 року, мешканці Ексетера викопали мертве тіло і ритуально спалили його серце, щоб запобігти його неодмінним «відвідинам», які становили загрозу громадському спокою і здоров’ю, тож можете уявити, які настрої панували у тій громаді 1768 року. Енн без угаву молола язиком, тож через кілька місяців Мерсі її звільнила, взявши на її місце Марію Роббінз — вірну і добру амазонку із Ньюпорта.

Тим часом бідолашна Рубі Гарріс у своєму божевіллі оповідала власні сни і марення, які нерідко були вкрай жахливими. Іноді її крики ставали просто нестерпними, і вона могла тривалий час викрикувати різні страхіття, що змусило її сина тимчасово переселитися до кузена, Пелеґа Гарріса, на Престіберіан-Лейн, біля нової будівлі коледжу. Хлопець там помітно поздоровішав, і якби Мерсі окрім доброти мала ще й розум, вона б назавжди залишила його у Пелеґа. Легенди мовчать про те, що саме пані Гарріс викрикувала під час своїх нападів божевілля, або ж наводять настільки абсурдні відомості, які спростовуються власною ж абсурдністю. Та й хіба не дивно чути, що жінка, яка володіє французькою лише на примітивному рівні, могла годинами кричати такі непристойності і складні фрази цією мовою, або що вона ж, замкнена у кімнаті наодинці із собою, повсякчас скаржилася на істоту, яка нібито витріщалася на неї, намагалася її вкусити і відгризти від неї шматок. У 1772 році Зенас помер, і коли пані Гарріс почула про це, то зареготала із цілковито невластивою їй страхітливою насолодою. Наступного року вона й сама померла і спочила на Північному кладовищі біля свого чоловіка.

Коли у 1775 році розпочалася війна із Великою Британією, Вільям Гарріс, попри свої шістнадцять і хирляву статуру, спромігся записатися до Армії Спостереження під командуванням генерала Ґріна; відтоді у нього неухильно поліпшувалося здоров’я, а ще окреслилися кар’єрні успіхи. У 1780 році, у званні капітана збройних сил Род-Айленда штату Нью-Джерсі, якими командував полковник Енджел, він узяв шлюб із Фібі Гетфілд з Елізабеттауна, з якою і переїхав у Провіденс після своєї пошанованої відставки наступного року.

Повернення молодого вояка додому не було геть безхмарним. Будинок, щоправда, перебував у все ще чудовому стані; вулицю ж розширили і перейменували з Бек-стріт на Бенефіт-стріт. Але міцне тіло Мерсі Декстер зазнало сумних і дивних перемін на гірше, вона стала сутулою жалюгідною бабою з тьмяним голосом і незвично блідим обличчям — ці риси так само проявилися у Марії, єдиної служниці, яка залишилася. Восени 1782 року Фібі Гарріс народила мертву дівчинку, а п’ятнадцятого травня закінчилося самовіддане, скромне і доброчесне життя Мерсі Декстер.

Вільям Гарріс, тепер глибоко переконаний у геть нездоровій атмосфері свого помешкання, нарешті почав замислюватись над тим, щоб виїхати з будинку і назавжди його зачинити. Знайшовши тимчасове житло для себе з дружиною у щойно відкритому готелі «Золотий м’яч», він розпорядився звести новий, комфортніший дім на Вестмінстер-стріт, у районі нової забудови за Великим мостом. Там у 1785 році народився його син Дьюті; там він з родиною й жив, аж доки розширення комерційної забудови не змусило їх перебратися назад на інший берег річки, угору пагорбом до Енджел-стріт, у новий житловий район Іст-Сайд, де покійний Арчер Гарріс у 1876 році збудував свій розкішний, але недоладний особняк з мансардою. Вільям і Фібі не пережили епідемії жовтої лихоманки у 1797 році, Дьюті ж виріс під опікою свого кузена, Ратбона Гарріса, сина Пелеґа.

Ратбон був практичним чоловіком і здавав будинок на Бенефіт-стріт в оренду, проігнорувавши бажання Вільяма зачинити його назавжди. Він вважав своїм обов’язком опікуна якнайбільше заробити на хлопцевій власності, тож не надто переймався смертями і хворобами, через які орендатори швидко змінювали один одного, чи постійним наростанням антипатії, хоча загальне ставлення до будинку і так завжди позначалося нею. Мабуть, він відчув хіба що досаду, коли 1804 року муніципалітет наказав йому обкурити приміщення сіркою, смолою і камфорою через чотири резонансні смерті, ймовірно, викликані лихоманкою, епідемія якої тоді уже пішла на спад. Казали, що від того місця відгонить пропасницею.

Самого Дьюті не дуже хвилювала доля будинку, бо, подорослішавши, він став військовим і гідно служив на кораблі Пильний під командою капітана Кахуна під час війни 1812 року. Він повернувся живим-здоровим, у 1814 році одружився і став батьком саме тієї достопам’ятної ночі 23 вересня 1815 року, коли сильний шторм залив водами бухти половину міста, при цьому один шлюп проплив угору аж до Вестмінстер-стріт, так що його щогли ледь не билися у вікна Гарріса на символічне підтвердження того, що новонароджений хлопчик, Велкам[114], справді син моряка.

Велкам не пережив свого батька, він славно загинув під Фредеріксбурґом у 1862 році. Ані він, ані його син Арчер не знали про покинутий будинок нічого, окрім того, що це старі руїни, які неможливо здати в оренду — ймовірно, через ветхість і гнилісний запах, яким просякла старезна будівля. Його й справді ніхто більше не винаймав після низки смертей, що сягнули піку в 1861 році, однак забулися у тривогах війни[115]. Каррінґтон Гарріс, останній представник роду по чоловічій лінії, знав про будинок лише те, що це покинуте і дещо колоритне джерело легенд, аж доки я не розповів йому, в чому річ. Якщо раніше він мав намір зрівняти його із землею і звести на його місці багатоквартирний будинок, то, ознайомившись із моїми записами, проклав туди водогін і почав здавати в оренду. Більше не було проблем з тим, щоб знайти нових мешканців. Жах пощез.

III

Можете собі уявити, наскільки мене вразив життєпис Гаррісів. У цій доволі довгій історії мені ввижалася тяглість невідступного зла, яке виходило далеко за відомі мені природні межі; зла, вочевидь пов’язаного з будинком, а не з родиною. Моє враження підтверджувалося несистематизованим обсягом допоміжної інформації, зібраної моїм дядьком — всілякі легенди, занотовані плітки, які передавалися між слугами, газетні вирізки, копії свідоцтв про смерть, надані знайомими лікарями, і тому подібне. Я навіть не беруся наводити тут усі зібрані матеріали, бо мій дядько був невтомний збирач старожитностей, до того ж щиро і глибоко цікавився історією покинутого будинку; я посилатимусь лише на кілька найважливіших, які заслуговують на увагу хоча б тому, що не раз згадуються у різних повідомленнях із різних джерел. Наприклад, слуги практично одноголосно приписували порослому грибком затхлому підвалу роль першої скрипки у шкідливих впливах. Деякі з них, зокрема Енн Вайт, ніколи не користувалися підвальною кухнею, а принаймні три цілком оформлені легенди оповідали про дивні, схожі на людські, або й узагалі диявольські обриси, яких набувало коріння дерев і плями плісняви у тому підвалі. Ці оповідки мене дуже зацікавили з огляду на те, що я і сам бачив там хлопчаком, але я відчував, що більшість важливих деталей у кожній із цих розповідей майже цілком ховалася за купою вигадок, взятих зі звичайних небилиць про привидів.

Енн Вайт, з її ексетерською забобонністю, поширювала серед людей найекстравагантнішу, але водночас і найменш суперечливу історію; запевняючи, що під будинком покоїться один із тих вампірів — мерців, що зберігають свою тілесну оболонку і живуть за рахунок крові або дихання живих, — незчисленні легіони яких посилають у ніч свої хижі тіні і духи. Щоб знищити вампіра, треба, як кажуть старі люди, його викопати і спалити його серце або хоча б забити йому в серце кілок; саме та невідступність, з якою Енн наполягала на проведенні розкопок у підвалі, і стала вирішальною причиною її звільнення.

Проте її байки зібрали широку аудиторію прихильників, бо будинок і справді стояв на землі, яка колись відводилась під поховання. Для мене ж у всьому цьому важливою була не стільки історія сама по собі, як той цікавий спосіб, у який вона пов’язувалася з деякими іншими фактами, такими як заява слуги Презервда Сміта, який був попередником Енн і взагалі ніколи про неї не чув і який перед своїм від’їздом скаржився, що щось ночами «висмоктує його подих»; свідоцтва про смерть жертв лихоманки у 1804 році, видані доктором Чедом Гопкінзом, згідно з якими в усіх чотирьох померлих з незрозумілих причин спостерігалося недокрів’я; а ще дивні записи марень бідолашної Губі Гарріс, у яких вона скаржилась на гострі зуби примарної з’яви зі склистим поглядом.

Хоч я й не вірив у всі ці безглузді забобони, однак такі речі викликали у мене дивне передчуття, яке лише посилилось після прочитання кількох геть не пов’язаних між собою газетних вирізок, що стосувалися смертей у покинутому будинку, — одна з Провіденс Ґазетт&Кантрі-Джорнел за 12 квітня 1815 року, а інша з Дейлі Транскріпт&Кронікл за 27 жовтня 1845 року, — кожна з яких ретельно описувала вкрай страхітливу подію, ще жахливішу і прикметнішу від того, що це трапилося двічі. В обох випадках — 1815 року то була мила бабуся на прізвище Стеффорд, а 1845 року — шкільний учитель середніх літ на ім’я Елеазар Дюфрі — з померлими відбувалися жахливі зміни; їхній погляд склів і ставав безтямним, і обоє вони намагалися вкусити свого лікаря за горло. Ще цікавішим, проте, був останній випадок, який поклав край оренді будинку, — серія смертей від недокрів’я, якому передувало швидкоплинне божевілля, коли пацієнт підступно замірявся на життя своїх близьких, намагаючись прокусити їм шию чи зап’ястя.

Це траплялося у 1860 і 1861 роках, коли мій дядько ще тільки починав свою лікарську практику; перш ніж піти на фронт, він встиг чимало почути про це від своїх старших і досвідченіших колег. Що було справді непоясненним, то це те, що жертви — люди неосвічені, бо затхлий будинок у стані цілковитого занепаду більше нікому не вдавалося здати — бурмотіли прокльони французькою мовою, яку вони жодним чином не могли ніде вивчати. Це наводило на думку про бідолашну Рубі Гарріс, яка померла майже століття тому; цей збіг настільки вразив мого дядька, що він вирішив збирати історичні свідчення про будинок, надто ж коли через деякий час після свого повернення з війни почув розповіді очевидців — докторів Чейза і Вітмарша. Я й справді бачив, що мій дядько серйозно про це роздумував, що його тішило моє зацікавлення — зацікавлення неупереджене і близьке його власному, що дало йому змогу обговорювати зі мною речі, з яких решта хіба б посміялася. Його власна цікавість не заходила так далеко, як моя, але він розумів, що це місце було надзвичайним своєю можливістю живити уяву і заслуговувало на згадку хоча б як джерело натхнення у царині химерного і моторошного.

Я ж, зі свого боку, був схильний сприймати всю цю історію цілком серйозно і відразу ж почав не лише вивчати існуючі свідчення, але й, наскільки це було можливо, самостійно збирати нові. Я не раз розмовляв зі старим Арчером Гаррісом, тодішнім власником будинку, перш ніж він помер 1916 року, і отримав від нього і його тоді ще живої сестри, незаміжньої Еліс, цілком достовірне підтвердження всієї інформації про його родину, яку зібрав мій дядько. Проте коли я поцікавився, який зв’язок із Францією чи французькою мовою може мати будинок, вони зізналися, що настільки ж необізнані у цьому питанні, як і я. Арчер взагалі нічого не знав, а панна Гарріс могла розповісти лише про натяки і згадки, які колись чув її дід, Дьюті Гарріс, і які могли пролити на все це хоч трішки світла. Старий моряк, який на два роки пережив загибель свого сина Велкама у битві, сам легенди не знав, але пригадував, що його перша нянька, старенька Марія Роббінз, здавалося, щось здогадувалась про природу франкомовних марень Рубі Гарріс, які вона часто чула впродовж останніх днів нещасної жінки. Марія жила у тому будинку з 1769 року і аж доки родина не переїхала звідти 1783 року і на власні очі бачила смерть Мерсі Декстер. Якось вона звернула увагу маленького Дьюті на деякі незвичайні обставини останніх хвилин Мерсі, але невдовзі малий забув усе, окрім того, що там було щось незвичайне. А його онука й поготів заледве щось пам’ятала. Їх із братом не так сильно цікавив будинок, як Керрінґтона, Арчерового сина, який був теперішнім його власником і з яким я й поговорив після своїх досліджень.

Витягнувши з Гаррісів усю інформацію, яку вони могли мені надати, я звернувся до старих міських записів і подій, і вивчив їх зі значно більшою ретельністю, аніж свого часу у цій справі продемострував мій дядько. Що я хотів, то це досконало вивчити історію цього маєтку від самого його заснування 1636 року — чи навіть раніше, якщо б була можливість віднайти хоч якусь легенду індіанців племені нарраґансетт, щоб виокремити з неї якусь інформацію. Для початку я з’ясував, що та ділянка була частиною довгої смуги землі, колись подарованої такому собі Джону Трокмортону; одна з багатьох смуг, які починалися біля Таун-стріт за річкою і тяглися ген за пагорб уздовж лінії, яку можна приблизно співвіднести із сучасною Гоуп-стріт. Звісно, згодом ділянку Трокмортона не раз переділяли, і я дуже уважно простежив долю тієї частини, через яку згодом пролягла Бек-стріт, а ще пізніше — Бенефіт-стріт. Там, за чутками, колись був цвинтар Трокмортонів, але коли я ретельніше вивчив записи, то виявив, що всі могили давно вже перенесли на Північне кладовище на Західному Потакетському шосе.

Тоді я несподівано і цілком випадково — оскільки воно було не в основній масі записів і легко могло загубитися — я натрапив на свідчення, яке викликало у мене значний інтерес, бо ідеально підходило для пояснення кількох найменш зрозумілих аспектів тієї історії. Це був лізинговий договір, укладений 1697 року на маленький клаптик землі, що передавався Етьєну Руле і його дружині. Нарешті зринув і французький елемент — а з ним іще один, глибший елемент жаху, який це ім’я витягло на світ божий із найглибших закапелків моєї пам’яті, захаращеної внаслідок непослідовного і різнорідного читання, — і я гарячково кинувся вивчати план ділянки, складений ще до її переділу і часткового вирівнювання Бек-стріт між 1747 і 1758 роками. Я знайшов те, чого підсвідомо очікував: Руле облаштували цвинтар позаду одноповерхового котеджу з мансардою, там, де зараз стояв покинутий будинок, але не було жодних записів про перепоховання. Документ закінчувався доволі плутано, тож я був змушений перелопатити і бібліотеку Історичного товариства Род-Айленду, і книгозбірню Шеплі, перш ніж зміг знайти ті двері, які б відчинялися ключем з іменем Етьєна Руле. Зрештою я таки зміг дещо віднайти, і це дещо було настільки незрозумілим і водночас моторошним, що я, все ще перебуваючи під враженням свого відкриття, одразу ж вирішив з особливою ретельністю обстежити підвал покинутого будинку.

Руле, здається, прибули 1696 року з Іст-Ґрінвіча, розташованого на узбережжі бухти Нарраґансент. Вони були гугенотами з Кода, тож, перш ніж їм дозволили оселитися в місті, наразилися на потужну протидію муніципалітету Провіденса. Не викликали вони особливої симпатії і в Іст-Ґрінвічі, куди перебралися 1686 року, після скасування Нантського едикту[116], і подейкували, що ця неприязнь виходила далеко за межі звичайних расових і національних упереджень чи земельних конфліктів, які часто спалахували між французькими і англійськими поселенцями і переростали в сутички, яких не міг погамувати навіть губернатор Андрос. Але їхній запеклий протестантизм — на думку декого надто запеклий — і та очевидна нужда, в якій їх буквально виштовхали із селища в бухту, зворушили-таки серця батьків міста. Чужинцям надали прихисток, а Етьєн Руле, радше схильний до читання дивних книжок і креслення вигадливих зображень, аніж до землеробства, влаштувався на посаду клерка на корабельному складі Пардона Тіллінґаста, що на Таун-стріт. Там згодом — вже років через сорок, після смерті самого Руле — трапився заколот чи щось таке, і більше про його родину ніхто ніколи не чув.

Родину Руле добре пам’ятали упродовж століття чи навіть більше, незрідка згадували і обговорювали як незвичайне явище у тихому житті новоанглійського портового містечка. Син Етьєна, Поль, був неприємним хлопцем, і то саме його непристойна поведінка, яка й спровокувала той бунт, через який вигнали родину, була популярною темою для бесід; хоча Провіденс ніколи не поділяв пристрасті своїх пуританських сусідів до полювання на відьом, старі баби прозоро натякали, що свої молитви він промовляв і не зовсім у той час, і не зовсім тому, кому належиться. Безсумнівно, все це лягло в основу легенди, яку знала стара Марія Роббінз. Яким же чином це в’язалося з французькомовними мареннями Рубі Гарріс та інших мешканців покинутого будинку, могла підказати хіба уява — або подальші дослідження. Цікаво, скільки людей з-поміж тих, що знали ці легенди, усвідомлювали той додатковий зв’язок із жахом, про який я дізнався з прочитаного; тут я маю на увазі той зловісний запис у анналах цілковитого смертельного жаху, в яких йдеться про потвору, відому як Жак Руле із Кода, якого 1598 року Паризький парламент засудив до смерті як біснуватого, але потім помилував і засадив до божевільні. Його знайшли закривавленим у лісі невдовзі після того, як маленького хлопчика роздерла пара вовків. Бачили, як один із вовків тікав неушкодженим. Отака мила домашня казочка, яка набуває зловісного відтінку, якщо зважити на ім’я і місце; але мені здається, що більшість пліткарок Провіденса її не знали і знати не могли. Якби вони її знали, то цей збіг імен міг би налаштувати їх на певні рішучі продиктовані страхом дії, — а й справді, чи не могло навіть обмежене поширення цієї історії передувати тому останньому бунту, який і вигнав Руле з містечка?

Тепер я усе частіше відвідував прокляте місце, вивчав хворобливу рослинність тамтешнього саду, досліджував стіни будівлі, вдивлявся у кожнісінький дюйм земляної долівки. Нарешті, з дозволу Каррінґтона Гарріса, я підібрав ключ до постійно зачинених дверей, які з підвалу виходили просто на Бенефіт-стріт, бо мені хотілося мати найкоротший вихід до зовнішнього світу, бажано в обхід темних сходів, сіней із земляною долівкою і аж тоді — вхідних дверей. Коли сонячні промені просочувалися крізь заплетені павутиною наземні віконця і незамкнені двері, завдяки яким лише кілька футів відділяли мене від спокійного тротуару назовні, мою душу гріло відчуття безпеки, і я цілими днями нишпорив там, де атмосфера згуби була найгустішою. Але мої старання не були винагороджені новими знахідками — все та сама гнітюча пліснява, задушливий сморід і пляма селітри, що набуває людських обрисів на підлозі, — думаю, чимало пішоходів здивовано на мене витріщалися крізь вибиті шибки.

Нарешті, спокусившись дядьковою пропозицією, я вирішив обстежити місцевість затемна, тож однієї буремної ночі промінь мого електричного ліхтарика пробіг пліснявою підлогою з її дивно викривленими фосфоресцентними грибами. Тієї ночі те місце так дивно на мене подіяло, що я був майже готовий до того, що побачив — чи мені здалося, що побачив, — серед білуватих відкладень селітри особливо виразно проступили обриси того, що я в часи, коли був хлопчаком, називав «скорченою фігурою». Її чіткість була просто вражаючою — і що довше я дивився, то сильніше мені здавалося, що я знову бачу тоненьку, жовтаву, переливчасту хмарку випарів, яка так багато років тому вразила мене того дощового дня.

Над антропоморфною плямою плісняви підіймався слабкий, хворобливий, ледь помітний струмінчик випарів, які, тремтливо зависаючи у вільгості кімнати, здавалося, набували дивовижних обрисів, поступово розвіюючись і здіймаючись угору пітьмою величезного комина, залишаючи за собою шлейф смороду. То було направду жахливо, тим моторошніше для мене, що я знав про це місце. Відкинувши думку про втечу, я спостерігав за тим, як розсіюється те марево, — і коли я дивився на нього, то відчував, що й воно дивиться на мене невидимими очима. Коли я розповів про це дядькові, він неабияк розхвилювався і після напруженої години роздумів прийняв чітке і радикальне рішення. Обміркувавши всю важливість цієї справи і значущість нашої в ній участі, він наполіг, щоб, невсипно чатуючи у запліснявілому і порослому грибком підвалі, ми разом розкрили, а в разі можливості і знищили жахіття того будинку.

IV

У середу, 25 червня 1919 року, з дозволу Каррінґтона Гарріса, з яким ми, проте, не ділилися здогадами стосовно того, що очікуємо там знайти, ми з дядьком принесли до покинутого будинку два складані кріселка і розкладачку, а ще деяку апаратуру, добуту всіма правдами і неправдами за величезні гроші. Вдень ми розставили все це у підвалі, позатулявши вікна папером і маючи намір повернутися сюди увечері для нашого першого чатування. Ми замкнули двері, що вели з підвалу на перший поверх, і забрали із собою ключ до його зовнішніх дверей, щоб ми могли спокійно залишити нашу дорогу і крихку апаратуру, яку ми здобули потаємно і дорогою ціною — на стільки днів, скільки того потребувала наша справа. Ми планували чатувати разом до пізньої ночі, а потім — двогодинними змінами поодинці до світанку, спершу я, а потім мій компаньйон; той, хто не чатує, міг би спати на розкладачці.

Природня завзятість, з якою мій дядько роздобув апаратуру в лабораторіях Університету Брауна і Арсеналі на Кренстон-стріт, а також інстинктивно обраний ним напрям наших пошуків були красномовним свідченням життєвих сил та енергійності цього вісімдесятиоднорічного чоловіка. Ілайг’ю Віппл жив, дотримуючись правил гігієни, які він пропагував як лікар, і якби не подальші події, він би й донині був з нами, живий-здоровий. Лише двоє людей знають, що трапилося насправді, — Каррінґтон Гарріс і я сам. Я мусив розповісти все Гаррісу, бо йому належав той дім і він заслуговував на те, щоб про все дізнатися. Тоді ми також поговорили з ним перед початком наших досліджень, і я відчував, що після смерті мого дядька лише він зможе все зрозуміти і допомогти мені дати необхідні пояснення. Він зблід як стіна, але погодився допомогти і вирішив, що зараз будинок уже можна здавати в оренду.

Сказати, що тієї дощової ночі ми не нервували на нашій першій варті, було б брехливим і просто сміховинним перебільшенням. Як я вже казав, ми не були схильні вірити всіляким дитячим забобонам, але наукова праця і рефлексії привели нас до думки, що знаний нами тривимірний всесвіт відображає лише незначну частку цілого космосу матерії і енергії. У цьому ж випадку величезна кількість свідчень із численних достовірних джерел вказувала на незаперечне існування певних сил, наділених величезною могуттю і цілковито злих з позиції людського осмислення. Стверджувати, що ми, власне, вірили у вампірів чи перевертнів, означало б зробити необачно поверхову заяву. Краще сказати, що ми не відкидали можливості існування певних невідомих нам і незнаних взагалі субстанцій життєвої енергії і розрідженої матерії, які через свої значно тісніші зв’язки із іншими вимірами рідко трапляються у тривимірному просторі, але все ж достатньо близькі і до меж нашого власного виміру, щоб проявлятися у вигляді спорадичних з’яв, яких ми, через відсутність відповідної точки для спостереження, ніколи не зможемо зрозуміти.

Коротше кажучи, ми з дядьком вважали, що купа незаперечних фактів вказує на якийсь тривалий згубний вплив, що чаївся у покинутому будинку; вплив, який можна відстежити ще з часів когось із тих злощасних французьких поселенців двовікової давності, і вплив цей був усе ще відчутний і активний через якісь рідкісні і незнані закони руху атомів і електронів. Історичні записи свідчать, що рід Руле перебував у протиприродній близькості з іншими колами буття — темними сферами, перед якими нормальні люди відчувають лише жах і огиду. Отже, чи не вийшло так, що ті бунти у далеких тридцятих роках сімнадцятого століття зрушили якісь кінетичні структури у хворому мозку одного француза — і якщо тільки одного, то найпевніше — того моторошного Поля Руле, — які дивовижно пережили смерть і поховання тіла і продовжували функціонувати в якомусь багатовимірному просторі поблизу певних силових ліній, визначених ненавистю знавіснілої громади?

У світлі найновіших наукових відкриттів, зокрема теорії відносності і внутрішньоатомної взаємодії, такі речі не були фізично чи біохімічно неможливими. Можна легко уявити собі чужорідний безформний плазмоїд матерії чи енергії або навпаки, існування, що підтримується невідчутним і нематеріальним паразитуванням на життєвій силі чи тканинах тіла і соках інших, очевидно, живіших істот, у які він проникає і з тканинами якого іноді повністю зливається. Цей плазмоїд може бути вкрай ворожим або просто гнаним сліпим інстинктом самозбереження. Хай там як, а такий монстр у знаному нами порядку речей має бути неодмінно потрактований як аномалія і агресор, винищення якого є найпершим обов’язком кожного, хто не є ворогом людському життю, здоров’ю і мисленню.

Що збивало нас із пантелику, то це цілковите незнання того, в якому вигляді постане перед нами ця істота. Жодна психічно здорова людина ніколи її не бачила, і лише кілька чоловік узагалі чітко відчували її присутність. Це могла бути чиста енергія — в сенсі матерії форма цілком безтілесна і потойбічна — або частково матеріальна — якась незнана і незрозуміла пластична маса, здатна довільно змінюватися і набувати твердого, рідкого, газоподібного чи іншого станів. Антропоморфна пляма плісняви на підлозі, обриси жовтавих випарів, форма вигинів коріння, про що йдеться у деяких давніх легендах, — усе вказувало на їхню хоча й дуже віддалену, але все-таки подібність до людського силуету, але ніхто не зміг би сказати напевне, наскільки типовою чи постійною була ця подібність.

На випадок можливого зіткнення з цією істотою ми запаслися двома видами зброї: великою спеціально модифікованою трубкою Крукса[117], яка живилася від потужних акумуляторів і була обладнана спеціальними екранами і відбивачами, на випадок якщо воно виявиться нематеріальним і вразливим лише до руйнівних випромінювань, і двома військовими вогнеметами зразка Світової війни,[118] на випадок якщо воно виявиться частково матеріальним і піддатливим до механічного знищення, — бо, як і забобонні селяни з Ексетера, ми готові були спалити серце цієї істоти, за умови, що у неї було серце, яке можна було б спалити. Всі ці войовничі знаряддя ми розташували у підвалі на зручних позиціях, ретельно підібраних відносно положень ліжка, стільців і місця біля печі, де пліснява набувала дивних форм. Ота сама пляма, до речі, була ледь помітною — і коли ми вносили туди наші меблі і спорядження, і коли повернулися наступної ночі на перші чати: нічого не змінилося. На якусь мить я взагалі засумнівався, що будь-коли бачив її у вигляді чіткішого зображення, а тоді згадав про легенди.

Наше чатування у підвалі почалося о десятій вечора, в ніч, коли переводять годинники, і тривалий час ми не помічали жодних натяків на посутні зміни. Знадвору від вуличних ліхтарів крізь дошову завісу просочувалося слабеньке світло, а невиразне фосфоресцентне сяйво огидних грибів усередині висвітлювало вологі кам’яні стіни, з яких уже стерлися будь-які сліди побілки; вологу, вражену пліснявою, втоптану земляну долівку, вкриту грибною порослю, сама ж долівка відгонила сірководнем; прогнилі залишки того, що колись було табуретками, стільцями і столами та іншими, тепер безформними меблями; важкі дошки і масивні бантини першого поверху над нашими головами; трухляві дощані двері, що вели до винних погребів і комор під іншими частинами будинку; пощерблені кам’яні східці з понівеченими дерев’яними перилами і криво роззявлену піч з почорнілої цегли, де іржаве залізяччя виказувало колишню наявність там гаків, дровітень, рожна, противаги, і заслінки до голландської печі — всі ці речі, а також наше аскетичне ліжко і складані стільці, а ще громіздкі та складні знаряддя руйнації, які ми принесли.

Цього разу ми залишили двері на вулицю незамкненими, як я це робив у своїх попередніх вилазках, щоб на випадок з’яви, з якою нам не до снаги буде впоратись, мати прямий і зручний шлях до відступу. Задум полягав у тому, що наша тривала і невідступна нічна присутність накличе на нас те зло, що причаїлося у підвалі, хай би яким воно було; ми вважали, що, перебуваючи напоготові, зможемо позбутися тієї істоти тим чи іншим доступним нам способом, як тільки ми її побачимо і зрозуміємо, що воно таке. Ми не мали й гадки, скільки часу піде на те, щоб прикликати і знищити ту істоту. Ми цілком усвідомлювали, що нашу пригоду аж ніяк не можна було вважати безпечною, бо ніхто так само не знав, якою буде сила тієї істоти. Але ми також вважали, що справа варта заходу, і, не вагаючись, вирішили ризикнути самі, знаючи, що пошуки сторонньої допомоги лише виставлять нас на посміховисько і, ймовірно, зруйнують увесь наш задум. Приблизно про це ми і розмовляли — до глибокої ночі, аж доки дрімота стала хилити мого дядька, тож я нагадав йому, що він може дві години поспати.

Коли я самотньо сидів там у досвітні години, на мене війнуло холодом щось схоже на страх, — я кажу самотньо, бо той, хто сидить біля заснулого — направду самотній; він, можливо, самотніший, аніж може собі уявити. Мій дядько важко дихав, його натужним вдихам і видихам акомпонував дощ надворі; долинав й інший звук, який діяв на нерви: далеке крапотіння води десь усередині — навіть у суху погоду будинок був геть просякнутий вологою, а ця злива перетворила його на справжнє болото. Я розглядав уже розхитану, старезну мурівлю стін, підсвічених грибами і слабкими променями, які прокрадалися знадвору крізь затулені папером вікна, і от, коли здавалося, що мене зараз знудить від затхлої атмосфери, я прочинив двері і роззирнувся вулицею, тішачи очі відпочинком від огидних видовищ, а ніздрі — від задушливого повітря. Мої чатування все так само нічим не винагороджувалися, я повсякчас позіхав, і тепер моя втома брала гору над страхом.

Раптом мою увагу привернуло те, як мій дядько почав ворушитись уві сні. Під кінець першої години сну він уже неспокійно крутився на ліжку, але зараз дихав якось дивно — уривчасто, сапаючи, ніби страждав на ядуху. Я посвітив на нього електричним ліхтариком і побачив, що він повернувся до мене спиною, тож я підвівся і, обійшовши ліжко, знову посвітив на дядька, щоб упевнитися, що йому не зле. І побачене дивно мене занепокоїло, зважаючи, що в тому не було нічого особливо незвичного. Очевидно, цю стурбованість спричинила асоціація поміченої мною дивної обставини з моторошною природою і нашого місцеперебування, і самого завдання, бо в обставині як такій не було нічого страшного чи неприродного. Річ була лише в тому, що обличчя мого дядька виражало збудження — безсумнівно, через химерні сни, навіяні цим будинком, — воно виказувало геть не властиве йому почуття тривоги. Зазвичай дядькове обличчя виражало доброту і непорушний спокій, тепер же на ньому відбилася боротьба одночасно кількох найрізноманітніших емоцій. Загалом, думаю, що саме те розмаїття емоцій мене і стурбувало. Мій дядько, який все натужніше сапав і зводив дух, тепер розплющив очі; нараз мені здалося, що в ньому поєдналося багато людей, і щось у його рисах дивним чином робило його не схожим на самого себе.

Зненацька він почав щось бурмотіти, і мені не сподобалося, як виглядали його рот і зуби, які я розгледів, поки він говорив. Спершу слова було важко зрозуміти, а тоді — раптово й несподівано — я розпізнав щось таке, що скувало мене крижаним жахом, поки я не згадав обшири дядькової освіти і його переклади антропологічних та історичних статей у Revue des Deux Mondes[119]. Бо шановний Ілайг’ю Віппл бурмотів французькою, і ті кілька фраз, які я зумів розібрати, здавалися пов’язаними з найтемнішими міфами, які він будь-коли перекладав із того знаменитого паризького журналу.

Раптово на чолі сплячого виступив піт, і він, напівсонний, різко зірвався на ноги. Бурмотіння французькою перейшло у крики англійською, і надламаним голосом він одержимо прокричав: «Дихання, моє дихання!» Тоді дядько цілковито прокинувся, і, перш ніж вираз його обличчя набув нормального вигляду, він схопив мене за руку і почав оповідати сон, про надзвичайно важливе підґрунтя якого я міг хіба здогадуватися, жахаючись власних припущень.

Він казав, що після цілком звичайних сновидь він поринув в одне видіння, дивизну якого неможливо було порівняти ні з чим, про що він будь-коли читав. Воно належало і водночас не належало цьому світу — дивне геометричне сум’яття, в якому елементи знайомих речей прозирали в незрозумілих, бентежних поєднаннях. Це було щось схоже на дивно сплутані зображення, накладені одне на одне, у розташуванні яких сама суть часу і простору здавалася розмитою і спотвореною всупереч будь-яким законам логіки. У цьому калейдоскопічному чорториї фантасмагоричних образів проглядали випадкові статичні, якщо так можна сказати, кадри, надзвичайно чіткі, але напрочуд неоднорідні.

Однієї миті дядькові здалося, що він лежить у недбало викопаній ямі, а довкола нього зібрався натовп розлючених, обрамлених неслухняними кучерями, які вибивалися з-під трикутних капелюхів, облич, які понуро зиркали на нього. Потім йому здалося, що він усередині будинку — очевидно старого будинку, — але деталі інтер’єру і мешканці постійно змінювалися, і він не міг бути певний, що перед ним за обличчя, чи меблі, чи навіть сама кімната, оскільки двері і вікна перебували у такому ж абсолютному змішанні, як, загалом, і рухомі предмети. Це було безглуздо — страшенно безглуздо, і мій дядько це говорив майже сором’язливо, ніби боявся, що я йому повірю, коли заявив, що деякі з тих облич безсумнівно були наділені родинними рисами Гаррісів. І уві сні повсякчас відчувалася задуха, немов якась всеосяжна присутність пронизувала його тіло і підкоряла собі його життєдіяльність. Я здригнувся від думки про те, наскільки виснажений життям мав бути мій вісімдесятиоднорічний дядько, а все ж мав снагу опиратися незнаним силам, які становлять загрозу навіть для наймолодших і найсильніших; наступної ж миті я вирішив, що сни — це лише сни і що ці неприємні видіння чи, принаймні, більшість із них можуть бути не більш ніж реакцією мого дядька на наше розслідування і очікувані результати, які останнім часом заполонили нашу уяву настільки, що витіснили все інше.

Розмова з дядьком теж трохи розвіяла моє дивне передчуття, і вже я, своєю чергою, скорився дрімоті і вклався спати. Мій дядько зараз здавався дуже бадьорим і охоче заступив на свою варту, навіть незважаючи на те, що через жахіття прокинувся задовго до кінця своїх законних двох годин. Мене швидко здолав сон, і я майже одразу провалився у дуже неспокійні сновидіння. Я відчував космічну, бездонну самотність; лежав закутий у в’язниці, і на мене з усіх боків тисла ворожість. Я був зв’язаний, з кляпом у роті, і мене катувало далеке відлуння криків тих багатьох, хто прагнув моєї крові. Обличчя мого дядька, яке там зринало, на відміну від яву, викликало у мене жахливі асоціації, і я пригадую марну боротьбу і намагання закричати. Це був не найприємніший сон, і спершу я навіть зрадів, що якийсь несамовитий крик вирвав мене з обіймів сновидіння і повернув у чистий і ясний довколишній світ, в якому кожна річ перед моїми очима постала з надзвичайною чіткістю і реалістичністю.

V

Я лежав спиною до дядькового стільця, тож, раптово прокинувшись, побачив лише двері на вулицю, вікно, ближче до північного боку, стіну, підлогу і стелю у північному кутку; все це з моторошною чіткістю закарбувалося у моєму мозку крізь спалах, яскравіший, ніж світіння грибів чи освітлення вуличних ліхтарів знадвору. Світло було не сильним, а радше навпаки — при ньому навіть не можна було б читати. Але його було досить, щоб і я, і ліжко, на якому я лежав, відкидали тінь на підлогу, і це жовтаве світло мало якусь усепроникну силу, що наводила на думки про речі набагато могутніші, аніж звичайне світіння. Я усвідомив це з якоюсь неприродною чіткістю, навіть попри те, що два інші мої чуття несамовито страждали від подразнень. У моїх вухах ще досі лунали відголоски того жахливого крику, а ніздрі тремтіли від смороду, який заповнив це місце. Мій розум, стривожений так само, як і чуття, зрозумів, що відбувається щось геть незвичайне; я майже мимоволі зірвався на ноги і повернувся, щоб схопити ті знаряддя нищення, які ми залишили напоготові біля плями плісняви поблизу печі. Ще обертаючись, я заздалегідь жахався того, що можу побачити, бо той голос, що верещав, належав моєму дядькові, і я не знав, від якої загрози мені зараз доведеться нас із ним захищати.

А все ж те, що я побачив, виявилося жахливішим за те, що я боявся побачити. То був жах за межами всіх жахіть, то було осердя найнеймовірнішого жаху, який космос приберігає для дрібки проклятих нещасливців. На зарослій грибами землі клубочилось пароподібне трупне світіння, жовтаве і хворобливе, яке нуртувало і надималося, утворюючи гігантську подобизну з хисткими обрисами напівлюдини і напівпотвори, крізь які я міг бачити комин і піч позаду. Воно все було всіяне очима — хижими і насмішкуватими, а зморшкувата комахоподібна голова вгорі витончувалась до струменя мли, який звивався гнилизною і, зрештою, зникав у комині. Я кажу, що бачив усе це, але насправді лише потім, у своїх спогадах я зміг чітко відтворити картину, як воно набувало своєї форми. Тоді ж переді мною висіла лише вируюча, трохи фосфоресцентна хмара огиди, яка здіймалася з грибів, огортаючи і розчиняючи до гидотної в’язкості єдине, на чому була сфокусована уся моя увага. Я говорю про мого дядька — шановного Ілайг’ю Віппла, який зараз із почорнілим, розмитим обличчям шкірився, щось бурмотів до мене і простягав свої пазуристі лапи, щоб роздерти мене у шалі, яким охопив його цей жах.

Лише внутрішня дисциплінованість врятувала мене тоді від божевілля. Я муштрував себе, готуючись до вирішального моменту, і ця підготовка вберегла мене. Не вгледівши у випарах зла, які клубочились переді мною, матерії, досяжної для впливу вогню чи хоча б хімії, а тому й проігнорувавши вогнемет, який поблискував ліворуч від мене, я пустив струм через трубку Крукса і сфокусував на цьому видиві безсмертного богохульства наймогутніше ефірне випромінювання, яке людська рука будь-коли викликала із надр і потоків сущого. Здійнявся синюватий дим, пролунав оглушливий тріск, і жовтаве світіння почало тьмяніти. Але тоді я зрозумів, що це потьмарення спричинив контраст світла, а випромінювання з мого апарата не справили жодного ефекту.

Тоді, посеред цього диявольського видовища, я побачив новий жах, від якого з моїх вуст зірвався крик і який змусив мене, зашпортуючись і похитуючись, кинутися до незамкнених дверей, які виходили на тиху вулицю, не надто переймаючись тим, які надприродні жахи я випускаю у цей світ, що про мене подумають і як мене засудять люди. У тому тьмяному змішанні синього і жовтого постать мого дядька почала моторошно розріджуватись, і суть того, що діялося, годі описати, бо на місці зниклого обличчя переливалася така зміна образів і особистостей, що тільки божевілля могло б їх осягнути. Він був одночасно дияволом і множинністю сутностей, склепом і карнавалом. Освітлене мерехтливим промінням, його драглисте обличчя приміряло на себе десять — двадцять — сотню образів, воно шкірилось, розтікаючись по землі разом із тілом, яке тануло, як лій, у карикатурних подобах леґіонів знайомих чужинців.

Я розрізняв риси роду Гаррісів — чоловіків і жінок, дорослих і дітей, риси інших людей — старих і молодих, грубих і витончених, знайомих і незнайомих. На мить там промайнула спотворена пародія на мініатюру із зображенням нещасної Рубі Гарріс, яку я бачив у музеї Школи дизайну, іншим разом, здається, я вловив кістлявий образ Мерсі Декстер, яку пам’ятав ще з картини у будинку Каррінґтона Гарріса. Це було страхітливо і виходило за межі будь-якого розуміня; це тривало аж до кінця, коли дивовижна суміш образів слуги і дитини заколихалась над порослою грибами підлогою, на якій розлилося ціле озеро зеленавого слизу, здавалося, що ці хисткі риси ніби борються поміж собою, намагаючись утворити щось, що б нагадувало добродушне обличчя мого дядька. Я тішу себе думкою, що тоді він ще був там, що він намагався попрощатися. Мені навіть здається, що, перш ніж вискочити назад на вулицю, я також вичавив слова прощання зі свого пересохлого горла; крізь двері услід за мною на политий дощем тротуар прослизнув тоненький струмінь випарів.

Решта страшних спогадів оповита паволокою забуття. На мокрій вулиці не було ні душі, у всьому світі не було ні душі, якій би я наважився розповісти про те, що трапилося. Я безцільно побрів на південь повз Коледж-Хілл і Атенум[120], униз по Гопкінз-стріт, через міст у діловий центр, де високі будинки, здавалося, захищали мене, як сучасні матеріальні речі обороняють світ від прадавніх і нечестивих жахіть. На сході волого займався сірий світанок, промальовуючи давній пагорб з його старовинними шпилями і ваблячи мене до місця, де так і не була закінчена моя жахлива робота. І зрештою я пішов, промоклий, без капелюха, запаморочений вранішнім світлом, і увійшов у ті жахливі двері на Бенефіт-стріт, які я залишив розчахнутими, а вони ще й досі таємничо похитувалися на петлях під поглядами вранішніх сусідів, до яких я не наважився заговорити.

Увесь слиз зник, мабуть, всотався у пористу плісняву долівку. А перед піччю не було жодного сліду величезної скорченої фігури. Я глянув на розкладачку, на стільці, на обладнання, на свого забутого капелюха і на дядьків жовтий солом’яний бриль. Я стояв сторопілий і навряд чи міг відрізнити, що мені наснилося, а що трапилося насправді. Тоді спробував відмотати назад хід подій і зрозумів, що став свідком речей значно жахливіших, ніж могли б мені наснитися. Сівши на стілець, я намагався відтворити те, що сталося, настільки докладно, наскільки дозволяв розум, і збагнути, як можна покінчити з цим жахом, якщо він насправді існує. Схоже, він не був ні матерією, ні ефіром, ані чимось іншим, доступним людському розумінню. Тоді що це, як не якась дивна еманація; якісь вампірські випари на кшталт тих, про які селяни з Ексетера розповідають, ніби вони клубочаться над деякими кладовищами? Я відчув, що це ключ до розгадки, і знову оглянув долівку перед піччю, де пліснява і селітра набували дивних форм. За десять хвилин у моєму мозку визріло рішення, і, захопивши капелюха, я вирушив додому, де прийняв ванну, поїв і телефоном замовив кайло, лопату, військовий протигаз і шість банок сірчаної кислоти з доставкою наступного ранку до підвальних дверей покинутого будинку на Бенефіт-стріт. Після цього я спробував поспати, але не зміг заснути, тому щоб хоч трохи розважитися, гаяв час за читанням і написанням безглуздих віршиків.

Наступного дня об одинадцятій годині я почав копати. Погода була сонячна, і це мене тішило. Я все ще був сам, бо хоч як боявся того незнаного жаху, якого зараз шукав, значно жахливішою була думка про те, щоб комусь все розповісти. Пізніше я був змушений все розповісти Гаррісу, але він і сам чув різні дивні байки від старих людей, а отже, мав у все повірити легше, ніж інші. Вергаючи з-перед печі пласти смердючої чорної землі, грузнучи лопатою у клейкій жовтавій гнилі, що виділялася із білуватих грибниць, я тремтів перед незрозумілими речами, які міг знайти. Деякі таємниці земних надр не йдуть людству на користь, і ця здавалася мені однією з таких.

Мої руки помітно тремтіли, але я продовжував працювати і вже за деякий час стояв у доволі глибокій ямі, яку мені вдалося викопати. І що глибшою ставала яма, яка була площею футів зо шість, то жахливішим ставав запах; у мене не залишалося жодних сумнівів стосовно неминучої зустрічі з пекельною істотою, еманації якої уже півтора століття тяжіли прокляттям над цим будинком. Мені було цікаво, як вона виглядає — якою буде її форма і матерія, наскільки вона розрослася за довгі віки висмоктування життя. Через деякий час я виліз із ями, розкидав навсібіч викопану землю, тоді порозставляв величезні бутлі з кислотою довкола ями і обабіч себе, так щоб за потреби я міг без жодних проблем спорожнити їх усі в цю яму. Тепер я викидав землю уже тільки на два інші боки ями; працювалось усе повільніше, і довелося навіть одягти протигаз, бо сморід став просто нестерпним. Через відчуття близькості до невідомої істоти на дні ями я балансував на межі нервового зриву.

Раптом лопата зачепила щось, м’якіше за землю. Я здригнувся і вже було кинувся вилазити з ями, яка тепер доходила мені до шиї. Але опанував себе і при світлі принесеного із собою електричного ліхтаря вигріб ще трохи землі. Поверхня, на яку я наштовхнувся, була тьмяною[121] і гладкою — щось на кшталт тухлуватих драглів з натяком на прозорість. Я пошкріб ще і виявив, що воно має форму. В одному місці, там, де частина речовини утворювала згин, була тріщина. Оголена площа була величезною і мала грубі циліндричні обриси; цей релікт скидався на м’яку синьо-білу трубу, яка в одному місці роздвоювалася, її більша частина була у діаметрі футів два. Я пошкріб іще трохи, а тоді прожогом вискочив із ями, подалі від цієї мерзоти; не в змозі спинитися, я несамовито один за одним перевертав важкі бутлі, виливаючи їхній їдкий вміст униз, в ту страшну прірву, на ту невимовну почвару, чий величезний лікоть я побачив.

З моєї пам’яті ніколи не зітреться сліпучий вихор зеленаво-жовтих випарів, який вирвався із ями, коли була вилита вся кислота. Мешканці пагорба ще й досі згадують про «жовтий день», коли з фабричних відходів, скинутих у річку Провіденс, здійнялися жахливі отруйні дими, і лише я знаю, наскільки вони помиляються стосовно їхнього джерела. Кажуть також про жахливе ревище, яке в той самий час почулося з якоїсь несправної труби водогону чи підземного газопроводу, але, знову-таки, я можу розповісти їм правду, якщо наважуся. Але правда невимовно жахлива, і мені важко зрозуміти, як я зміг усе це пережити. Я втратив свідомість, коли спорожнив четвертий бутель, яким був змушений скористатися, коли випари почали просочуватися крізь мій протигаз; коли я отямився, то побачив, що жодні випари більше не піднімаються із ями.

Ті два бутлі, що зосталися, я вилив уже без жодного видимого результату, а через деякий час зрозумів, що яму тепер можна засипати. Я закінчив роботу із настанням сутінок, але жах назавжди покинув це місце. Волога у підвалі уже не була настільки смердючою, а всі ті дивні гриби зсохлися і перетворилися на безпечний сірий порошок, який протяг носив підлогою, мов той попіл. Один із найбільших жахів землі зник назавжди; і якщо на світі є пекло, то воно нарешті отримало демонічну душу нечестивої істоти. І коли я кинув туди останню лопату землі, то зронив першу з безлічі сліз, якими я щиро вшановував пам’ять мого любого дядька.

Наступної весни в садочку на терасі біля покинутого будинку не виросло жодних білуватих трав і дивних бур’янів, і невдовзі Каррінґтон Гарріс уперше здав те місце в оренду. Будинок і досі зберігає для мене свою таємничість, але тепер ця таємничість мені приємна, і коли його зруйнують, щоб побудувати на його місці модний магазин або недоладний багатоквартирний будинок, теперішнє полегшення змішається з прикрим жалем. Вузлуваті старі дерева у садку почали родити маленькі, солодкі яблука, а минулого року в їхньому покрученому вітті вперше загніздилися птахи.

Жах Ред Гука

«Серед нас існують таїнства зла так само, як і добра, і я переконаний, що ми живемо та існуємо у незнаному світі, у місці печер, тіней і опівнічних мешканців. Можливо, одного дня людина повернеться на шлях еволюції, але, на мою думку, ці жахливі таїни досі ще не померли».

Артур Мейчен

[122]

I

Декілька тижнів тому на розі однієї з вулиць Паскоуґа, штат Род-Айленд, високий, міцно збудований і доволі потворний перехожий своєю незвичайною поведінкою привернув неабияку увагу місцевого люду. Виявляється, він спускався з пагорба дорогою із Чіпачета і, прямуючи через житлові квартали, повернув ліворуч на головний проспект, уздовж якого кілька скромних бізнесових кварталів доповнювали довкілля урбаністичною ноткою. Саме там, без видимих підстав, він і здійснив той предивний вчинок: вирячившись на найвищу будівлю перед собою, він на мить застиг, а потім, кілька разів налякано, істерично верескнувши, зірвався на несамовитий біг, який закінчився тим, що він перечепився і впав на найближчому перехресті. Коли турботливі руки допомогли йому звестись на ноги і обтрусити від пилу костюм, він виявився притомним, зовні неушкодженим — здавалося, чоловік цілком оговтався від пережитого нервового нападу. Він присоромлено пробурмотів слова вибачення, додавши щось про душевну травму, якої він був зазнав, і, не підводячи погляду, повернувся назад, вгору чіпачетською дорогою, жодного разу не озираючись, аж доки щез із виду. Такі випадки були геть нетиповими для великих, сильних, наділених нормальною статурою і енергійних чоловіків, і незвичність цієї пригоди нітрохи не зменшилась, коли випадковий свідок впізнав у ньому квартиранта усім знаного молочаря з околиць Чіпачета.

Як виявилося, він був поліцейським детективом з Нью-Йорка на ім’я Томас Ф. Мелоун, який перебував у тривалій відпустці у зв’язку з лікуванням після перенавантаження на роботі, яку він звалив на себе у розслідуванні доволі моторошної місцевої справи, що через прикрий випадок закінчилася вельми трагічно. Під час облави, в якій він брав участь, раптово завалилися кілька старих цегляних будівель, і на нього дуже вплинула трагічна загибель обох переслідуваних разом із його напарниками. В результаті у нього з’явився гострий і аномальний страх перед будь-якими будівлями, що хоча б приблизно нагадували ті, які на них обвалилися, тож зрештою психіатри заборонили йому на невизначений період дивитися на такі будинки і порекомендували поїхати з міста. Поліцейський хірург, у якого в Чіпачеті жила рідня, порадив йому невеличкий хутір з дерев’яними колоніальними будиночками як ідеальне місце для психологічної реабілітації; туди і вирушив постраждалий, пообіцявши не повертатися на вбрані у цеглу вулиці великих міст, аж доки на те не буде дозволу фахівця з Вунсокета, який його консультував. Ця прогулянка у Паскоуґ по журнали стала помилкою, за яку пацієнт розплатився переляком, синцями і соромом.

Оце і всі плітки, які пішли гуляти Чіпачетом і Паскоуґом; і саме в це, власне кажучи, вірили і всі психіатри. Спершу Мелоун почав було розповідати цим фахівцям набагато більше, але примовк, наразившись на величезну недовіру останніх до своїх слів. Відтоді він тримав усе в собі, жодним словом не заперечуючи одностайної думки, що раптовий обвал кількох цегляних будинків у бруклінському кварталі Ред-Гук і одночасна смерть багатьох хоробрих офіцерів похитнула його психічну рівновагу. Всі казали, що він перепрацьовував, намагаючись очистити ці кубла безчинства і насилля; деякі подробиці справи з будь-якого погляду були шокуючими, а неочікувана трагедія просто стала останньою краплею. Це було просте, зрозуміле для всіх пояснення, а оскільки Мелоун не був простаком, він вирішив дозволити всім так вважати. Розповідати позбавленим уяви людям про жахи за межами людського розуміння — жахи у будинках, кварталах і містах: лепрозних, вражених метастазами зла, зродженого у прадавніх світах, — було б найшвидшим способом замість сільського курорту отримати кімнату з м’якими повстяними стінами, а попри всю цю чортівню, мислив Мелоун тверезо. Йому були притаманні суто кельтська прозірливість стосовно дивних і таємничих речей, але заразом і гострий погляд логіка на речі зовнішньо непереконливі — поєднання, яке стало причиною того, що у свої сорок два роки він опинився далеко від рідних країв і не раз потрапляв у ситуації, незвичні для випускника Дублінського університету, народженого у георгіанській віллі біля Фенікс-парку.

І зараз, згадуючи все те, що йому довелося побачити, відчути чи осягнути, Мелоун утвердився в намірі зберегти таємницю того, що змогло перетворити безстрашного бійця на легкодухого невротика, а старі цегляні нетрі з їхніми морями темних похмурих облич — на нічні жахіття і зловісні знамення. Уже не вперше йому доводилося приховувати свої почуття — бо чи ж не був сам факт його занурення у багатомовну безодню нью-йоркського дна примхою, якій не було логічного пояснення? Що він міг розповісти пересічним людям про давні відьомські ритуали і химерні дива, які постали перед його проникливим зором у тому казані отрути, де все розмаїття покидьків із мерзотних давноминулих віків змішувало свою отруту й увічнювало невимовні жахи? Він бачив пекельне зелене полум’я потаємних див у цьому крикливому, пістрявому людському хаосі, який на позір був пожадливим, але всередині — нуртував блюзнірством, тож просто люб’язно усміхався, коли всі його знайомі у Нью-Йорку кпили з його експерименту з роботою у поліції. Вони уїдливо і цинічно відгукувались про його фанатичну гонитву за незнаними таємницями і запевняли, що у наші дні в Нью-Йорку не зосталося нічого, окрім дешевої вульгарщини. Один із них навіть побився об заклад на кругленьку суму, що, незважаючи на низку чудових публікацій у Дублін Ревю, які свідчили на його користь, той не зможе написати справді цікавої історії про життя нью-йоркського дна; і зараз, озираючись назад, він усвідомлював ту безмежну іронію, яка справдила слова цього пророка, водночас потаємно спростувавши сам їхній сенс. Жах у тій формі, в якій він його запам’ятав, не міг лягти в основу історії, бо подібно книжці[123], якось згаданій Едґаром По, «es lässt sich nicht lesen» — її неможливо буде прочитати.

II

Мелоун у феномені буття завжди вбачав нотку якоїсь прихованої містичності. Замолоду він бачив у речах недоступну іншим красу і здатен був її відчувати, він був поетом; але через бідність, недолю і життя емігранта предметом його зацікавлень стали похмуріші речі, і він здригнувся від багатоликості зла у довколишньому світі. Повсякденність для нього перетворилася на фантасмагорію гнітючих моторошних досліджень: то чітко окреслених і вишкірених у відвертій погрозі, достоту у стилі Бердслі[124], то лише у вигляді натяків на жах за межами найзвичайнісіньких явищ і речей, немов на витонченіших, не таких очевидних витворах Ґюстава Доре[125]. Йому нерідко спадало на гадку, яким великим милосердям є те, що більшість високоінтелектуальних людей посміюються з подібної містики; бо, стверджував він, якщо вищі уми будь-коли зможуть увійти у тісний контакт із таємницями, які бережуть прадавні примітивні культи, невдовзі наслідки не лише зашкодять нашому світові, але й поставлять під загрозу саму цілість Всесвіту. Всі ці розмірковування були, безсумнівно, похмурими, але вроджена бездоганна логіка і тонке почуття гумору легко їх врівноважували. Мелоуна цілком задовольняло те, що ці ідеї залишалися лише невиразними, забороненими видіннями, звичайною грою, якою можна було знехтувати; істерія спіткала його лише тоді, коли почуття обов’язку привело його до пекельних одкровень, надто несподіваних і надто жахливих, щоб їх уникнути.

Він уже деякий час працював на дільниці Батлер-стріт у Брукліні, коли його увагу вперше привернула справа Ред-Гука. Ред-Гук був лабіринтом різноманітних нетрів, що брудними дорогами, які здиралися на пагорб від корабелень, де тепер уже закинуті Клінтон-стріт і Корт-стріт відгалужувалися у бік Бороу-Холл, тягнувся вздовж старого порту навпроти Губернаторського острова. Будинки там були переважно цегляні, датовані першою чвертю-серединою дев’ятнадцятого століття, а деякі похмурі вулички і провулки були овіяні тим старовинним духом, який класична література визначає не інакше як «діккенсівський»[126]. Тамтешнє населення — безнадійна мішанина: там зливалася докупи сирійська, іспанська, італійська і негритянська кров, також не бракувало скандинавських і американських домішок. У цьому стовпотворінні звуків і нечистот часом чуються дивні крики, які тонуть у плюскотінні маслянистих хвиль, що накочують на похмурі причали, і в жахливій органній літанії портових гудків. Колись давно тут траплялися і яскравіші картини: на нижніх вуличках мешкали ясноокі моряки, а великі садиби на пагорбі були осередком вишуканості. Сліди колишнього добробуту простежуються у чіткій архітектурі будинків та у вишуканості кількох вцілілих церков, а тіні мистецтва і атмосфери збереглися, втілені у деталях, розкиданих тут і там — у струхлявілих сходових прольотах, потрощених дверях, поточеній червою парі декоративних колон чи то пілястрів, у витоптаних колись зелених галявинах, оточених проіржавленою залізною огорожею. Зазвичай будинки зводили із суцільних блоків, і де‑не-де ще досі зринають вбрані вікнами куполи, оповідаючи про дні, коли родини капітанів і судновласників виглядали з моря своїх чоловіків.

З цієї змішаної клоаки матерії і духу до небес здіймається блюзнірство, вимовлене сотнями діалектів. Галасуючи і наспівуючи, орди волоцюг плентають уздовж алей і проспектів, чиїсь руки раптово гасять світло і опускають штори, а позначені гріхом понурі обличчя сахаються від вікон, коли на вулиці з’являється нетутешній перехожий. Поліція давно втратила надію навести лад чи щось змінити, вона радше намагається зводити бар’єри для захисту зовнішнього світу від цієї зарази. На появу патруля район відповідає замогильним мовчанням, а заарештовані з Ред-Гука ніколи не промовили слідчим жодного слова. Різноманіття злочинів, які там кояться, могло зрівнятися хіба що з різноманіттям тамтешніх діалектів. У них доволі широкий діапазон — починаючи від контрабанди рому[127] і забороненого імпорту, продовжуючи беззаконням і похмурою аморальністю і аж до вбивств і завдання особливо тяжких тілесних ушкоджень. Те, що загальний рівень злочинності тут не набагато вищий, ніж у інших районах, свідчить не на користь району і його поліції, а радше на користь уміння місцевих замітати сліди. У Ред-Гук приїздить більше людей, аніж його покидає, — принаймні, мова про тих, що покидають його на своїх двох, бо це до снаги лише тим, хто вміють тримати язика за зубами.

Мелоун у цій справі віднайшов ледь помітний слід таємниць, жахливіших за всі гріхи, в яких звинувачували містян і на які скаржилися священики і філантропи. Як людина, в якій уява поєднувалася з науковим знанням, він усвідомлював, що сучасні люди в умовах беззаконня у повсякденні і ритуальному світогляді неминуче скотяться до повторення найтемніших моделей інстинктивної поведінки часів примітивного, напівмавпячого варварства; з цікавістю антрополога він часто спостерігав за процесіями молоді, які ширили довкіллям співи і прокльони, — із затуманеними очима, з пожертими віспою обличчями, вони тинялися районом у темні досвітні години. Скрізь можна було побачити гурти цих молодиків; іноді під час підозрілих чатувань на розі вулиць, іноді на порогах будинків, коли вони на дешевих інструментах награвали якісь мотиви, іноді у п’яній дрімоті, чи за непристойними розмовами за столиками кафетерію біля Бороу-Холл, а іноді вони перешіптувались, гуртуючись довкола облізлих таксівок, припаркованих під високими ґанками занедбаних і напівзруйнованих старих будинків. Вони лякали і вражали його більше, ніж він наважувався зізнатися своїм колегам з відділку, бо йому у них вбачався якийсь жахливий знак таємної общини; якоїсь диявольської, потаємної і прадавньої спільноти, масштаби якої явно виходили за межі нескінченної маси фактів, звичок і вчинків, настільки сумлінно занотованих поліцією. Він відчував, що вони очевидно належать до якоїсь жахливої і первісної традиції; адепти уламків винищених і забутих культів і ритуалів, старіших за людство. На це натякали чіткість та узгодженість їхніх дій, це виявлялося у строгому порядку, прихованому під удаваним безладом. Він недарма читав такі трактати, як Відьомські культи у Західній Європі пані Мюррей[128], і знав, що аж до недавнього часу серед селян і фермерів точно зберігалася традиція їхніх страхітливих і втаємничених зборищ і оргій, які сходили ще до темних релігій, сповідуваних аріями[129], і знайшли відображення у популярних легендах у вигляді чорних мес і відьомських шабашів. Він ні на мить не припускав, що ці пекельні пережитки старої турансько-азійської[130] магії і культів родючості померли, і часто думав над тим, наскільки деякі з них можуть бути старішими і похмурішими за найгірші з оповідок, які переказують лише пошепки.

III

Мелоун опинився у гущі подій Ред-Гука через справу Роберта Сайдема. Сайдем був освіченим спадкоємцем давнього голландського роду, від народження мав достатні кошти, аби особливо не перейматися питанням заробітку, і мешкав у просторій, але погано збереженій садибі, яку його дід звів у Флетбуші, коли селище було не більш ніж мальовничою купкою зведених у колоніальному стилі хатинок, які стояли довкруж увінчаної дзвіницею і повитої плющем реформістської церкви з обгородженим нідерландським кладовищем. У цьому усамітненому домі, віддалік Мартенз-стріт, посеред зарослого віковими деревами двору ось уже шість десятиліть Сайдем читав і роздумував про прочитане, окрім єдиного періоду ще півстоліття тому, коли він помандрував до Старого Світу і на добрих вісім років зник з поля зору. Він навіть не міг дозволити собі мати слуг, і лише вряди-годи хтось порушував його цілковиту самотність; він не мав близьких друзів, а нечастих відвідувачів приймав у одній із трьох кімнат першого поверху, де підтримувався відносний порядок, — у просторій, бібліотеці з високою стелею, всі стіни якої були заставлені полицями з обшарпаними книжками — важкими і давніми, вигляд яких викликав невиразне відчуття огиди. Селище все розросталося і поступово злилося з Брукліном, але для Сайдема це нічого не означало, і сам він теж все менше і менше означав для міста. Старші люди ще іноді впізнавали його на вулицях, але для більшості сучасного населення він був лише опасистим старим диваком зі скуйовдженим сивим волоссям, колючою бородою, засмальцьованим чорним одягом і костуром із золотою голівкою, на якого озиралися люди, — ото й усього. Мелоун не знав його особисто, аж доки не зустрівся з ним у службових справах, але йому доводилося чути про нього як про серйозного авторитета у тому, що стосується середньовічних забобонів, і він якось навіть хотів погортати його миттєво розкуплену працю про Кабалу і легенду про доктора Фаустуса, який його друг цитував з пам’яті.

Сайдем став «справою», коли його далекі і єдині родичі подали до суду заяву з приводу його психічного здоров’я. Цей їхній вчинок став для всіх несподіванкою, але насправді таке рішення було прийнято лише після тривалих спостережень і безрадісних суперечок. Воно базувалося на деяких дивних змінах у його розмові і звичках: незбагненні згадки про дива, що наближаються, і постійне перебування у наймерзенніших закутках Брукліна. З плином літ він ставав усе неохайнішим і зараз був схожим на справжнього старця, якого друзі, на свій сором, помічали на станціях метро, на лавицях біля Бороу-Холл за бесідою зі смаглявими недобрими на вигляд чужинцями. Коли він говорив, то це було якесь бурмотіння про безмежні сили, які він майже підкорив своїй волі, і з хитрим усміхом утаємниченого він повторював міфологеми та імена, такі як «Сфірот»[131], «Асмодей»[132] і «Самаель»[133]. Слідство з’ясувало, що він використовував усі свої прибутки і спустив основний капітал на купівлю привезених з Лондона і Парижа старовинних фоліантів, а також на утримування вбогого помешкання на цокольному поверсі будинку в районі Ред-Гук, де він і проводив майже кожну ніч, приймаючи дивні делегації місцевих та заїжджих обірванців і, очевидно, здійснюючи щось на кшталт релігійних служб і ритуалів за наглухо запнутими зеленими шторами вікнами. Детективи, які отримали наказ слідувати за ним, доповідали про дикі викрики, наспіви і тупотіння, що акомпонували цим опівнічним обрядам, і здригалися від їхнього екстазу і енергетики, попри загальну поширеність диких оргій у цьому районі. Втім, коли справа дійшла до слухання, Сайдем спромігся залишитися на свободі. Перед суддею його манери раптом знову стали вишуканими і шляхетними, і він пояснив незвичність своєї поведінки останнім часом і екстравагантний спосіб спілкування цілковитим зануренням у наукові дослідження. За його словами, він почав ретельно вивчати походження деяких елементів європейської культурної традиції, що вимагало якнайтісніших контактів зі спільнотами іноземців, ознайомлення з їхніми народними піснями і танцями. Твердження його родичів про те, що на нього молилася якась примітивна таємна община, було цілковитим абсурдом; це лише показувало, наскільки обмеженим було їхнє уявлення про нього і його роботу. Здобувши перемогу своїми обґрунтованими поясненнями, він спокійно пішов собі геть; а от оплачені Сайдемами детективи, Корлеарс і Ван Брунтс, зазнали загального осуду.

Саме тоді до справи долучився своєрідний альянс федеральних інспекторів і поліцейських детективів, зокрема Мелоуна. Представники закону з цікавістю спостерігали за діями і вчинками Сайдема і не раз зверталися по допомогу до приватних детективів. Розслідування виявило, що Сайдемові нові спільники належали до найбрутальніших і найжорстокіших злочинців із темних закутків Ред-Гука, що принаймні третина з них була закоренілими рецидивістами у справах грабунку, хуліганства і ввезення нелегальних іммігрантів. Насправді, можна було без перебільшення сказати, що тогочасне коло спілкування старого вченого майже ідеально збігалося з найгіршою з організованих банд, що займалася незаконним перевезенням різних безіменних і незнаних азійських покидьків, яких мудро повертали назад на острові Елліс[134]. У перенаселених нетрищах Паркер-Плейс, яке відтоді встигло змінити назву, де у Сайдема була ота цокольна квартира, розросталась незвична колонія невідомого косоокого народу, який послуговувався арабським алфавітом, але від спорідненості з яким несамовито відхрещувалися всі сирійці в околицях Атлантік-Авеню. Їх усіх мали б депортувати через брак документів, але такі юридичні процедури відбуваються повільно, і ніхто з владних органів не наважується турбувати Ред-Гук, якщо тільки його до цього не змушувала громадська думка.

Ці виродки збиралися у напіврозваленій кам’яній церкві, яку щосереди використовували як танцювальну залу і яка здіймала свої ґотичні контрфорси біля найзанедбанішої частини узбережжя. Формально вона була католицькою, але в усьому Брукліні священики заперечували будь-який її чин і належність до єпархії, і поліцейські охоче із ними погоджувалися, дослухаючись до звуків, які ночами долинали звідти. Навіть тоді, коли церква стояла порожня і неосвітлена, Мелоуну здавалося, що він чує надламні басові ноти прихованого десь глибоко під землею органа, а інші спостерігачі здригалися від вересків і барабанного бою, які супроводжували таємні служби. На допиті Сайдем сказав, що цей ритуал видається йому якимось залишком несторіанства, підживленого шаманізмом Тибету.[135] Більшість цих людей, вважав він, належали до монголоїдного типу і походили, ймовірно, десь із Курдистану або його околиць — і Мелоун не міг не згадати, що Курдистан є останнім притулком єзидів, решток вцілілих персидських дияволопоклонників. Хай там як, але у процесі розслідування справи Сайдема стало очевидним, що ці нелегальні приблуди у величезних кількостях заполонили Ред-Гук; цьому сприяла змова моряків, про яку не знали офіцери митної служби і поліція гавані і завдяки якій цей народ залюднював Паркер-Плейс і швидко розповзався угору пагорбом, де їх гостинно вітали їхні брати, які прибули раніше. Серед жебраків і кочових банд у відділку Бороу-Холл усе в більших кількостях зринали приземкуваті постаті і характерні вузькоокі фізіономії, гротескно поєднані з яскравим американським одягом, аж доки, зрештою, не постала потреба встановити їхню кількість, визначити, звідки вони з’являються і чим займаються, і, якщо можливо, знайти спосіб припинити цей наплив і передати їх до рук міграційної служби. Мелоун взявся за цю справу за згодою федеральних і муніципальних сил охорони правопорядку, і щойно він почав перепис у Ред-Гуку, відчув, що балансує на межі безіменних жахіть, а в ролі сатани і диявола йому протистоїть пошарпана й неохайна постать Роберта Сайдема.

IV

Поліція у своїй роботі послуговувалась широким набором вигадливих методів. Мелоун під час нібито випадкових прогулянок районом, обережних ненав’язливих розмов, завдяки вчасно запропонованому ковтку із кишенькової фляжки і серйозним бесідам з наляканими в’язнями дізнався багато розрізнених фактів про рух, який набув настільки загрозливих форм. Новоприбулі таки були справді курдами, хоча й послуговувались діалектом, невідомим і незрозумілим сучасній філології. Ті з них, які мали роботу, переважно працювали вантажниками у доках, інші наживалися на вуличному гендлюванні, їх нерідко можна було також побачити на обслузі у грецькому ресторанчику чи за прилавком газетних кіосків. Більшість із них, проте, не мали очевидних засобів до існування і скоріш за все були пов’язані з різнорідним криміналом, де контрабанда і бутлегерство[136] були найменшими зі злочинів. Вони прибували пароплавами, вочевидь трамповими [137]вантажними кораблями, і безмісячними ночами тихцем пересідали у шлюпки, якими допливали до певної пристані і далі пливли потаємним каналом до якогось підземного озера під одним із будинків. Мелоун не міг знайти цю пристань, канал і будинок, бо свідчення його інформаторів були дуже невиразними і суперечливими, а їхня ламана мова перебувала за межами компетенції навіть найздібніших перекладачів; не міг він отримати і жодних достовірних свідчень про причини їхнього постійного переселення в Ред-Гук. Вони не розповідали, з якого саме місця сюди прибули, і ніколи не були достатньо балакучими і відвертими, щоб оповісти, яка саме агенція запропонувала їм переїзд і посприяла з ним. Насправді ж, коли мова заходила про причини їх приїзду до США, на їхніх обличчях відбивався справжній переляк. Гангстери з інших меншин були не багатослівніші, і все, що вдалося з’ясувати, зводилось до того, що якийсь бог або верховний жрець пообіцяв їм нечувану силу, надлюдську славу і панування в далекій землі.

І новоприбулі, і тутешні досвідчені гангстери із завидною регулярністю продовжували відвідувати добре захищені від сторонніх нічні збіговиська Сайдема, а поліція невдовзі дізналася, що колишній самітник орендував ще кілька квартир для розміщення гостей — увійти туди можна було лише знаючи пароль; зрештою він повністю винайняв три будинки, де постійно товклись безліч його сумнівних друзів. Тепер він дуже мало часу проводив у своєму домі у Флетбуші, з’являючись хіба для того, щоб узяти або покласти назад книжки; в його зовнішності і поведінці все яскравіше проступала печать дикунства. Мелоун двічі намагався поспілкуватися з ним, але Сайдем щоразу грубо відкидав ці спроби. За його словами, він нічого не знав про якісь таємні змови чи рухи; гадки не мав, ні як курди пробираються в країну, ані чого вони хочуть. Його справа — спокійно вивчати фольклор іммігрантів у цьому районі, і ця справа поліції жодним законним чином не стосувалася. Мелоун згадав своє захоплення давньою брошурою Сайдема про Кабалу та інші міфи, але й тут старий злагіднів хіба що на мить. Відчувши підступ, він послав свого відвідувача у відомому напрямку; довелося Мелоуну змиритись і звернутися до інших джерел інформації.

Ми ніколи не дізнаємось, що ще зміг би розкопати Мелоун, якби довше працював над цією справою. Так сталося, що безглуздий конфлікт між муніципальною і федеральною владою на кілька місяців загальмував розслідування, упродовж яких детектив займався іншою роботою. Але він не втрачав інтересу до старої справи, тож ледь не більше за інших був вражений тим, що трапилося з Робертом Сайдемом. Саме тоді, коли Нью-Йорк збурила хвиля викрадень і зникнень дітей, зі звично неохайним ученим відбувалися метаморфози настільки ж приголомшливі, наскільки й абсурдні. Одного дня його бачили біля Бороу-Холлу з чисто поголеним обличчям, охайно підстриженим волоссям і у зі смаком підібраному вишуканому костюмі, і звідтоді щодня у ньому помічали якісь незбагненні зміни на краще. Він невідступно тримався своєї нової лінії поведінки, до якої до того ж додався незвичайний блиск у очах і чіткість мови, а ще він потроху став позбуватися огрядності, яка так довго спотворювала його статуру. Тепер він виглядав молодше за свій вік, набув пружності рухів і плавності манер відповідно до свого нового образу, навіть його волосся, здавалося, потемніло без допомоги фарби, природним чином. З плином часу він одягався усе менш і менш консервативно і зрештою вразив своїх нових друзів, відновивши і переобладнавши садибу у Флетбуші, яку відкрив серією прийомів, куди запросив усіх знайомих, яких тільки зміг згадати, особливо ж радий був вітати родичів, які недавно домагалися визнання його неосудним і яких він, здається, повністю пробачив. Декого із запрошених привела цікавість, декого — обов’язок, але геть усіх зачарувала новонабута елегантність і сучасність колишнього відлюдька. Він, за його словами, майже закінчив роботу всього свого життя, до того ж нещодавно успадкував маєтність свого напівзабутого друга з Європи і збирається провести решту відведених йому літ, насолоджуючись усіма принадами другої молодості, яку йому забезпечили спокій, дієта і догляд за собою. Все рідше і рідше його бачили у Ред-Гуку, все більше і більше часу він проводив у тому соціумі, частиною якого був від народження. Поліція помітила, що гангстери тепер збиралися у старій кам’яній церкві і танцювальному залі замість цокольної квартири на Паркер-Плейс, хоча остання, як і орендовані пізніше будинки, досі кишіла огидними зайдами.

Тоді трапилися дві події — доволі розрізнені, але, у розумінні Мелоуна, обидві вкрай цікаві для справи. Перша — непомітне оголошення в Орлі про заручини Роберта Сайдема із пані Корнелією Ґерітсен із Бейсайда, молодою дівчиною з бездоганною репутацією, до того ж далекою родичкою новоспеченого нареченого; друга — облава у приміщенні церкви, де влаштовувалися танці, яку поліція міста провела після повідомлення про те, що у підвальному вікні на якусь мить промайнуло личко одного з викрадених дітей. Мелоун брав участь у цій облаві і ретельно вивчив приміщення зсередини. Там не знайшли нічого — насправді, на той час будівля була порожнісінькою, але проникливого кельта неабияк стривожили деякі деталі інтер’єру. Там були грубо розмальовані панно, які йому не сподобались: на них були зображені лики святих із безмежно мирськими і сардонічними виразами, які припускалися таких вільностей, що це було занадто навіть для обивательського смаку. Не сподобався йому і грецький напис на стіні над кафедрою: давнє замовляння, на яке він колись натрапив ще у часи свого навчання в Дубліні, що дослівно перекладалося так:

«О друже і супутнику ночі, ти, веселящийся во лаї собачім і крові пролитій, гуляющий посеред тіней межи гробами, берущий кров а пак дающий страх смертним, Ґорґо, Мормо, тисячолика луна, соблаговоли прийняти наші подношенія!»

Прочитавши це, Мелоун здригнувся від спомину про відзвуки надламаного органного басу, що деякими ночами, здавалося, долинали з підземель церкви. Він знову здригнувся, побачивши смужку іржі довкола шийки металевої вази, що стояла на вівтарі, і нервово застиг, коли в ніздрі йому вдарив незвичний і жахливий запах, який прилинув невідомо звідки. Ті спогади про органні звуки не давали йому спокою, тож, перш ніж піти, він з особливою ретельністю дослідив підвальні приміщення. Йому було ненависне це місце; але, попри все, чи не могли бути ці блюзнірські панно і написи не більш ніж грубими витворами неуків?

Ближче до Сайдемового весілля пошесть викрадень вибухнула масштабним газетним скандалом. Більшість жертв були малими дітьми з-посеред міської бідноти, але постійне зростання кількості зникнень здійняло серед громадськості справжню бучу. Преса вимагала від поліції рішучих дій, тож відділок на Батлер-стріт знову послав своїх людей у Ред-Гук на пошуки доказів злочину і самих злочинців. Мелоун зрадів можливості ще раз піти по старому сліду і радо долучився до облави, що проводилася в одному із Сайдемових будинків на Паркер-Плейс. Там, проте, не виявили жодних викрадених дітей, незважаючи на історії про крики і червоний шалик, знайдений під підвальним вікном, але малюнки і написи на обдертих стінах у більшості кімнат, а ще примітивна хімічна лабораторія на горищі — все це переконало детективів у тому, що вони натрапили на слід чогось жахливого. Малюнки були страхітливі — неможливо описати всі ті мерзотні потвори усіх форм і розмірів і пародії на людські обриси. Написи були зроблені червоним кольором і були мішаниною арабських літер із грецькими, латинськими і єврейськими. Мелоун небагато міг там прочитати, але те, що він розібрав, виглядало зловісно і вочевидь мало стосунок до Кабали. Один часто повторюваний вираз був написаний якоюсь мовою на кшталт гебраїзованої елліністичної грецької і містив найжахливіші прикликання демонів з часів занепаду Александрії:

«HEL[138] HELOYM [139] SOTHER[140] EMMANVEL4[141]

SABAOTH[142] AGLA[143] TETRAGRAMMATON[144]

AGYROS OTHEOS [145] ISCHYROS ATHANATOS

IEHOVA VA ADONAI SADAY HOMOVSION

MESSIAS ESCHEREHEYE[146]».

Кола і пентаграми, що вимальовувалися зусібіч, недвозначно вказували на дивні вірування і предмет поклоніння тих волоцюг, які тут проживали. У підвалі ж знайшли найдивнішу з усіх річ — купу зливків зі щирого золота, недбало прикриту шматком мішковини, на блискучій поверхні яких виднілися ті самі ієрогліфи, що вкривали стіни. Під час облави поліція зіткнулася лише з пасивним опором цих убогих азіатів, які юрмилися в кожних дверях. Не знайшовши нічого суттєвого, що б стосувалося справи, поліцейські залишили все як було; але окружний капітан згодом написав Сайдему записку, рекомендуючи тому ретельніше підбирати собі квартирантів і підопічних з огляду на постійне наростання громадського осуду.

V

Тоді було весілля у червні, яке стало справжньою сенсацією. Ще від полудня увесь Флетбуш рябів яскравими кольорами, обвішані прапорцями автівки заполонили вулиці біля старої голландської церкви, до дверей якої від самого шосе було напнуто навіс. Жодна місцева подія за всі часи не могла перевершити весілля Сайдема-Ґеррітсен за бучністю і розмахом, а свита, яка супроводжувала молодят до Кунард-Піер, була якщо не найяскравішою, то принаймні помітною сторінкою світських хронік. О п’ятій всі хустинки востаннє змахнули на прощання, і величезний лайнер відчалив від довгого пірса, повільно розвертаючись носом у напрямку відкритого моря, а потім, віддавши буксирні кінці, полинув у безкраї водні простори, за якими лежали дива Старого Світу. До ночі лайнер вийшов із зовнішньої гавані, і опівнічні пасажири могли досхочу милуватися зірками, що мерехтіли на чистому небі.

Ніхто вже достоту не скаже, що саме першим привернуло увагу пасажирів — чи то гудок суховантажного судна, чи моторошний крик. Може, вони пролунали одночасно, але тепер це вже не має значення. Крик долинув з каюти Сайдема, і матрос, який виламав двері, мабуть, міг би розповісти жахливі речі, якби він геть не збожеволів від побаченого, — насправді, він закричав навіть гучніше, ніж перші жертви, і кинувся бігати кораблем, аж доки його не спіймали і не закували в кайдани.

Корабельного лікаря, що за якусь мить після матроса увійшов до каюти і увімкнув світло, оминуло божевілля, але він ніколи і нікому не розповідав про те, що там побачив, аж донедавна, коли розпочав листування з Мелоуном, який тоді перебував уже в Чепачеті. Там сталося вбивство — задушили пані Сайдем, але чи варто казати, що сліди на її горлі не могли залишитися ні від руки її чоловіка, ані від будь-якої іншої людської руки, чи що на білій стіні огидним червоним кольором відблискував малюнок, який, пізніше відтворений з пам’яті, виявився ні чим іншим, як халдейськими літерами, складеними у слово «ЛІЛІТ»[147]. Однак чи варто згадувати про ці речі, які, до того ж, надто швидко пощезли? Що ж стосується Сайдема, то, перш ніж стало можливим оглянути його останки, довелося передовсім звільнити кімнату від сторонніх. Лікар запевнив Мелоуна, що він не бачив оте ЩОСЬ. За мить до того, як спалахнуло світло, відчинений ілюмінатор освітився якимось фосфоричним сяйвом, і здалося, що в темряві пролунало тихе і зловісне хихотіння, але нічого конкретнішого він не побачив. А те, що лікар і досі перебуває при здоровому глузді, доводить правдивість його слів.

Тоді всю увагу до себе привернув вантажний пароплав. Він підійшов упритул, і на борт Кунардера, який тимчасово припинив рух, ринула ціла орда смаглявих нахабних обшарпанців у офіцерській формі. Вони зажадали Сайдема або його тіло — вони знали про його мандрівку і чомусь були певні того, що він уже помер. На капітанській палубі зчинилася товкотнеча, бо навіть найрозумніший і найдосвідченіший моряк не одразу б зумів миттєво зорієнтуватися у ситуації, коли повідомлення лікаря про побачене в каюті супроводжувалося вимогою незнайомців із пароплава. Раптом ватажок прибулих, араб з огидним негритянським ротом, видобув брудний пожмаканий папірець і вручив його капітанові. Він був підписаний Робертом Сайдемом і містив доволі дивне повідомлення:

У разі раптової чи непоясненної катастрофи або моєї смерті прошу без жодних запитань вручити мене або моє тіло з рук у руки пред’явникові цього листа та його спільникам. Для мене і, можливо, для Вас усе залежить лише від Вашої цілковитої згоди. Пояснення будуть згодом — тож не підведіть мене зараз.

Роберт Сайдем

Капітан і лікар перезирнулися, і перший щось прошепотів останньому. Зрештою вони дещо безпорадно кивнули один одному і повели непроханих гостей до каюти Сайдема. Лікар порадив капітанові не дивитися туди, доки він відмикав двері і пропускав досередини дивних моряків. Він перевів подих аж тоді, коли після невиправдано довгої підготовки вони нарешті винесли свою ношу. Тіло загорнули у простирадла, і лікарю залишалося тільки радіти, що крізь нього не проступали контури ноші і що ті чоловіки пронесли згорток на свій пароплав, жодного разу його не розгорнувши. Кунардер продовжив свій шлях, а лікар із корабельним грабарем знову вирушили до Сайдемової каюти, щоб віддати останні почесті мертвій жінці. І знову лікар був змушений відмовчуватися або й просто відверто брехати, бо там відкрилися жахливі речі. Коли грабар запитав його, навіщо було випускати всю кров із тіла пані Сайдем, той не насмілився сказати, що це не його рук справа; не вказав він і на порожні місця для пляшок на стелажі, ні на запах з раковини, куди, очевидно, було вилито первісний вміст пляшок. Кишені ж тих чоловіків — якщо то були чоловіки — сильно відстовбурчувались, коли вони покидали корабель. Минуло ще дві години, і через радіопередавач світ дізнався усе, що йому належало знати про цю жахливу трагедію.

VI

Того самого червневого вечора, ще нічого не знаючи про події на лайнері, Мелоун був цілком поглинутий справами у нетрях Ред-Гука. Увесь район охопило незвичайне хвилювання, і, немов оповіщені якимось «сарафанним радіо»[148] чи іншим подібним способом, мешканці очікувально юрмилися навколо церкви і будинків на Паркер-Плейс. Щойно зникли троє дітей — синьоокі норвежці з вуличок у районі Ґовейнуса, і ходили чутки про те, що оскаженілі нащадки вікінгів формують банду у своєму районі. Мелоун уже кілька тижнів переконував своїх колег у необхідності провести генеральну чистку, і от нарешті під тиском обставин, очевидніших для загального розуміння, аніж гіпотези дублінського мрійника, керівництво поліції дало згоду на остаточний удар. Вирішальним чинником стали неспокій і відчуття загрози того вечора, і близько півночі ударна група, сформована зі співробітників трьох сусідніх відділків, наскочила на Паркер Плейс і довколишні вулиці. Двері безжально виламували, тих, хто чинив опір, арештовували, з освітлених свічками кімнат назовні вивергалися неймовірні натовпи іноземців усіх мастей, багато з них були у візерунчастих ризах і мали при собі малозрозумілі предмети. Багато що загубилося у метушні, бо підозрювані поспішно позбувалися речових доказів, викидаючи їх у глибокі колодязі, а запахи, здатні виказати їхні заняття, були поглинуті густо накуреним фіміамом. Але всюди виднілася розлита кров, і Мелоун здригався щоразу, коли бачив жарівницю чи вівтар, з яких усе ще здіймався дим.

Він волів би бути у кількох місцях одночасно і вирішив спуститися у квартиру Сайдема на підвальному поверсі після того, як вістовий повідомив йому, що церкву повністю очистили. Квартира, думав він, мусить містити якийсь ключ до розгадки культу, який настільки очевидно сформувався навколо свого очільника — вченого-окультиста; охоплений нетерплячим очікуванням, він обшукував занехаяні бруднючі кімнати, сповнені невловимим могильним запахом, проглядав дивні книжки, інструменти, золоті зливки і залиті скляними печатями пляшки, безладно розкидані повсюди. Одного разу Мелоун перечепився через худезного чорно-білогой кота, який майнув у нього під ногами і перекинув мензурку, наполовину заповнену якоюсь червоною рідиною. Потрясіння було таким сильним, що ще й донині Мелоун не певен, що саме він бачив, але у снах йому і досі ввижається, як той кіт мчить геть, жахливо перевтілюючись на бігу. Тоді він побачив замкнені підвальні двері і кинувся шукати щось, чим міг би їх вибити. Поруч стояла важка табуретка, її твердого сидіння виявилося достатньо для трухлявих дощок дверей. Спочатку з’явилася тріщина, потім вона розширилась, і от уже двері відлетіли убік — але вибиті з іншого боку! Звідти із завиванням вихопився порив крижаного вітру, в якому вчувалися всі відтінки смороду бездонної ями, і звідти ж ринула всепоглинаюча сила, що не належала жодному із знаних світів і яка, м’яко обвивши паралізованого детектива, потягла його крізь отвір донизу у безмежний простір, сповнений шепотами, виттям і вибухами знущального сміху.

Звісно ж, це був сон. Йому так казали усі лікарі, а він ніяк не міг довести протилежного. Насправді, для нього самого було б краще, якби то був сон, бо тоді вигляд старих цегляних нетрів і темних чужинських облич не в’ївся б так глибоко у його душу. Але тоді все було жахливо реалістичним, і ніщо й ніколи не зможе стерти пам’ять про ті пітьмаві каплиці, ті титанічні склепінчасті галереї, ті примарні пекельні велетенські подоби, які викроковували у повній тиші, тримаючи напівз’їдених істот, вцілілі частини яких усе ще волали про пощаду чи божевільно реготали. Запахи фіміаму і гниття зливалися у гидкому поєднанні, а чорне повітря кишіло хмарами тьмяних, напіввидимих хтонічних істот, наділених очима. Об оніксове надбережжя хлюпотіли темні в’язкі води, а одного разу десь прогримів тремтливий звук глухих дзвонів, увиразнюючи божевільне хихотіння голої фосфоресцентної істоти, яка пропливла перед ним, вилізла на берег і, видершись на різьблений золотий п’єдестал неподалік, всілась на ньому навпочіпки.

Тоннелі безкінечної ночі, здавалося, розходилися у всіх напрямках, і можна було подумати, що саме тут осердя пошесті, якій судилося заразити і поглинути міста, втопити цілі нації у хвилях незнаної моровиці. Тут визрівав вселенський гріх, який, нагноєний нечестивими ритуалами, вишкірившись, рушав у смертельний похід, який мав згноїти нас до стерва, занадто огидного навіть для могили. Тут Сатана зі своїм вавілонським двором правив бал, і невинна дитяча кров омивала лепрозні руки трупносяйної Ліліт. Інкуби і сукуби[149] вили осанну Гекаті[150], а безголові почвари бекали до Великої Матері. Цапи вистрибували під верескливі звуки проклятих флейт, а егіпани, стрибаючи через камені, схожі на роздутих жаб, невтомно ганялися за безформними фавнами[151]. Молох[152] і Астарот[153] теж були тут; у цій квінтесенції всього проклятого пута свідомості слабли, і людська уява розчахалася назустріч безмежжю усіх сфер жаху і його заборонених вимірів, які лише могло явити зло. Світ і сама Природа були безпорадні супроти цього наступу з вивернутих глибин ночі, і жодна молитва не могла б стримати це вальпургієве безумство мороку, яке запанувало, коли мудрець із пекельним ключем зустрів орду із замкненою труною, по вінця повною диявольської мудрості.

Раптово ці фантазми прорізав промінь справжнього світла, і серед ґвалту блюзнірських істот, яким належало бути мертвими, Мелоун почув плюскотіння весел. У полі зору зринув човен із ліхтарем на носі і швидко наблизився до залізного кільця на слизуватому кам’яному причалі, з нього на берег вийшла група темношкірих людей із видовженою ношею, загорнутою у простирадло. Вони піднесли її до оголеної світної істоти на різьбленому золотому п’єдесталі, і та захихотіла і поплескала лапою по згортку. Тоді вони його розгорнули і кинули до підніжжя п’єдесталу огидний труп товстого стариганя з їжакуватою бородою і скуйовдженим сивим волоссям. Світна істота знов захихотіла, а чоловіки дістали зі своїх кишень пляшки і, омивши ноги мерця червоною рідиною, віддали пляшки істоті, яка негайно до них присмокталася.

Враз з одного зі склепінчастих тунелів, що вели у безкінечність, почувся демонічний гуркіт і шум міхів блюзнірського органа, який надламним сардонічним басом викашлював і хрипів диявольські насмішки. Миттєво все довкола заметушилось, утворюючи щось на кшталт церемоніальної процесії, і страхітливе стовпище подибуляло на поклик звуку — цап, сатир і егіпан, інкуб, сукуб і лемур[154], кособока жаба і безформна амеба, молільник із собачою мордою[155] і безмовна тінь пітьми викроковували під проводом голої світної потвори, яка перед тим сиділа навпочіпки на різьбленому золотому троні, а тепер крокувала попереду, тримаючи в руках задубілий труп огрядного стариганя. Дивні темношкірі чоловіки непристойно витанцьовували, і вся колона біснувалася і стрибала у нападі діонісійського шалу. Мелоун зробив кілька кроків їм услід, безтямний і задурманений, не розуміючи, на якому світі він перебуває. Тоді він повернувся, спіткнувся і сповз на холодний вологий камінь, хапаючи ротом повітря і здригаючись під розкотисті хрипи диявольського органа, а завивання, барабанний грім і вереск божевільної процесії все слабнув і слабнув.

Він заледве чи усвідомлював наспівні жахіття і огидний скрекіт віддалік. Коли-не-коли крізь чорні склепіння до нього долинали завивання чи крик ритуального екстазу, аж раптом почулося моторошне грецьке замовляння, текст якого Мелоун прочитав над кафедрою старої церкви.

«О друже і супутнику ночі, ти, веселящийся во лаї собачім (тут здійнялося пронизливе виття) і крові пролитій (тут невимовні звуки вторили замогильному вереску), гуляющий посеред тіней межи гробами (тут почувся свист), берущий кров а пак дающий страх смертним (короткі, різки викрики з міріадів горлянок), Ґорґо (повторено відлунням), Мормо (повторено з екстазом), тисячолика луна (зітхання і трелі флейт), соблаговоли прийняти наші подношенія!»

Коли наспіви стихли, здійнялися радісні крики, в яких майже потонуло деренчання надламаного органного басу. Тоді почулося зітхання безлічі горлянок, а слідом — ціла какофонія гавкоту і бекання, що злились у слова — «Ліліт, Велика Ліліт, узри Нареченого!» Знову крики, а потім відголоски боротьби і чітке відлуння кроків того, хто біг. Кроки наближалися, і Мелоун підвівся на лікті, щоб поглянути.

Сяйво у підземеллі, яке, було, зменшилося, зараз знову посилилося; у цьому демонічному світінні з’явилася постать втікача, якому б не належало бігти, відчувати чи дихати — задубілий, огидний труп товстого стариганя, якого вже не потрібно було нести; його оживили пекельні чари ритуалу, який щойно звершився. За ним гналась гола реготлива фосфоресцентна істота, яка сиділа на різьбленому п’єдесталі, а ще далі мчали темношкірі чоловіки і вся та мерзенна зграя мерців. Труп збільшував відстань між собою і переслідувачами і, здавалося, цілеспрямовано мчав, напружуючи кожен свій зогнилий м’яз, щоб дістатися до різьбленого золотого п’єдесталу, який, очевидно, був для нього питанням життя і смерті. Лише якась мить відділяла його від мети, тож уся та юрба іще несамовитіше рвонула уперед. Але було вже пізно, бо в останньому натужному ривку, який розірвав сухожилля і кинув на підлогу уже безформну тушу, труп, який колись був Робертом Сайдемом, тріумфально досягнув мети. Удар був таким потужним, що коли мрець штовхнув у багнисте озеро гнилизни п’єдестал, той нахилився, став руба і, зрештою, впав зі свого оніксового постаменту у глибокі води, дарувавши на прощання зблиск різьбленого золота, перш ніж затонути в невимовних прірвах найглибшого Тартару. Тієї самої миті усе моторошне видиво перед очима Мелоуна потьмяніло і щезло, і він знепритомнів серед громового гуркоту, який, здавалося, струснув усе це царство зла.

VII

Сон Мелоуна, який йому привидівся іще до того, як він дізнався про смерть Сайдема і події на лайнері, знайшов підтвердження у деяких дивних подробицях справи. Втім, немає жодних підстав приймати його розповідь на віру. Коли половина ударної групи і більшість затриманих були всередині, без будь-якої видимої причини завалились три старі будинки на Паркер-Плейс, безсумнівно, давно підточувані гнилизною; з обох сторін було дуже багато жертв. Уцілілих знайшли лише у підвалах і підземеллях, і Мелоуну пощастило, що він опинився глибоко під будинком Роберта Сайдема. Він і справді був там, ніхто не стане цього заперечувати. Його знайшли непритомним на березі чорного як ніч підземного озера, всього за декілька футів від неприродно жахливої мішанини гнилої плоті і кісток, яку дантисти ідентифікували як тіло Сайдема. Справа була зрозуміла: контрабандисти проникали до підземелля вузеньким каналом, а люди, які забрали Сайдема з корабля, просто привезли його додому. Їх самих так ніколи і не знайшли. Чи, принаймні, не розпізнали серед трупів; хоча корабельний лікар абсолютно не поділяв тупої впевненості поліції.

Очевидно, Сайдем очолював контрабандні перевезення людей, що набули величезних масштабів, бо канал, який вів до його будинку, був лише одним із кількох підземних каналів і тунелів у цьому районі. Один із таких тунелів з’єднував його будинок із підземеллям церкви; з церкви до підземелля можна було потрапити лише через вузенький таємний прохід у північній стіні, у нішах якої і було знайдено деякі винятково жахливі речі. Там був хрипучий орган, який вивищувався посеред просторої склепінчатої молитовні з дерев’яними лавами і вівтарем дивної форми. Вздовж стін стояли маленькі клітки, у сімнадцяти з яких — страшно навіть згадувати — поодинці утримували закутих в’язнів, що перебували у стані цілковитого божевілля; зокрема, там було четверо матерів із немовлятами, які виглядали дуже дивно. Малюки померли невдовзі після того, як їх винесли на світло; з огляду на все лікарі вважали це милосердям. Серед тих, хто оглядав тіла, ні в кого, крім Мелоуна, не зринуло у пам’яті похмуре питання старого Дельріо: «An sint unquam daemones incubi et succubae, et an ex tali congressu proles nasci queat?[156]»

Перш ніж канали засипали, їх осушили і ретельно обстежили, витягши на-гора сенсаційну кількість розпиляних і поламаних кісток будь-яких розмірів. Вочевидь, епідемію викрадень простежили до самого її епіцентру, хоча лише двох уцілілих в’язнів можна було законним чином із нею пов’язати. Ці двоє зараз у в’язниці, а факт їхньої співучасті у вбивствах так і не вдалося довести. Різьблений золотий п’єдестал чи то трон, так часто згадуваний Мелоуном як предмет першорядної окультної ваги, так ніколи і не знайшли, хоча в одному місці під домом Сайдема канал обривався в колодязь надто глибокий, щоб його осушити. Устя колодязя перекрили і зацементували, коли зводили підвалини для нових будинків, але Мелоун любить розмірковувати про те, що ж лежить на його дні. Поліція, задоволена тим, що їм вдалося розгромити небезпечну банду маніяків і людоловів, передала федеральній владі непричетних до злочинів курдів, серед яких перед депортацією таки виявили членів дияволопоклонницького культу Єзиди. Вантажний пароплав і його команда так і зосталися загадкою для всіх, хоча цинічні детективи демонструють готовність дати опір його контрабандистам і бутлегерам. Мелоун же вважає, що всі ці детективи доводять лише сумний брак перспектив і далекоглядності поліцейських у своєму байдужому ставленні до безлічі непояснених деталей і загальну заплутаність всієї справи; так само критично він ставиться і до газет, які побачили лише криваву сенсацію і досить поверхово висвітлили діяльність невеликої секти садистів, яких їм належало б назвати жахом із самого серця всесвіту. Але він має намір спокійно відпочивати у Чепачеті, лікуючи свою нервову систему і молячись, щоб час поступово переніс його жахливий досвід із виміру реального буття у сферу віддаленого і напівміфічного.

Роберт Сайдем спочиває поруч зі своєю нареченою на кладовищі Ґрінвуд. Над його дивовижно віднайденими останками не правили панахиду, а родичі його вдячні за забуття, яке вже огортає цю справу. Зв’язки вченого із жахами Ред-Гука, насправді, ніколи не підкріплювалися жодними доказами, бо його смерть зумовила необхідність надати інформацію про обставини смерті. А вони більше ніколи не згадуються, тож Сайдеми сподіваються, що прийдешні покоління пам’ятатимуть його хіба як добросердого відлюдька, який кохався у нешкідливій магії і фольклорі.

Що ж до Ред-Гука — він не змінився. Сайдем прийшов і пішов, жахіття виринуло й зникло, але злий дух темряви клубочиться серед старих цегляних будинків, а банди покидьків досі шастають невідомими закутками повз вікна, у яких бозна-чому то з’явиться, то зникне світло чи промайне перекошене обличчя. Одвічний жах — тисячоголова гідра, а культи темряви коріняться у богохульстві набагато глибшому, аніж колодязь Демокріта. Душа звіра всесуща, вона тріумфує, а каламутноока, краплена віспою молодь Ред-Гука досі ще наспівує, проклинає і завиває, крокуючи від безодні до безодні, ніхто не знає, звідки і куди, гнана сліпими законами біології, яких їм не дано зрозуміти. Як і колись, у Ред-Гук приїздить більше людей, ніж покидає його на своїх двох, і вже блукають чутки про нові підземні канали, які прокопані до певних центрів алкогольної торгівлі і речей, які тим паче не варто згадувати.

У церкві, в якій раніше іноді влаштовувалися танці, зараз переважно проводяться саме танці, а в її вікнах ночами видніються дивні обличчя. Недавно поліцейський висловив припущення, що знову розкопали засипаний підземний склеп, але не зміг пояснити, нащо це зробили. Хто ми такі, щоб боротися зі Злом, старішим за історію і саме людство? Ще мавпи в Азії витанцьовували перед цими жахіттями, і ця злоякісна пухлина і досі спокійно чаїться і шириться поміж трухлявими цегляними стінами.

Мелоун здригався не без причини — тільки днями офіцер поліції почув, як у темному підворітті темношкіра стара пошепки навчала маленьку дитину якомусь віршику. Він дослухався, і віршик здався йому дивним, надто ж тому, що стара повторювала його знову і знову:

«О друже і супутнику ночі, ти, веселящийся во лаї собачім і крові пролитій, гуляющий посеред тіней межи гробами, берущий кров а пак дающий страх смертним, Ґорґо, Мормо, тисячолика луна, соблаговоли прийняти наші подношенія!»

Вiн

Я зустрів його безсонної ночі, коли у відчаї блукав містом, прагнучи зберегти свою душу і мрії. Мій приїзд до Нью-Йорка був помилкою; бо там, де я шукав див і гострих відчуттів у велелюдних лабіринтах стародавніх вулиць, які вибігають із забутих дворів, площ і причалів і, покривулявши містом, знову повертають до дворів, площ і причалів, так само забутих, і у циклопічних верховіттях сучасних веж, які чорним Вавілоном здіймаються до неба у сяйві старого місяця, я натомість знайшов лише жах і пригніченість, які погрожували заволодіти мною, зламати мою волю і знищити мене.

Поступово мною оволоділо розчарування. Вперше приїхавши сюди, я з моста побачив освітлене призахідним сонцем місто: чарівне, воно здіймалося над водами, його неймовірні шпилі і пірамідальні споруди виростали з озер фіолетової мли, ніби фантастичні квіти, що розпускаються під золотистими хмарами і першими нічними зірками. Тоді воно засяяло, вікно за вікном, над плюскітливим припливом, над яким кивали головами ліхтарі і плинули глибокі звуки ріжків, сплетені у дивні гармонії, і саме місто стало зоряним небосхилом сну, сп’яніле від чарівної музики, що пробуджувала в уяві дива Каркассона[157], і Самарканда[158], і Ель Дорадо[159], і всіх славетних і напівлегендарних міст. Невдовзі я уже блукав цими старовинними вуличками, такими любими моїй уяві — вузенькими, звивистими вуличками і переходами, обабіч яких вишикувались георгіанські будинки з червоної цегли, мансардні віконця яких над колонами портиків колись поглядали на позолочені карети і оздоблені екіпажі, — і у першому спалаху усвідомлення того, що на власні очі бачу свою давню мрію, я подумав, що таки дістався скарбів, які з часом зроблять із мене поета.

Але мені не судилися успіх і радощі. Занадто яскраве світло дня виставило напоказ лише бруд, і злиденність, і нудотний елефантизм каменю, що пнеться вгору, розстилається під ногами там, де місячне сяйво натякало на красу і давні чари; і в юрмищі людей, що снували схожими на водостоки вулицями, переважали міцні темношкірі незнайомці з жорсткими обличчями і розкосими очима, прагматичні чужинці, бездумні і безрідні, яким було байдуже до синьоокого чоловіка давнього народу, з його захопленням чарівними зеленими лужками і білими новоанглійськими сільськими дзвіничками.

Тож замість поезії, на яку я сподівався, мене спіткала тільки моторошна пітьма і невимовна самотність; нарешті я усвідомив гірку правду, яку доти ніхто не наважувався навіть прошепотіти, найпотаємнішу таємницю усіх таємниць: це місто каменю і різких звуків не є живим продовженням старого Нью-Йорка, як Лондон — старого Лондона, а Париж — старого Парижа, насправді це місто померло, його розпростерте тіло погано забальзамували, і у ньому завелися дивні живі істоти, яких тут не було, коли місто було живим. Це відкриття позбавило мене сну; хоча втрачений душевний спокій почав поступово повертатися, відколи я взяв за правило не виходити на вулицю за дня і гуляти околицями тільки вночі, коли темрява прикликає до життя ту дещицю, яка ще збереглася від минулого, коли старі, пофарбовані в біле, двері пригадують міцних людей, які колись крізь них проходили. У цьому стані віднайденої рівноваги я навіть написав кілька поезій, однак зволікав із поверненням додому, до рідних, щоб їм не здалося, ніби я безславно тікаю, зазнавши поразки.

Якось, гуляючи однієї безсонної ночі, я зустрів чоловіка. Це сталося у химерно захованому дворику Грінвіч-Віллідж, де, не знаючи що й до чого, я оселився, прочувши, що саме цей район обирають своїм притулком поети і художники. Мені припали до душі старовинні вулички і будинки упереміш із розкиданими тут і там маленькими площами і двориками, і навіть коли я зрозумів, що насправді поети і художники — це просто горлопанисті дурисвіти, вся вишуканість яких — лише облуда, а все їхнє життя — це заперечення чистої краси, втіленої в поезії і мистецтві, я залишився тут лише з любові до цих вікодавніх речей. Я уявляв, як все виглядало тут у ті часи, коли Ґрінвіч був тихим селом, яке ще не встигло поглинути місто; а в досвітні години, коли всі гультіпаки розбрідалися по домівках, я, бувало, блукав цими таємничими звивистими вуличками і розмірковував над цікавими загадками, які тут залишили минулі покоління. Ці прогулянки не давали завмерти моїй душі і пробуджували видіння, яких прагнула поетичність у глибині мого єства.

Той чоловік зустрів мене одного туманного серпневого ранку, коли я пробирався через відгороджені дворики, до яких зараз можна потрапити лише через неосвітлені коридори ближніх будівель і які колись були суцільним ланцюжком мальовничих вуличок. Я дізнався про них цілком випадково і розумів, що їх не знайти на жодній сучасній мапі; але той факт, що про них забули, робив їх лише дорожчими для мене, тож я шукав їх із подвоєним запалом. Коли ж я їх знайшов, моє завзяття зросло, бо щось у їхньому розташуванні незримо вказувало на те, що вони можуть бути лише краплею у морі таких самих двориків, з їхніми темними, німими закутками, затиснених поміж високих глухих стін і задніх фасадів спорожнілих будинків чи захованих за темними арковими проходами, невідомих ордам чужомовців, прихованих від сторонніх очей відлюдними художниками, мистецтво яких не призначене для товариства і денного світла.

Він заговорив до мене, не привітавшись, помітивши мій настрій і короткі погляди, які я кидав на деякі парадні двері з молотками над східцями із залізними поручнями; бліде світло від ажурних фрамуг ледь осявало моє лице. Його ж обличчя ховалося в тіні крислатого капелюха, який чудово пасував до старомодного пальта, в яке він був одягнутий; мене ж, ще до того, як він до мене заговорив, охопила незрозуміла тривога. Він був страшенно худий — просто скелет, голос же його звучав на диво м’яко і був якимось порожнім і глухим. За його словами, він уже не раз помічав мої блукання і вирішив, що я схожий на нього у любові до залишків минулих літ. Чи не хотів би я мати провідником того, хто вже давно практикує такі дослідження і наділений знаннями про ці краї куди глибшими, аніж будь-коли зможе віднайти новоприбулий?

Поки він отак говорив, у жовтуватому відсвіті із самотнього вікна горища я мигцем побачив його обличчя. У нього було шляхетне, навіть вродливе лице літньої людини, в його рисах прозирали родовитість і витонченість, незвичні для цього часу і місця. І все ж щось у ньому стривожило мене майже так само, як і привабило — можливо, обличчя було надто бліде, надто безвиразне або ж просто настільки не відповідало довкіллю, що я не міг спокійно і впевнено почуватися. І все ж я пішов за ним; бо тими похмурими днями мою душу могли живити лише єдині пошуки давньої краси і таємниць, і я сприйняв за прихильність долі зустріч із тим, чиї успіхи в тих самих пошуках настільки перевершували мої.

Щось у тій ночі втримувало мого супутника від розмов, і тривалий час він просто без зайвих слів вів мене уперед, обмежуючись лише скупими і найпростішими коментарями стосовно місць, дат і подій, і скеровував мій рух переважно жестами, коли ми прослизали у проходи між будинками, навшпиньки кралися коридорами, перелазили через земляні вали, а раз навіть повзли навкарачки через низький склепінчастий прохід, такий довгий і звивистий, що зрештою я втратив будь-яку орієнтацію в просторі і навіть не уявляв, де саме ми перебуваємо. Ми бачили речі давні і дивовижні, чи то вони, принаймні, видавалися такими у розсіяних променях світла, і я ніколи не забуду старезні іонічні колони, пілястри з канелюрами[160], стовпці металевих огорож, яскраві вікна з фігурними поперечинами і декоративні фрамуги, які ставали все вигадливішими і дивнішими, що глибше ми занурювалися у нескінченний лабіринт незвіданої старовини.

Ми не зустріли ні душі, а з часом і освітлених вікон ставало все менше і менше. Ліхтарі, які траплялися нам на початку, були нафтові, старомодні. Пізніше я помітив декілька ліхтарів зі свічками, і, нарешті, проминувши похмурий темний двір, яким мій поводир вів мене, скеровуючи своєю затягненою в рукавичку рукою, крізь абсолютну пітьму до вузенької дерев’яної хвіртки у високій стіні, ми вийшли у провулок, освітлений ліхтарями, які стояли тільки біля кожного сьомого будинку, — неймовірними колоніальними бляшаними ліхтарями з конічними кришками і отворами з боків. Дорога йшла круто вгору — крутіше, ніж, я гадав, можливо у цій частині Нью-Йорка, — а її горішній кінець впирався у заплетену плющем стіну приватного маєтку, за якою я побачив куполоподібний дах і верхівки крон, які хиталися супроти блідої зірниці у небі. У цій стіні під низькою півкруглою аркою були темні дубові двері, які цей чоловік відімкнув важезним ключем. Пропустивши мене досередини, він став торувати шлях крізь непроглядну темряву по чомусь схожому на посипану жорствою доріжку, нарешті вгору кам’яними сходами до дверей будинку, які він відімкнув і відчинив переді мною.

Щойно ми увійшли, як я ледь не зомлів від духу одвічної затхлості, який здійнявся нам назустріч, породжений, мабуть, незліченними століттями тліну. Господар же, здавалося, цього не помічав, тож і я тактовно промовчав, доки він вів мене вгору крученими сходами, через залу до кімнати, двері якої, як я почув, він замкнув за нами. Потім він зашторив три віконця з маленькими шибками, які ледве проглядалися на тлі вранішньої зорі, пройшов через кімнату до коминка, дістав кремінь і кресало, запалив дві свічки на канделябрі з дванадцятьма розетками і жестом запросив до спокійної, розважливої розмови.

У цьому тьмавому світлі я побачив, що ми у просторій, гарно умебльованій і обшитій панелями бібліотеці, яку з вигляду можна було віднести до першої половини вісімнадцятого століття, з розкішними дверними дюседепортами[161], розкішним доричним карнизом і вишукано різьбленим обрамленням коминка з фігурною верхівкою, яка хвилясто збігала донизу. Над щільно заставленими книжковими полицями на деякій відстані одне від одного вздовж стін висіли чудово виконані родинні портрети, які вже втратили всю яскравість барв, однак було видно, що всі обличчя на них непомильно схожі на чоловіка, який щойно люб’язно підвів мене до стільця за пречудовим чіппендейлівським[162] столом. Перш ніж і самому сісти з протилежного від мене боку стола, господар на мить загаявся, ніби засоромившись; тоді, неквапливо знявши рукавички, крислатого капелюха і пальто, театрально постав переді мною у костюмі середньогеоргіанської доби — від заплетеного в косичку волосся і плісированого жабо аж до бриджів довжиною по коліно, шовкових панчіх і черевиків з пряжкою, на які я раніше не звертав уваги. Тепер же, повільно опустившись на стілець зі спинкою у формі ліри, він почав уважно мене розглядати.

Без капелюха він здавався просто старезним, що раніше не так впадало у вічі, і я гадав, чи не ця невловима печать виняткового довголіття стала однією з причин мого неспокою. Коли він нарешті заговорив, його м’який, безбарвний, притишений голос часто починав тремтіти; час від часу мені було дуже важко вловити, що він говорить, хоча слухав я з глибоким хвилюванням і захватом, і щомиті в мені наростала незрозуміла тривога.

— Перед Вами, пане, — почав господар — людина звичок вкрай ексцентричних, за костюм якої, либонь, не слід вибачатися перед особою Вашого розуму і схильностей. Згадуючи кращі часи, я не наважуюсь не приймати їх такими, як вони були, приймати тодішню манеру одягатися і поводитися — це поблажливість, яка нікого не ображає, якщо лише виявлена без напускної величі. На превелике щастя, маєток моїх предків зберігся, хай його і поглинули аж два міста, спочатку Ґрінвіч, збудований тут після 1800 року, потім Нью-Йорк, який злився з ним близько 1830 року. Було багато причин оберігати се родове гніздо, і мені ніколи не можна було закинути зневаження сього обов’язку. Сквайр, який успадкував будинок 1768 року, вивчав певні мистецтва і здійснив певні відкриття, усі пов’язані з силами, що концентруються саме на цьому малому шматку землі і потребують щонайпильнішого нагляду. Деякі цікаві ефекти сих мистецтв і відкриттів я хотів би показати Вам у найглибшім секреті; втім, я досить непогано розбираюся в людях, аби не сумніватися у Вашій зацікавленості чи порядності.

Він змовк, а я зміг лише кивнути. Я вже казав, що мені було тривожно, але для моєї душі не було отрути смертоноснішої, аніж метушливий світ Нью-Йорка у світлі дня, і був цей чоловік нешкідливим ексцентриком чи адептом зловісної сили, я не мав вибору, окрім як іти за ним, щоб утамувати свою спрагу дивовиж тим, що він зможе мені запропонувати. Тож я слухав далі.

— Моєму предкові, — тихо продовжував він, — здавалися цікавими деякі властивості людської волі; властивості, які — і мало хто про це здогадується — переважають своєю потужністю не тільки звичні вчинки однієї людини чи багатьох людей, але усе розмаїття сил і сутностей Природи, а також безліч елементів і вимірів, які включають у себе саму Природу. Чи варто казати, що він зневажив святість таких речей, як час і простір, і знайшов дивне застосування деяким ритуалам індіанців-напівкровок, що колись таборували на сім горбі? Ці індіанці розізлилися, коли тут звели будинок, і до печінок дійняли нашу родину проханнями дозволити їм навідувати цю землю, коли на небі повня. Роками вони щомісяця перелазили через мур і потаємно проводили свої обряди. Тоді, у 1768 році, новий сквайр заскочив їх за цим заняттям і остовпів від того, що побачив. Після цього він негайно уклав з ними угоду: вільний доступ на ці землі в обмін на розповідь про те, що вони роблять, і так він дізнався, що їхні прабатьки перейняли сей ритуал частково від своїх предків, а частково від старих голландців у часи Генеральних Штатів. Щоб його шляк трафив, боюся, що той сквайр налив їм поганенького рому — ще хтозна, чи не зі злим наміром, — бо через тиждень після того, як він взнав секрет, то зостався вже єдиним живим, кому він був відомий. Ви, пане, перший сторонній, якому буде відкрито сю таємницю, і хай мене Бог покарає, якщо Ви не у своєму праві розповісти про мене владі, та тільки ж і ви залюблені у різні стародавні речі.

Я здригнувся від його простоти, а ще від того, що вловив у його мові відголоски минувшини. А він продовжував:

— Та Вам належить знати, пане: те, що сквайр почув від дикунів, було лиш малою часткою знання, яке йому відкрилося. Він не просто так бував у Оксфорді, не марно провадив бесіди зі старим алхіміком і астрологом у Парижі. Він був, направду, обізнаний з тим, що цілий світ — то є лише дим наших умів, і простолюду це невтямки, лише мудрим дано затягуватись і поринати в ці клуби, ніби в дим першокласної Вірджинії[163]. Що ми хочемо, можемо сотворити для себе, можемо й знищити те, що нам непотрібне. Не скажу, що се по суті цілковита правда, але сього досить для невеличкої вистави, яку час від часу можна розіграти. Ви, я так собі гадаю, зацікавились би куди кращим виглядом минулих літ, ніж здатна Вам подарувати Ваша уява, а тому прошу Вас відкинути будь-який страх перед тим, що я хочу Вам показати. Підійдіть до вікна і не кажіть ні слова.

Господар узяв мене за руку, щоб підвести до одного із двох вікон у довшій стіні цієї сповненої гидкого запаху кімнати, і від першого ж дотику його долоні, уже без рукавички, я похолов. Його пальці, сухі і жорсткі, були холодні як лід; мені коштувало зусиль не відсахнутися. Але тут я знову подумав про порожнечу і жах дійсності і сміливо приготувався слідувати за ним, хай би куди він мене вів. Підійшовши до вікна, чоловік розсунув жовті шовкові штори і скерував мій погляд у пітьму назовні. Якусь мить я не бачив нічого, крім мерехтіння міріадів вогників ген удалині. Тоді, ніби у відповідь на непомітний порух руки господаря, краєвид осяяла сліпуча зірниця, і я побачив море розкішної зелені — свіжої і чистої, а не море дахів, на яке очікував мій розум. Праворуч підступно поблискував водами Гудзон, а далеко попереду я бачив нездорове мерехтіння розлогого солончака, осяяного неспокійними світлячками. Спалах згас, і на вощаному обличчі старого некроманта промайнула зла посмішка.

— Це було ще до моїх часів — до приходу нового сквайра. Давайте спробуємо ще раз.

Мене охопило запаморочення, навіть більше, аніж запаморочення від ненависної сучасності проклятого міста.

— Господи Боже! — прошепотів я, — Ви можете робити це із будь-яким часом? — І він кивнув, оголивши чорні пеньки на місці колись жовтих зубів, і я схопився за штори, щоб не впасти. Але він привів мене до тями дотиком жахливої крижаної лапи і знову зробив той непомітний порух.

Знову спалахнула зірниця — але цього разу краєвид уже не здався геть незнайомим. Це був Ґрінвіч, той Ґрінвіч, яким він постав колись, подекуди виднілися дахи будинків, які стояли і нині, але з чудовими зеленими алеями і лужками. Трохи віддалік все так само поблискував солончак, а ще далі за ним я угледів дзвіниці тодішнього Нью-Йорка; церкви Трійці, Святого Павла і Цегляна [164]височіли над своїми сестрами, усе навколо огортав легкий серпанок диму з пічних труб. Мені перехопило подих — не так від самого видовища, як від думки про нові можливості, від того, що малювала мені уява.

— Ви можете — смієте — іти ще далі? — я запитав із жахом, який на мить, здалося, передався і йому, але тоді його обличчя знову перекосилося у злому вишкірі.

— Ще далі? Те, що я бачив, занапастить вас і оберне на кам’яного боввана! Назад і назад — вперед і вперед — дивіться, щоб не пошкодувати!

Пробурмотівши на видиху останні слова, він знову ворухнув рукою, прикликаючи на небо зірницю, яскравішу від усіх попередніх. І на три секунди переді мною постала воістину диявольська картина, і за ті секунди я побачив краєвид, який довіку катуватиме мене у снах. Я бачив небеса, що кишіли дивними крилатими істотами, а під ними — пекельно чорне місто із велетенськими кам’яними терасами, з нечестивими пірамідами, що несамовито впивалися у небеса, і диявольське світло, що горіло у незліченних вікнах. І на далеких галереях я бачив товпища жовтолицих, косооких мешканців того міста, зодягнених у помаранчеве і червоне, які божевільно танцювали під гул литавр, бій гидотних кротал[165] і під маніакальний рев ріжків, нестримні ридання яких здіймались і стихали, ніби хвилі пекельного океану бітуму.

Кажу ж, я бачив цю картину на власні очі, а в моїй свідомості відлунювала блюзнірська розкіш какофонії, що її доповнювала. Це було ґвалтовне звершення всього жаху, який це мертве місто розбурхало у моїй душі, і, забувши про прохання старого мовчати, я закричав, і продовжував кричати, неспроможний опанувати себе, аж, здавалося, почали дрижати стіни довкола мене.

Коли згасла зірниця, я побачив, що й господаря також б’ють дрижаки; вираз невимовного жаху змішався на його обличчі з кривим вишкіром гніву, викликаного моїми криками. Він похитнувся, вчепився рукою у штору, як я допіру, і несамовито закрутив головою, ніби загнаний у пастку звір. Бог свідок, у нього були на те причини, бо коли відлуння моїх криків стихло, почувся новий звук, такий моторошно зрозумілий, що тільки отупіння почуттів зберегло мене при здоровому глузді. То було рівномірне, тихе поскрипування сходів за замкненими дверима, ніби ними підіймалася юрба босих або взутих у мокасини ніг; потім почувся обережний скрип засува, що поблискував у тьмяному світлі свічок. Тоді старий вхопив мене за руку і, бризкаючи слиною, прохрипів, похитуючись і чіпляючись за жовті штори:

— Повня — будь прокляти… ти… ти, верескливий пес — ти прикликав їх, і вони прийшли за мною! Ноги у мокасинах… мерці… Думайте, що хочете, ви, червонолиці демони, але я не труїв ваш ром!.. Чи ж я не беріг вашу пропасну магію?!.. Самі до смерті повпивались, будьте прокляті, не смійте винуватити сквайра — ідіть геть! Лишіть того засува — я тут не для вас!

І одразу двері струснули три повільні чіткі удари, а на губах божевільного чаклуна виступила біла піна. Його переляк, обернувшись безмежним відчаєм, поступився місцем новому спалаху гніву, спрямованому на мене; він ступив крок до столу, на край якого я спирався. Штора, яку він досі стискав у правій руці, поки лівою тягнувся до мене, натяглася і зрештою обірвалася разом із кронштейном, впустивши в кімнату потоки повні, яку звіщала зірниця на небі. У тих зеленавих променях зблідло світло свічок і в кімнаті стали помітні нові ознаки розрухи, з її мускусним запахом, поточеними червою панелями, трухлявою підлогою, забитим коминком, розхитаними меблями і понищеними портьєрами. Не уникнув їх і старий, який чи то під впливом цих променів, чи то через переляк і шаленство зморщився і почорнів, наближаючись і простягаючи до мене свої хижі пазурі. Лише його очі не змінились, вони сяяли то яскравіше, що більше морщилось і чорніло його обличчя.

Стукіт повторився ще наполегливіше, у ньому зазвучали металеві нотки. Чорна потвора переді мною стала лише головою з очима, яка безсило намагалася просунутись у мій бік зогнилою підлогою, час від часу плюючись у безсмертній злобі. Швидкі і різкі удари струснули трухляві двері, і я побачив блиск томагавка, що розламував ветхі дошки. Я не міг навіть зворухнутися, лише очманіло дивився, як двері розлітаються на тріски, впускаючи страхітливий, безформний потік чорнильної речовини, повної жахливих осяйних очей. Рідина швидко розливалась, як потік нафти, проламуючи прогнилі перегородки, перекидаючи стільці на своєму шляху, нарешті вдарилась об стіл і розлилась кімнатою аж до місця, де почорніла голова ще досі витріщалась на мене своїми очима. Потік зімкнувся над цією головою, повністю її поглинувши, і наступної ж миті почав спадати, забравши свою здобич, але не торкнувшись мене, плинучи назад крізь чорні двері і вниз невидимими сходами, які знову почали скрипіти.

Тоді підлога не витримала, і я, задихаючись від павутиння і напівживий від жаху, провалився у темну кімнату внизу. Зеленавий місяць, що сяяв крізь розбиті вікна, освітлював напіввідчинені двері передпокою, і я, вивільнившись з-під потрощеної стелі і підвівшись із всіяної тиньком підлоги, побачив, як повз мене пропливає жахливий потік чорноти, сяючи тисячами очей. Він шукав двері у підвал, а, знайшовши, зник усередині. Я ж відчув, що підлогу піді мною ось-ось спіткає доля верхньої кімнати, і тут наді мною почувся тріск і щось гупнуло біля західного вікна — ймовірно, залишки даху. Струсивши із себе уламки, я кинувся крізь передпокій до парадних дверей і, не спромігшись їх відчинити, вхопив стілець, вибив вікно і притьмом вискочив на занедбаний газон, де місячне світло танцювало на травах і бур’янах з добрий ярд заввишки. Стіна була високою, а ворота — замкненими, але зсунувши докупи ящики, які валялися у кутку, я зміг вилізти нагору, вхопившись за кам’яну урну, що увінчувала наріжний стовп.

У цілковитій знемозі я споглядав довкола себе лише дивні стіни, вікна і гостроверхі дахи. Ніде не було видно крутої вулиці, якою я прийшов, а те, що я міг розгледіти, швидко поглинав туман, який насувався від річки, незважаючи на яскраве сяйво місяця. Раптово урна, за яку я чіплявся, почала хитатися, ніби поділяючи мою смертельну втому, і вже наступної миті я полетів униз назустріч невідомій долі.

Люди, які мене знайшли, кажуть, що я, мабуть, довго повз, незважаючи на зламані кістки, оскільки кривава доріжка тяглася за мною так далеко, наскільки сягало око. Дощ, що саме припустив, швидко змив усі сліди моїх страждань, і у всіх звітах було сказано лише те, що я з’явився невідомо звідки на вході до маленького темного дворика поблизу Перрі-стріт.

Ніколи більше я не прагнув повернутися у ті похмурі лабіринти, і ніколи не пораджу нікому іншому вирушати туди Я не маю жодної гадки що до того, ким або чим була та давня потвора, але не втомлююсь повторювати: те місто мертве і сповнене незбагненних жахіть. Що сталося з ним, я теж не знаю; я ж повернувся додому, на свіжі луги Нової Англії, овіяні вечірнім солоним морським вітром.

У склепі

Присвячую Ч. В. Сміту, з припущення якого взято канву історії

На мою думку, немає нічого абсурднішого, ніж поширене ототожнення домашнього затишку і душевного спокою, хоч ця думка і переважає у психології більшості. От скажу я вам про сільську північноамериканську місцину, про недбалого і безсердечного сільського грабаря і про спричинене його недбальством нещастя у гробниці, і вже ніхто із пересічних читачів не очікуватиме більшого, ніж непоганої, хоча і гротескної комедійки. Але Бог свідок, що буденна історія, яку тепер, після смерті Джорджа Бірча, я можу розповісти, містить багато такого, що затьмарює найчорніші наші трагедії.

Бірч став калікою і змінив професію у 1881 році, однак, коли мав можливість промовчати, ніколи не розповідав про той випадок. Мовчав і його старий лікар, доктор Девіс, який давно уже помер. Вважалося, що каліцтво і шок були наслідками невдалої спроби Бірча вибратися зі склепу на цвинтарі Пек-Веллей після того, як він випадково замкнув себе там і просидів дев’ять годин, неймовірними зусиллями проторувавши вихід назовні; хоч це і мали за безсумнівну правду, однак у цій історії були й інші, темніші обставини, про які він пошепки розповідав мені у п’яних мареннях, в одному з яких згодом і помер. Бірч мені звірився, бо я був його лікарем, а ще, мабуть, тому, що після смерті Девіса йому потрібно було комусь про все розповісти. Він був неодружений і не мав жодної рідні.

До 1881 року Бірч був сільським грабарем у Пек-Веллей і видавався грубим і примітивним навіть на тлі решти селян. Сьогодні просто неможливо повірити у ті вчинки, які йому тоді приписували, принаймні, у місті; навіть Пек-Веллей здригнулося б, якби там дізналися про відносну мораль свого майстра ритуальних послуг у таких делікатних питаннях, як право власності на дорогу оздобу, уже сховану під віком труни. Він також не завжди виявляв достатньо старанності у розміщенні новоприбулих поселенців у їхніх домовинах, які, знову ж таки, не завжди були ретельно дібрані за розміром. Відверто кажучи, Бірч був недбалий, бездушний і професійно непридатний; і все ж, я думаю, він не був злий. Він був просто знаряддям праці — бездумним, бездарним і питущим, що й доводить цей випадок, якого легко можна було уникнути, а ще йому бракувало навіть тих крихт уяви, які утримують пересічних громадян у певних рамках.

Мені важко вирішити, звідки починати історію Бірча, бо з мене не надто досвідчений оповідач. Гадаю, варто почати з холодного грудня 1880 року, коли земля промерзла і копачі виявили, що в ній аж до весни не вдасться викопати жодної могили. На щастя, селище було маленьке і люди нечасто вмирали, тож усім клієнтам Бірча можна було надати тимчасовий притулок у спеціально пристосованому для цього склепі. Грабар же в таку погоду впав у ще глибшу апатію, ніж зазвичай, і перевершив недбальством навіть самого себе. Він ще ніколи не майстрував таких потворних домовин і настільки не байдужів до змащування іржавого замка на дверях склепу, які він зачиняв і відчиняв украй недбало.

Нарешті настала весняна відлига і були старанно підготовані могили для дев’яти жертв похмурого женця, які чекали свого часу у склепі. Бірч, хоча й не терпів усі ці перенесення і закопування, одного похмурого квітневого ранку все-таки взявся до роботи, але, перевізши на місце вічного спочинку тільки одну домовину, ще до полудня облишив це діло, оскільки його кінь дратувався на сильній зливі. У цій домовині Даріус Пек, дев’яностолітній старий, могила якого була недалеко від склепу. Бірч вирішив, що наступного дня він почне зі старого Метью Феннера, оскільки його могила теж була поблизу; насправді ж він відклав роботу аж на три дні, повернувшись до своїх обов’язків лише 15 числа, у Страсну п’ятницю. Байдужий до забобонів, він зовсім не зважав на дату, хоча звідтоді відмовлявся братися за будь-що важливе у той доленосний шостий день тижня. Безсумнівно, події того вечора неабияк змінили Джорджа Бірча.

Отже, після обіду у п’ятницю 15 квітня Бірч з конем і возом вирушив до склепу, щоб перевезти тіло Метью Феннера. Він і сам визнавав, що не був цілком тверезим, хоча тоді він ще так несамовито не пиячив, як пізніше, намагаючись позбутися спогадів. Він просто був напідпитку і правив достатньо недбало, щоб розізлити свою норовисту коняку, яка дорогою до склепу не раз іржала, била копитом і крутила головою, зовсім як минулого разу, коли її дратував дощ. День був ясний, але здіймався сильний вітер, і Бірч був радий дістатися до сховку, відімкнувши двері і увійшовши до підземелля у схилі пагорба. Декого, може, і не втішила б ця сира, смердюча камера з вісьмома недбало складеними трунами, але Бірчу до того було байдуже, все, чим він переймався, — це щоб збігалася кількість трун і могил. Він не забув скандалу, який здійняли родичі Ганни Бікзбі, які, переселившись до міста, захотіли перенести її тіло на міський цвинтар, але під її надгробком знайшли домовину судді Кепвела.

Світло було тьмаве, але у Бірча був чудовий зір, тож він не взяв помилково труну Асафа Соєра, хоч вони і були схожі. Насправді, він зробив ту домовину для Метью Феннера, але зрештою забракував її як надто вже неоковирну і неміцну, коли у ньому здійнялась дивна хвиля сентиментальності від згадки про доброту і щедрість, яку маленький дідок виявив до нього, коли Бірч збанкрутував п’ять років тому. До труни Мета він доклав усю майстерність, на яку лише спромігся, але, як людина корислива, приберіг бракований виріб і збув його родичам Асафа Соєра після його смерті від згубної лихоманки. Соєра в селі не любили, багато оповідали про його майже нелюдську мстивість і чіпку пам’ять на образи — як справжні, так і надумані. Тож Бірч без жодних докорів сумління віддав для нього недбало збиту труну, яку оце відштовхнув у пошуках домовини Феннера.

Щойно він побачив труну старого Мета, як порив вітру зачинив двері, залишивши його у мороці навіть глибшому, ніж раніше. Крізь маленьке віконце над дверима проникало хіба зовсім слабеньке світло, а вентиляційний отвір у стелі взагалі залишався темним, тож Бірчу зоставалось хіба що чортихатися, навпомацки просуваючись поміж довгими ящиками до дверей. У цих поховальних сутінках він торсав іржаву ручку, штовхав залізні стулки і все дивувався, чому це масивні двері раптом стали такими непіддатливими. А ще у цих сутінках він почав усвідомлювати, що трапилось, і заволав так, ніби кінь знадвору міг зробити щось більше, ніж зловтішно заіржати у відповідь. Давно не змащений замок, очевидно, зламався, залишивши недоладного грабаря жертвою його власного недогляду у пастці підземелля.

Мабуть, це сталося десь о пів на четверту. Бірч, зі своїм флегматичним темпераментом і практичним складом розуму, не довго кричав, а вирушив на пошуки інструментів, які, наскільки він пригадував, бачив у кутку склепу. Сумніваюся, що його взагалі охопив бодай найменший переляк від фатальності ситуації, але сам факт мимовільного ув’язнення настільки далеко від звичних людських шляхів виявився достатнім, щоб сильно його розізлити. Цьогоденна робота була перервана, і якщо випадок не приведе сюди якогось заблукалого перехожого, він може залишитись тут на цілу ніч чи й на довше. Бірч таки знайшов інструменти, взяв молоток і зубило і, переступаючи через домовини, повернувся до дверей. Сморід почав ставати нестерпним, але, працюючи навпомацки над важким, поїденим іржею замком, він не зважав за роботою на такі дрібниці. Він багато віддав би за ліхтар чи навіть недогарок свічки, але й без цього він робив усе, що міг.

Коли Бірч зрозумів, що замок безнадійно заклинило, принаймні, для таких простих інструментів і в таких умовах, як ці, він роззирнувся у пошуках інших можливих шляхів порятунку. Підземелля вирили у схилі пагорба, тож вузенький вентиляційний отвір вгорі проходив через кілька футів землі, так що про цей напрямок годі було й думати. А ось віконце високо над дверима, радше схоже на щілину, пробиту у цегляному фасаді, давало надію на можливість його розширити, якщо ретельно попрацювати; він надовго затримав погляд на цьому віконці, роздумуючи, як туди дістатися. У склепі не було нічого схожого на драбину, а ніші для трун у стінах — Бірч рідко завдавав собі клопоту їх використовувати — не давали змоги дотягтися до фрамуги. Для можливих східців годилися хіба що самі домовини, і, зрозумівши це, він став мізкувати, як би їх краще поскладати. Трьох трун, покладених одна на одну, думав він, буде досить, щоб дотягтися до віконця; але краще буде покласти чотири. Труни пласкі, тож їх можна було складати одна на одну, як цеглини; і Бірч взявся вираховувати, як із восьми трун скласти надійний поміст заввишки в чотири. Розмірковуючи над цим, він пошкодував, що свого часу не зробив міцнішими деталі цієї задуманої драбини. Але я дуже сумніваюся, що йому вистачало уяви пошкодувати, що вони до того ж ще й не порожні.

Нарешті він вирішив розмістити три опорні домовини паралельно до стіни, на них викласти ще два поверхи по дві домовини, а на самому вершечку — останню, як робочу опору. Це можна було зробити без особливих труднощів і конструкція сягала б потрібної висоти. Але тут йому здалося, що для основи платформи краще використати лише дві труни, залишивши одну, щоб її можна було про всяк випадок поставити нагорі, якщо раптом для порятунку йому буде потрібна трішки більша висота. Тож в’язень у півмороку знову взявся до праці, не особливо церемонячись із мовчазними останками померлих, і його маленька Вавілонська вежа росла поверх за поверхом. Під тиском згори кілька трун почали тріщати, і він планував зберегти міцність усієї споруди, поставивши домовину маленького і легенького Метью Феннера на верхівку, щоб принаймні його ноги мали настільки надійну опору, наскільки це можливо. У темряві він міг знайти потрібну труну хіба що на дотик і ніби за чиїмось велінням майже випадково натрапив на неї, вже коли Бірч збирався поставити її у третій ярус.

Нарешті вежа була закінчена, і Бірч трохи посидів на своїй похмурій конструкції, щоб дати відпочинок втомленим рукам. Тоді він з інструментами обережно піднявся нагору і став біля вузенького віконця. Віконце було обрамлене цеглою, тож у нього не було сумнівів, що скоро він зможе роздовбати отвір настільки, щоб протиснутися крізь нього. На звуки ударів його молотка кінь відповів іржанням — чи то підбадьорливим, чи то глузливим. У будь-якому разі, це було доречно, бо неочікувана міцність старого з вигляду мурування була направду сардонічним коментарем до марноти надій смертного, а заразом і спонукою до роботи, виконання якої заслуговувало усіх можливих нагород.

Темрява, що спустилась на землю, застала Бірча за роботою. Тепер він працював зовсім навпомацки, бо хмари, які набігли, затулили місяць; хоч справа просувалася повільно, він почувався бадьоро, бо муровання піддавалося і згори, і знизу. Він був певен, що до опівночі зможе видобутися зі склепу — і цілком в його дусі було подумати про це без жодних марновірних побоювань. Не переймаючись розмислами про час, місце і товариство у себе під ногами, він філософськи лупав те муровання; лаючись, коли уламок влучав йому в обличчя, і сміючись, коли такий самий уламок влучав у надміру збудженого коня, який бив копитами під кипарисом. З часом отвір розширився настільки, що він уже кілька разів намагався просунутися в нього, і щоразу під його ногами хиталися і скрипіли труни. Бірч переконався, що не знадобиться встановлювати ще одну труну, бо отвір був саме на достатній висоті для того, щоб пролізти у нього, щойно дозволить його розмір.

Була уже, мабуть, північ, коли Бірч вирішив, що нарешті зможе пролізти крізь віконечко. Втомлений і спітнілий, незважаючи на те, що кілька разів відпочивав, він спустився додолу і сів на нижню домовину, щоб перевести дух і набратися сил перед останньою рішучою спробою вибратися назовні. Голодний кінь безперестанку іржав, і Бірк хотів, щоб той скоріше замовк. Він, хоч як це дивно, не дуже тішився з близького порятунку і майже боявся лізти, бо вже набув тієї огрядності, яка притаманна людям середнього віку. Здираючись нагору потрісканими трунами, він особливо гостро відчував свою вагу; а надто тоді, коли, ступивши на верхню, він почув сухий тріск, з яким провалювалось дерев’яне віко. Здається, він даремно обрав собі за опору найміцнішу труну, бо щойно він ступив на неї обома ногами, як, не витримавши його ваги, трухляве дерево тріснуло і Бірч провалилися на два фути вниз, упершись у щось, чого він не хотів навіть уявляти. Очманілий від звуку або може від смороду, який відчувався навіть попри свіжий вітерець, кінь видав дикий звук, що мало скидався на іржання, і несамовито кинувся геть у ніч, а віз божевільно тарахкотів позаду.

Опинившись у цій жахливій ситуації, Бірч тепер був занадто низько, щоб просто вилізти навіть крізь розширений отвір, але він зібрав усі сили, щоб хоч спробувати. Вчепившись у край діри, він намагався підтягтися, коли раптом відчув дивний опір, ніби його тягли за щиколотки вниз. Наступної миті він уперше за всю ніч злякався, бо й видираючись з усіх сил, він усе одно не міг звільнитися від чиєїсь мертвої хватки. Його литки пронизав нестерпний біль, ніби від жахливих ран; в його голові здійнялася круговерть страху, змішаного з непоборним матеріалізмом, який викликав думку про гострі тріски, оголені цвяхи, якісь інші частини розламаної дерев’яної коробки. Здається, він навіть закричав. Хай там як, але він, майже не контролюючи себе, оскаженіло борсався і хвицався, аж доки його свідомість не занурилась у марення.

Тільки інстинкт допоміг йому вилізти у те віконце і потім, коли він гепнувся на вологу землю, змусив його повзти. Іти він, як виявилося, не міг, і тривожний місяць споглядав жахливу сцену: чоловік волочить свої закривлені ноги до цвинтарної сторожки, гарячково впиваючись пальцями у чорну землю, тіло його не слухалося, відповідаючи на команди мозку тою жахливою повільністю, яка сковує рухи переслідуваних жахіттями уві сні. Проте, судячи з усього, за ним ніхто не гнався; коли Армінґтон, сторож, почув його нетерпляче шкряботіння у двері, він був сам-один і живий.

Армінґтон допоміг Бірчу дістатися до вільного ліжка і послав свого малого сина Едвіна за лікарем Девісом. Постраждалий був при тямі, але нічого не казав про те, що з ним трапилося, бурмочучи щось на кшталт «А, мої ноги!», «Відпусти!» чи «Згинь!» Тоді прийшов лікар з аптечкою, щось запитав у пацієнта, зняв з нього одяг, взуття і шкарпетки. Рани — обидві щиколотки були жахливо понівечені біля ахілесових сухожиль — вкрай здивували старого лікаря, якщо не сказати злякали. Його питання стали не по-лікарському схвильованими, а руки тремтіли, коли він бинтував хворого, ніби хотів якомога швидше приховати ті рани від людських очей.

Похмурий і наполегливий допит, влаштований Девісом, виглядав дуже дивно як для відстороненого лікаря, ніби він хотів витягти із ослаблого грабаря кожнісіньку, до останньої, найменшу подробицю його жахливої пригоди. Він цікавився, чи Бірч переконаний — справді переконаний — у тому, чия саме труна була на вершині конструкції; як саме він її вибрав, як він був певен того, що то саме домовина Реннера, якщо довкола було темно, і як він відрізнив її від такої самої з вигляду труни лютого Асафа Соєра. Як могла міцна труна Феннера так легко розламатися? Девіс, який уже звіддавна практикував у селі, звісно, бачив обох покійників перед смертю, бо ж саме він навідував і Феннера, і Соєра під час їхньої останньої недуги. На похороні Соєра він навіть здивувався, що мстивий фермер нормально вмістився у ящику, підігнаному за зростом коротуна Феннера.

Доктор Девіс пішов аж через дві години, наказавши Бірчу всім і завжди казати, що він поранився цвяхами, які стирчали, і уламками дерева — тільки й усього. Він додав, що нічому іншому все одно не повірять. А ще ліпше взагалі говорити про це якомога менше і нізащо не показувати рани жодному іншому лікарю. Решту життя Бірч дотримувався цієї поради, аж доки оповів цю історію мені; коли я побачив шрами — на той час уже давні та побілілі, — то погодився, що вчинити так було наймудріше. Він назавжди залишився кульгавим, бо були порвані головні сухожилля, але найбільших каліцтв, думаю, зазнала його душа. Його мислення, колись таке флегматично-розважливе, було вражене страхом; сумно було бачити його реакцію на деякі випадково сказані слова, скажімо «п’ятниця», «склеп», «труна» чи інші, лише опосередковано пов’язані з тими подіями. Переляканий кінь невдовзі повернувся на своє місце, проте схиблений розум Бірча так на це і не спромігся. Він змінив професію, але щось все одно завжди тяжіло над ним. Можливо, то був просто страх, а може й страх, уперемішку з каяттям у власній колишній нечулості. Звісно, пияцтво лише посилювало те, що він намагався послабити.

Коли тієї ночі доктор Девіс пішов від Бірча, він узяв ліхтар і вирушив до старого склепу. Місяць осявав розкидані уламки цегли і пошкоджену стіну, а замок на великих дверях легко відчинився від першого ж дотику. Загартований практикою у прозекторних, лікар увійшов і роззирнувся, притлумлюючи душевну і тілесну нудоту, яку викликав тутешній запах і все, що було у полі зору. Раптом він гучно крикнув, а перегодя судомно зітхнув, і це зітхання прозвучало страшніше за крик. Тоді він побіг назад до сторожки і, знехтувавши всіма лікарськими правилами, розбудив і струснув пацієнта, шепочучи йому одну за одною фрази, які, немов шипіння купоросу, пропікали вуха бідолахи.

— То була труна Асафа, Бірч, я так і думав! Я пізнав його зуби — на верхній щелепі бракує передніх. Ніколи, Богом прошу, не показуй тих ран! Тіло майже зовсім зогнило, але я ніколи раніше не бачив такого мстивого виразу на обличчі — на тому, що колись було обличчям… Ти ж знаєш, який він був мстивий, як він знищив старого Реймонда через тридцять років після їхньої суперечки про межу, як він копнув цуцика, який гавкнув на нього ще минулого серпня… Він — втілення самого диявола, Бірч, і його принцип «око за око» міг би дати фору самій Бабусі Смерті. Господи, яка лють! Я б не хотів, щоб він скерував її проти мене!

Нащо ти це зробив, Бірч? Він був мерзотою, і я тебе не звинувачую, що ти підсунув йому якусь негодящу труну, але, курва, ти завжди заходив занадто далеко! Непогано буває іноді на чомусь зекономити, але ж ти знав, яким маленьким був старий Феннер!

Мені ця картина не вийде з голови до кінця життя. Ти, мабуть, сильно відбивався, бо труна Асафа лежала на підлозі. Його голова відлетіла, і довкола був страшний безлад. Я багато бачив і раніше, але це було занадто. Око за око! Матір Божа, Бірч, ти отримав по заслузі. Мене й від вигляду черепа Асафа знудило, але дещо було ще гірше — ті щиколотки, які ти йому відрубав, аби втиснути його тіло у браковану труну Мета Феннера!

Холод

То ви хочете знати, чому я боюся студених протягів, чому на порозі холодної кімнати здригаюсь сильніше, ніж інші, чому мені стає зле, коли вечірня прохолода пробивається крізь тепло осіннього дня? Кажуть, я реагую на холод так, як дехто реагує на неприємний запах, і я останній, хто буде це заперечувати. Краще я розповім вам про найжахливішу річ, яка будь-коли зі мною траплялася, і залишу на ваш розсуд, наскільки це може бути виправданням моїм дивацтвам.

Хибно вважати, що жах неминуче асоціюється із темрявою, мовчанням і самотністю. Я зіткнувся з ним у сяйві пообіднього сонця, у гаморі мегаполіса, посеред дешевенького, забитого людьми пансіону поруч із простуватою хазяйкою і двома кремезними хлопцями. Навесні 1923 року я отримав паскудну і низькооплачувану роботу в одному з журналів Нью-Йорка; не маючи змоги платити за пристойне житло, я одну за одною обходив дешеві нічліжки, шукаючи кімнату, в якій би поєднувалися відносна чистота, пристойне умеблювання і прийнятна ціна. Скоро з’ясувалося, що доведеться вибирати менше зло з кількох, але через деякий час я натрапив на будинок на Західній Чотирнадцятій вулиці, який викликав у мене дещо меншу огиду, аніж інші.

То була чотириповерхова садиба з пісковику, збудована десь наприкінці сорокових, прикрашена різьбою і мармуром, які єдині, збляклі і вкриті брудом, нагадували про колишню велич і розкіш. У великих і просторих кімнатах з жахливими шпалерами на стінах і безглуздими фігурними гіпсовими карнизами навіки оселилася гидотна затхлість, до якої домішувався кухонний чад; але підлога була чиста, постільну білизну міняли регулярно, а в крані достатньо часто була гаряча вода, тож я вирішив, що це цілком прийнятне місце, щоб перебути тут деякий час, доки я знову стану на ноги.

Хазяйка, неохайна іспанка на ім’я Ерреро, із волосяною порослю на обличчі, не докучала мені плітками чи докорами через електричне світло, яке допізна горіло у моїй кімнаті на третьому поверсі; таких мовчазних і нетовариських сусідів, як у мене, можна було лише бажати, більшість із них були не обтяжені освітою та вихованням іспанці. Єдине, що дратувало, — це постійний шум автомобілів на вулиці під моїм вікном.

Я прожив там уже майже три тижні, коли трапився перший дивний випадок. Одного вечора, близько восьмої, я почув звук крапель, і водночас мені здалося, що я до того ж вже деякий час відчуваю виразний запах аміаку. Роззирнувшись, я побачив, що в кутку з боку вулиці відвологла і набухла стеля. Намагаючись відразу вирішити проблему, я спустився на перший поверх і все розповів хазяйці, вона ж запевнила, що все швиденько владнає.

— Доктер Муньйоз, — торохтіла вона, підіймаючись по сходах попереду мене, — він пролляль свої хемікалії. Він задужо хворій, як для доктера — хворійші і хворійші цілій час, і ніхьто не хочє єму помохати. Дюже чюдна та єго хороба — вьєсь день бєрє ванні з чюдним запахом, єму нє можна хвілюваться, в тепльо буть. Кімнатю завше прибирає сам — та єго малєнька кімнатя повна фляшечок і апаратів, і він не робіть докторем. Алє колись він був чюдовиі доктер — мій бацько у Барсєльоні чюлі про ньйохо, і лішь нєдавна полічіл руку сантехніку, бо він порянівся. Він ніколі не виходіть, лішь на дах, мій мучо Естебан пріносі єму їжа і постіль, ліки і хемікальї. Діо Міо, яміяк він користати, щоб був хольод!

Пані Ерреро зникла на сходах, що вели на четвертий поверх, а я повернувся до кімнати. Аміак перестав капати, я витер калюжу, що встигла набігти, і відчинив вікно, щоб провітрити кімнату, тоді нагорі почулися важкі кроки. Я ніколи не чув доктора Муньйоза, бо він ступав м’яко і делікатно, хіба іноді з горішньої кімнати долинали якісь звуки, ніби від роботи гасового механізму. Я ще здивувався, що то в нього може бути за недуга, і подумав, чи не є його відмова від сторонньої допомоги якимсь химерним дивацтвом. Очевидно, так воно і є, міркував я, примха видатної людини, яка повністю відкинула марноту світу.

Я б так ніколи і не познайомився з доктором Муньйозом, якби одного ранку, коли я сидів за своїм письмовим столом, у мене не стався серцевий напад. Лікарі попереджали мене про небезпеку таких нападів, тож я знав, що не можна гаяти часу; пригадавши слова хазяйки про те, як мій сусід допоміг скаліченому робітникові, я здерся вгору сходами і несміливо постукав у двері горішньої над моєю кімнати. На мій стук обізвалися правильною англійською, доброзичливий голос, що лунав потойбіч дверей на деякій відстані і дещо праворуч, запитав моє ім’я і справу, у якій я прийшов. Коли я відповів, двері прочинилися, і я зміг зайти.

На мене повіяло жахливим холодом; той день був одним із найспекотніших наприкінці червня, а все ж я здригнувся, увійшовши до великої кімнати, багата і вишукана обстава якої вразила мене посеред цього осередку сміття і бруду. Розкладна кушетка, яка вдень правила за диван, меблі з червоного дерева, розкішні портьєри, старовинні полотна і всуціль заставлені книжкові полиці — все свідчило про те, що це кабінет якогось пана, а не спальня у нічліжці. Як виявилося, кімната, що над моєю, та сама «малєнька кімнатя» з пляшками і приладдям, яку згадувала пані Ерреро, була тільки лабораторією лікаря; сам він мешкав у просторому сусідньому приміщенні, зручні алькови і величезна ванна кімната якого дозволяли йому приховати всі шафи і предмети особистого вжитку. Очевидно, доктор Муньйоз був людиною шляхетного походження, культурною і вишуканою.

Переді мною стояв невисокий, пропорційної статури чоловік, зодягнений у досконало пошитий і підігнаний строгий костюм. Породисте обличчя лікаря із владним, але не зверхнім виразом було обрамлене короткою густою борідкою із сивиною, а виразні темні очі дивилися крізь скельця старомодного пенсне, що стискало орлиний ніс, який надавав його обличчю мавританської нотки, яке у всьому іншому було кельтсько-іберійське. Густе, ретельно вкладене волосся було розділене рівним пробором, відкриваючи високе чоло; він увесь справляв враження людини непересічного розуму, шляхетного походження і чудового виховання.

І попри це, щойно побачивши доктора Муньйоза у потоці холодного повітря, я вмить відчув огиду, яку неможливо пояснити його зовнішністю. Лише землистий колір обличчя і холод його доторку могли бути підставою для такого відчуття, але навіть і ці речі легко пояснити, знаючи про його важку хворобу. Можливо також, що мене відштовхнув просто страшенний, неприродний такого спекотного дня холод, а все неприродне завжди викликає несприйняття, недовіру і страх.

Але відраза швидко поступилася місцем захвату його професійним умінням і вправністю його холодних і безкровних з вигляду тремтячих рук. З першого погляду він поставив правильний діагноз і зі спритністю справжнього майстра взявся до справи, водночас запевняючи мене чудово поставленим, хоч і на диво глухим і безбарвним голосом, що він найзапекліший із ворогів смерті, розповідаючи, що він витратив усі свої статки і розгубив усіх друзів, проводячи незвичайні експерименти тривалістю в ціле життя, присвячені її подоланню і викоріненню. У ньому прозирала якась доброзичлива одержимість, і він говорив без угаву, прослуховуючи мої груди і змішуючи в необхідних пропорціях принесені з лабораторії препарати. Очевидно, для нього товариство людини гідного походження було приємною несподіванкою у цьому задрипаному оточенні, тож він говорив і говорив, плинучи на хвилях спогадів про кращі дні.

Голос його, хоч і дивний, принаймні заспокоював, а плавний потік слів, як мені здалося, не переривався жодним вдихом чи видихом. Він хотів відволікти мене від переживань, розповідаючи про свої теорії і експерименти; і я пам’ятаю, як він дослухався до биття мого ослаблого серця, запевняючи, що сила волі і свідомість сильніші за органічне життя, тож якщо первісно здорове тіло правильно зберігати, то за допомогою певних наукових методів у ньому можна підтримувати вищу нервову діяльність, незважаючи на серйозні ушкодження, вади чи навіть відсутність деяких важливих органів. Він міг би, напівжартома сказав лікар, якось навчити мене жити — чи, принаймні, підтримувати своєрідне свідоме існування — без серця взагалі! Що ж стосується його самого, то ускладнення хвороби спричинили необхідність дотримання вельми специфічного режиму, який вимагав постійного холоду. Будь-яке помітне зростання температури, якщо протримається достатньо довго, стане для нього фатальним; нормальна температура його існування — приблизно 55 чи 56 градусів за Фаренгейтом[166] — підтримувалась установкою з аміачним охолоджувальним контуром. Саме шум від роботи гасового двигуна цієї установки я часто чув у своїй кімнаті.

Неймовірно швидко зцілений від свого слабування, я покинув холодну квартиру вірним учнем і послідовником талановитого самітника. Після цього, закутавшись у пальто, я нерідко навідував його; слухав його розповіді про таємні дослідження і майже жахливі їхні результати, тремтячими пальцями гортав сторінки дивовижних стародавніх книг на полицях. Варто додати, що геній лікаря повністю і назавжди зцілив мене від моєї хвороби. Здавалося, що у своїй практиці він не гребував навіть середньовічними закляттями, віруючи, що ці загадкові формули містять унікальні психологічні стимули, які можуть справляти винятковий ефект на нервову систему, яка породжує всі органічні імпульси. Я був вражений його розповіддю про старого лікаря Торреса з Валенсії, який брав участь у ранніх експериментах Муньйоза і вісімнадцять років тому допомагав йому боротися з важкою недугою, з якої й почалися всі його нинішні страждання. Та не встиг цей поважний лікар врятувати свого колегу, як сам став жертвою безжального ворога, з яким боровся. Можливо, він не витримав напруги, бо, не вдаючись у подробиці, доктор Муньйоз дав зрозуміти, що методи зцілення були вкрай нетрадиційні, включали в себе обставини і дії, неприйнятні для старого консервативного ескулапа.

Минали тижні, і я з жалем спостеріг, що мій новий друг повільно, але неминуче слабне, як і припускала пані Ерреро. Синюшний відтінок шкіри його обличчя посилився, голос став ще глухішим, а мова нерозбірливою, значно погіршилась координація рухів, розум втратив колишню гнучкість, воля слабшала. Він і сам помічав ці сумні зміни, і поволі вираз його обличчя і тон розмови набули відтінку понурої іронії, що знову сколихнуло в мені тінь огиди, яку я спершу відчував до нього.

У нього з’явилися дивні забаганки, особливо пристрасть до екзотичних прянощів і єгипетських ароматів, аж доки його кімната не стала пахнути, як гробниця якогось фараона в Долині Царів. Водночас зросла його потреба у холоді, і з моєю допомогою, змінивши помпи і живлення холодильної апаратури, він довів аміачне охолодження кімнати до стану перманентної температури на рівні спершу 34, а потім і 281 градусів; звісно, ми не охолоджували настільки ванну і лабораторію, щоб не замерзла вода і не сповільнились хімічні реакції. Зрештою, лікарів сусід став скаржитися на крижаний протяг із сусідніх дверей, тож я завісив їх важкою запоною. Муньйоса, здавалося, мордував якийсь гострий і невідступний страх, що все посилювався. Він безнастанно говорив про смерть, але, коли розмова заходила про похорон і його ритуали, тільки глухо сміявся.

Зрештою, його товариство стало невеселим і навіть моторошним; але у віддяку за зцілення я просто не міг покинути його напризволяще, тож, кутаючись у важке пальто, яке саме для цього і придбав, я ретельно прибирав у його кабінеті і допомагав йому зі щоденними потребами. Я також чимало купував для нього, лише здивовано присвистуючи від назв деяких хімікатів, які він замовляв у фармацевтів чи безпосередньо у лабораторіях.

Поступово в його квартирі почала згущуватись панічна атмосфера. Увесь будинок — я вже казав про це — відгонив затхлістю, але запах у його кімнаті був незмірно гірший, попри всі прянощі і фіміами, попри різкий сморід хімікатів для ванн, які тепер доктор приймав постійно, навідріз відмовляючись від сторонньої допомоги. Я подумав, що вся річ у його недузі, і здригнувся від думки про те, що це може бути за хвороба. Зустрічаючись із ним, пані Ерреро хрестилася і цілковито віддала його під мою опіку; вона навіть заборонила Естебану виконувати доручення хворого. Коли я запропонував Муньйозу звернутися до інших лікарів, він просто оскаженів, і лише згадка про те, що йому не можна хвилюватись, змогла погамувати його шал. Вочевидь, він боявся згубного впливу сильних емоцій, хоча, замість слабшати, його воля і енергія тільки міцнішали, тож він відкидав навіть думку про постільний режим. Апатія перших днів загострення хвороби поступилася місцем скаженій цілеспрямованості — здавалося, він збирався стати на герць із самим демоном смерті, навіть якщо цей правічний ворог і схопить його за горло. Тепер він зовсім відкинув потребу їсти, якої раніше дотримувався ніби простої формальності; лише сила розуму утримувала його від цілковитої катастрофи.

У нього з’явилась звичка писати якісь довгі послання, які він дбайливо запечатував і вручав мені із вказівкою переслати їх після його смерті певним особам — головно до Іст-Індії, але серед адресатів трапився і один блискучий французький лікар, якого всі вважали давно померлим і про якого пошепки розповідали найнеймовірніші речі. Коли сталося те, що сталося, я, не розпечатуючи, спалив усі конверти. Риси і голос лікаря стали просто жахливими, а його товариство майже нестерпним. Одного вересневого дня електромонтер, який прийшов до лікаря, щоб відремонтувати його настільну лампу, випадково глянув на хазяїна і впав на підлогу в нападі епілепсії. Лікар швидко привів його до тями, хоча й намагався більше не потрапляти йому на очі. Той чоловік, за його словами, пройшовши крізь усі жахи Великої війни, жодного разу не відчував такого переляку, як зараз.

Тоді, в середині жовтня, з моторошною раптовістю на нас упав найбільший з усіх жахів. Якось увечері близько одинадцятої вийшла з ладу помпа холодильної апаратури, тож десь о третій ночі процес аміачного охолодження припинився. Доктор Муньйоз покликав мене, тупаючи ногами по підлозі, і поки я безнадійно силувався полагодити апарат, хазяїн тим часом сипав прокльони голосом настільки мертвим і порожнім, що мені годі його описати. Втім, мої дилетантські спроби були марними, а коли я привів механіка із сусіднього гаража, що працював цілодобово, то виявилося, що до ранку нічого зробити не можна, бо потрібен новий поршень. Лють і жах вмирущого відлюдька вихлюпувалися у ньому через край і, здавалося, ось-ось зруйнують його понищене тіло; аж тут лікар судомно притис руки до очей і кинувся у ванну. До кімнати він повернувся із туго забинтованою головою і більше я ніколи не бачив його очей.

У кімнаті ставало помітно тепліше, і близько п’ятої ранку доктор пішов у ванну, наказавши принести йому увесь лід, який я зможу дістати у цілодобових аптеках і кафетеріях. Щоразу, коли я повертався зі своїх не завжди вдалих походів і клав усе те, що зміг роздобути, перед замкненими дверима ванної кімнати, я чув неперервний плюскіт води і грубий голос, який наказував: «Більше! Більше!» Нарешті зазорів теплий день, і одна за одною почали відчинятися крамниці. Я попросив Естебана або допомогти дістати кригу, доки я шукатиму поршень до помпи, або замовити поршень, доки я носитиму лід, але, напучуваний матір’ю, він навідріз відмовився.

Нарешті я найняв якогось замурзаного волоцюгу, якого надибав на розі Восьмої авеню, щоб він забезпечував пацієнта льодом з маленького магазинчика, де я й давав йому вказівки, а сам кинувся на пошуки помпового поршня і робітника, здатного його встановити. Але справа виявилася геть не простою, і я лютував так само несамовито, як і самітник, коли година за годиною минали у веремії марних телефонних розмов, виснажливої біганини туди-сюди і поїздок на метро і машиною. Близько полудня я знайшов-таки фірму, готову виконати замовлення, щоправда, далеко — у середмісті, і десь о пів на другу повернувся додому з необхідним обладнанням і двома міцними тямущими механіками. Я зробив усе можливе і сподівався, що встиг.

Проте чорний жах випередив мене. У будинку панувало страшенне сум’яття, і серед перешіптування нажаханих голосів я почув глибокий чоловічий бас, що читав молитву. У повітрі повис огидний сморід, і, перебираючи намистинки чоток, один із мешканців сказав, що запах виходить з-під замкнених дверей доктора. Волоцюга, якого я найняв, утік, репетуючи мов навіжений, після того як приніс кригу вдруге; здається, він став жертвою власної цікавості. Він, звісно, не міг замкнути за собою дверей, а все ж зараз вони були замкнені, замкнені зсередини. Звідти не долинало жодного звуку, окрім важкого крапотіння.

Швидко перемовившись із пані Ерреро і робітниками, притлумивши страх, що гніздився у глибинах моєї душі, я вирішив вибити двері; але хазяйка зуміла повернути ключ ззовні, скориставшись якимось хитромудрим дротяним пристроєм. Ми завбачливо прочинили двері усіх інших кімнат на цьому поверсі і розчахнули навстіж усі вікна. Тоді, прикривши носи хустинками, ми, ледь стримуючи тремтіння, зайшли до проклятої кімнати, крізь південні вікна якої лилися сонячні промені раннього пообіддя.

Від прочинених дверей ванної кімнати до дверей у передпокій тягнувся якийсь темний слизуватий слід, а звідти — до письмового столу, на якому зібралась огидна на вигляд калюжка. Поряд з калюжкою лежав шматок паперу з жахливими, ніби писаними наосліп карлючками, загиджений тими самими лапами, які вивели прощальні слова. Далі слід вів до кушетки, де й обривався.

Що було на тому дивані, я не можу і не смію казати. Але можу переповісти те, що розібрав на тому огидному клапті паперу, перш ніж дістав сірника і спалив його; що я, нажаханий, вчитав на ньому, доки господиня і двоє механіків стрімголов летіли з цього пекельного місця, щоб дати безладні пояснення у найближчому поліцейському відділку. У яскравому світлі сонця, у шумі авто і вантажівок, що здіймався над переповненою Чотирнадцятою вулицею, жахливі слова здавалися неймовірними, але зізнаюсь, що тоді я їм повірив. Чи вірю я їм зараз — щиро кажучи, не знаю. Є речі, про які краще не думати, і все, що я можу сьогодні сказати напевно, це те, що я ненавиджу запах аміаку і майже непритомнію від раптового подуву холодного повітря.

«Кінець — промовляли жахливі карлючки, — вже тут. Немає криги — чоловік глянув на мене і втік. Щохвилини теплішає, і тканини не витримують. Гадаю, ти пам’ятаєш те, що я казав про силу волі, нервову активність і збереження тіла після відмови органів. Гарна була теорія, але не до кінця. Відбувається поступовий розклад, якого я не передбачив. Доктор Торрес зрозумів це і вмер від потрясіння. Він не міг витримати того, що мав зробити, — помістити мене у темне місце і, згідно з листом, доглянути і виходити. Але органи не запрацювали знову. Він зробив це моїм способом — консервацією, тож знайте, що я помер ще вісімнадцять років тому».

Примітки

1

Принаймні в смерті я знайду спокійну пристань (лат.).

2

Кодекс із 46-ти біографій відомих греків і римлян, як реальних постатей, так і містичних героїв (тут і далі прим. перекладачів)

3

Філіп Дормер Стенгоуп, граф Честерфілд — англійський державний діяч, політик і письменник.

4

Джон Вілмот, граф Рочестер — один з найвидатніших англійських поетів доби Реставрації, прославився своїми сатирами і непристойними віршами, а також розпусним стилем життя.

5

У «Енеїді» Верґілія — керманич Енея, якого хвилі змили за борт. Оскільки тіло його було непоховане, Харон відмовлявся перевозити його через Стікс.

6

Епічна поема Джона Мільтона (1608–1674), яка оповідає про відступництво Люцифера, його вигнання з Раю і гріхопадіння Адама і Єви.

7

Едґар Аллан По (1809–1849) — один із провідних представників американського романтизму, родоначальник літератури жахливого. У своїй творчості Лавкрафт часто надихався його ідеями.

8

Едвард Джордж Балвер-Літтон (1803–1873) — англійський письменник, драматург, політик; автор історичних, містичних і ґотичних романів. Лавкрафт нерідко посилається на цитати з його творів.

9

Більшість постатей і локацій у цьому оповіданні існують насправді, тож давати коментарі з приводу кожного ми не будемо — це займе багато місця, однак мало вплине на розуміння тексту.

10

Торі (від ірландського tóraidhe — розбійник) — політична партія у Великобританії, що виражала інтереси крупної аристократії і вищого духовенства. В середині XIX століття була перетворена на Консервативну партію Великобританії (прим. редактора).

11

Віґи — політична партія у Великобританії, попередниця ліберальної партії (прим. редактора).

12

Букв. Чоловік гострого розуму, та малої освіти.

13

Із комедії «Сон літньої ночі», дія 4, ява 1

14

Упас-дерево (Antiaris toxicaria) — один з видів анчара (Antiaris), містить отруйні алкалоїди. Тубільці користувалися соком упас-дерева для отруєння стріл.

15

В оригіналі гра слів. У сполученні sob story слово sob можна перекласти і як sober — тверезий, оскільки дія відбувається під час «сухого закону».

16

Марк Лоллій Павлін (55 р. до н.е. — 2 р. н.е.) — політичний діяч Римської імперії, полководець, прибічник першого римського імператора Октавіана Авґуста.

17

Приблизно 186 см.

18

Відома колись банда молодиків, які, не вміючи пити, все одно перебували у постійному запої.

19

Він захищав творчість письменників-алкоголіків під час «сухого закону» — а відтак і себе.

20

В оригіналі вживається ідіома lightnin’ juice — так називають неякісне, мутне віскі. Українською погано відфільтрований самогон називається «сивуха».

21

Анакреонт (бл. 570 р. до н.е. — бл. 485 р. до н.е.) — один з дев’яти давньогрецьких ліриків, за традицією вважається п’яницею і волоцюгою, який поклонявся музі, вину і коханню.

22

Скоріш за все, вигаданий поет, ідейний приятель Анакреонта.

23

Чикаґо.

24

Важкоозброєний піхотинець часів античності.

25

Ориґ. the sons of Belial — біблійні рядки. Belial — івр. beli «без» i ya’al «вартість»; дехто виводить також значення від Belial «не матимуть воскресіння» або Beli ya’al «ніколи не воскреснути». Уривок цитати взятий з «Утраченого раю» Джона Мільтона.

26

«Слався, Цезарю, рокований на смерть вітає тебе!» — вигук римського гладіатора перед початком бою.

27

Матір Божа! — звук — цей звук — чую тебе! — ви чуєте це? — пане, ЦЕЙ ЗВУК! (ісп.).

28

Койот — пес — вітер? (ісп.).

29

Ритм, пане — ритм землі (ісп.).

30

Ориг. Huitzilopotchli, також знаний як «Південний Колібрі» — один з найважливіших божеств ацтекського пантеону, бог сонця і війни, асоціюється із золотом, воїнами і правителями; тотемна тварина — орел (власне, той, який зараз зображений на гербі Мексики). За однією з версій, є сином Коатлікуе, богині землі. Йому приносили людські жертви з військовополонених.

31

Кенотаф — з грец. «порожня гробниця» — символічне поховання, у якому немає тіла. Зазвичай кенотафи зводили для потопельників і загиблих на чужині.

32

Мова йде про Громадянську війну у США та участь у ній Федерації північних штатів. Солдати Федерації носили блакитні однострої.

33

Тут ідеться про Першу світову війну та участь у ній США. Відповідно старий прапор — британський Юніон Джек, новий — прапор Сполучених Штатів, триколор — прапор Російської імперії, союзниці Британії та США.

34

У Давній Греції — громадянин міста, обов’язком якого було опікуватися іноземцями. Посада на зразок сучасного консула.

35

Перистиль — зовнішня колонада будинку.

36

Табард — також кота, верхній одяг лицарів. Двосторонній плащ з гербом, який одягали поверх панцира.

37

Лімінограф — також лот — прилад для вимірювання глибини занурення підводного човна або глибини дна у фарватері.

38

Мається на увазі вікно у вигляді віяла, часто вітражне, над дверима у багатьох будинках колоніального періоду; як елемент декору нерідко зустрічається і сьогодні.

39

«Подорож паломника із цього світу у прийдешній» — роман Джона Буньяна, один із найпопулярніших текстів англійської релігійної літератури.

40

«Християнська велич Америки» — неодноразово згадувана Лавкрафтом книжка, яка описує, зокрема, процес судовища над салемськими відьмами, містить детальну історію сучасного автору Гарварда та ін. Свого часу була однією із найвпливовіших релігійних книжок Америки.

41

У перекладі вживається стилізація бойківсько-гуцульської говірки, характерної для віддалених Карпатських регіонів, які приблизно відповідають за ізольованістю описаним Лавкрафтом. Перекладач мав на меті не точне відтворення говірки, а лише надання мовленню персонажів необхідної екзотичності.

42

Пліній Старший — давньоримський історик, автор відомої праці «Природнича історія».

43

Герой троянської війни, з яким колись помилково пов’язували статуї Аменхотепа ІІІ, що зі сходом сонця видавали жалібний звук, — так Мемнон вітав свою матір, Еос.

44

Образ світу (фр.).

45

Відомий середньовічний церковник, який у згаданій книжці обґрунтовував теорію круглої землі.

46

В іранській міфології — цар туранців. Саме за його правління почалася війна туранців з іранцями.

47

Давня європейська назва ріки Амудар’ї.

48

Сучасний Лавкрафту ірландський письменник-міфологіст, один із засновників жанру фентезі.

49

Томас Мур — ірландський поет, автор сатир проти політики Англії. Не плутати з Томасом Мором, автором «Утопії».

50

Ця легенда містить посилання на всесвіт Роберта Говарда та деяких сучасних Лавкрафту псевдоісториків на кшталт Едґара Кейсі, однак складно виокремити точні фрагменти їх теорій.

51

Внутрішній дворик, оточений критою колонадою.

52

Антаблемент — тут: опорна конструкція, що виступає з фасаду будівлі.

53

Із забуття (лат.)

54

18-та поправка, прийнята у 1919 році, власне, встановлювала не раз згаданий Лавкрафтом «сухий закон».

55

Приблизно 164 сантиметри.

56

Трохи більше 52-х кілограмів.

57

Цю гру слів передати неможливо. Замість слова ideal хлопець вимовляє idle — це може означати «нероба», а як прикметник — «абищиця, непотріб». Фонетично це слово також близьке до слова «етил», що цілком відповідає імені нашої героїні.

58

Варто пам’ятати, що цей текст Лавкрафт написав, пародіюючи сучасну йому бульварну прозу. Відповідно, жодного реалізму від діалогів чекати не доводиться.

59

В оригіналі слово має сильний іронічний відтінок, оскільки squire нерідко вживається просто у значенні «добродій».

60

Тут і далі слово «реанімація» і похідні вживається в буквальному сенсі поняття re-animation — «повернення душі».

61

Ернст Геккель — німецький природознавець і філософ, який першим створив генеалогічне дерево еволюції та обґрунтував теорію паралельного розвитку виду та індивіда.

62

Тут мова йде про Першу світову війну.

63

Йдеться про другу Іпрську битву, яка тривала від 22 квітня до 25 травня 1915 року на річці Іпр та відзначалась активним застосуванням хімічної зброї німецькою стороною. Вест та автор «випередили уряд», воюючи на боці Франції у складі канадського полку, оскільки США на той час іще не вступили у війну.

64

Шарль Бодлер — французький символіст, один із основоположників естетики потворного у європейській літературі.

65

Елагабал — частіше Геліогабал, римський імператор ІІІ ст. н. е., прославився своїм розпусним життям, яке він полюбляв виносити на огляд мас.

66

Тут дозволю собі припустити іронію автора, який, натякаючи на какофонію звуків біля лінії фронту, порівнює їх зі змішанням мов (Книга Буття, 11), в якому жоден звук не здався б дивним.

67

Немезіда — грецька богиня помсти. Грецьке слово немезис вживається в англійській мові як синонім помсти.

68

Вигаданий Лавкрафтом кодекс надприродних сил і невідомих сучасному людству божественних і демонічних істот. Оволодіння Некрономіконом, попри можливі небезпеки, може дати ключ до абсолютного знання. Це перша згадка Некрономікона у творчості Лавкрафта.

69

Гетерохромія — нестача або надлишок пігменту райдужної оболонки ока, через що очі мають різне забарвлення.

70

Голландська колонія на острові Манхетен, згодом перейменована на Нью-Йорк.

71

Мінгер — ввічливе звертання до голландця, на кшталт нашого «пан».

72

З’їзд представників тодішніх семи колоній (т. зв. «Нової Англії»), який став одним із перших кроків до здобуття Америкою незалежності.

73

У грецькій міфології — одна із приток Стіксу.

74

Тут доволі важко визначити точне значення слова, яке вживає Лавкрафт — невідомо, йдеться про місто Ніс, яке фігурує у деяких інших його текстах, чи Ніса як персонажа скандинавської міфології. Деякі перекладачі вважають, що у цьому фрагменті мимодрук спотворив оригінальне слово Нюкс — Nyx, ім’я давньогрецької богині ночі. З огляду на контекст і загальне тяжіння Лавкрафта до античної міфології це припущення виглядає цілком логічним, і саме з огляду на це трактування було здійснено переклад фрагмента.

75

Невеликий підпорядкований абатству монастир.

76

З контексту виглядає на те, що Карфакс — це місто або містечко. Проте не вдалося знайти жодної інформації про місто з такою назвою у США, а єдиний Карфакс, який фактично існує, — це вежа в Оксфорді. Цілком імовірно, що Делапор, переїжджаючи до США, вирішили назвати свій маєток так, щоб він нагадував їм батьківщину.

77

Кібела — давньогрецька богиня фригійського походження, її іпостась Великої Матері богів ототожнюється з Реєю. Насправді, за свідченнями істориків, культ Кібели і Аттіса хоч і був пов’язаний з кривавими жертвопринесеннями биків та самокатуваннями жерців, не особливо вирізнявся з-поміж інших жорстокістю, яку йому приписує Лавкрафт.

78

Гептархія — букв. «семивладдя»; йдеться про період, коли сучасна Англія була поділена на 7 незалежних англосаксонських королівств. Згідно з легендами ці королівства об’єднав король Артур.

79

Французький вельможа часів Столітньої війни, сподвижник Жанни д’Арк. За підозрою у сатанізмі, канібалізмі та низці інших збочень був засуджений до смертної кари.

80

Маркіз де Сад — французький письменник і філософ-естет. Осмислював естетику потворного, надто естетику зумисного завдання болю, через що від його прізвища і було утворено поняття «садизм», тобто насолода від завдання болю.

81

Миш’яковмісний інсектицид зеленого кольору, одна з найсильніших отрут проти шкідників.

82

У середньовічних замках, особливо тих, які були збудовані на вершині гори, нерідко було кілька рівнів підвальних приміщень, іноді з різними входами на кожен із рівнів.

83

Йдеться про раптову смерть президента Воррена Гардінґа 2 серпня 1923 року. Цікаво, що сьогодні Гардінґ вважається найменш популярним президентом США, до того ж помер він одразу після найбільшого корупційного скандалу в історії Штатів, тож годі пояснити подібне ставлення Лавкрафта чимось, окрім особистих сентиментів.

84

Тримальхіон — персонаж римського роману Петронія Арбітра «Сатирикон», багатий лібертин (звільнений раб). У «Сатириконі» описується розпусний і позбавлений смаку бенкет, організований Тримальхіоном.

85

Thornton — композитне слово, утворене від коренів «thorn» — «шип, шпилька» і «ton» — розм. «безліч», яке українською можна передати приблизно як «єхидний», що випливає із саркастичного зауваження слуги.

86

Археологічна містифікація, ще не розкрита у часи Лавкрафта. Череп істоти, яка антропологічно подавалась як перехідна ланка між мавпою і людиною, виявився людським черепом зі щелепою орангутанга. Найімовірніше, Лавкрафт вживає тут це порівняння, впевнений у археологічній достовірності черепа.

87

Жоріс-Карл Гюїсман — французький письменник, критик і декадент, перший президент Ґонкурівської академії. Наприкінці життя створив серію містичних романів, у яких вів мову, зокрема, про сучасний йому сатанізм та звертався до вже згадуваної тут постаті Жіля де Ре.

88

Індепенденти (незалежні) — радикальні пуритани, одна з гілок протестантизму, яка цілковито відкидає будь-яку ієрархію. Не існує жодних регіональних утворень церкви індепендентів, єдиною структурною одиницею є громада (конгрегація), від чого і походить поширена назва церкви.

89

Наприкінці життя сер Артур Конан Дойл написав кілька праць, присвячених спіритизму. Можливо, тут Лавкрафт також іронізує з романів жахів, написаних Конан Дойлом, які критики вважають вкрай низькопробними. Цікаво, що істота, описана у цьому оповіданні, дуже схожа на монстрів одного з оповідань Конан Дойла.

90

Християнська велич Америки.

91

Сенсуалізм — напрям у теорії пізнання, згідно з яким відчуття й сприйняття — основна й головна форма достовірного пізнання. Принцип сенсуалізму належить до чуттєвої форми пізнання, до якої крім відчуття належить також уява.

92

Джон Мільтон — англійський поет і політик, автор поеми про гріхопадіння «Утрачений рай», у якій, серед іншого, він розлого описує пекельну армію Люцифера.

93

«Демонам до снаги зробити так, щоб речі неіснуючі видавалися людям за справжні» (лат.).

94

Луцій Цецилій Фіріман Лактанцій — видатний римський християнський письменник, який писав апологетичні твори на захист християнства.

95

Юлетід, або Йоль — язичницьке германське свято зимового сонцестояння, присвячене очікуванню відродження природи. У цьому оповіданні Лавкрафт зокрема обігрує первісні форми сучасних різдвяних традицій.

96

Габель — гостроверхий декоративний фронтон ґотичних будівель

97

Тут — віялоподібне вікно над дверима.

98

Вигадані Амброзом Бірсом і запозичені Лавкрафтом автор і твір. У подальшому до містифікацій примітки не робляться.

99

Інша назва — «Повне і просте свідчення про відьом і привидів». Один із найвідоміших кодексів, присвячених відьомству. Написаний у 1681 році, що, безумовно, додає згаданому у тексті примірнику містичності.

100

«Про поклоніння демонам» — інквізиторський містичний трактат Ніколя Ремі (Ніколауса Реміґія), якого через особливу жорстокість іноді називали «французьким Торквемадою». Як і попередня праця, «Про поклоніння демонам» уперше вийшла саме у 1595 році.

101

Великий Пес — тут назва зірки Сиріус, найяскравішої зорі однойменного сузір’я.

102

За англосаксонською (германською) традицією, як і в Україні, на Святвечір заведено запалювати свічки на могилах родичів.

103

Стигія, яка неодноразово згадується Лавкрафтом як синонім незапам’ятних часів, є натяком автора на творчість його близького друга, Роберта Говарда, одного із засновників жанру фентезі і автора романів про Конана. Сама ж Стигія, вигадане царство, яке передувало появі Давнього Єгипту, походить ще з творчості Томаса Булфінча, який займався містифікацією міфів і був, фактично, одним із перших авторів фентезі і творцем власної літературної міфології.

104

Мідянка — мідна сіль оцтової кислоти, складна неорганічна сполука, за хімічним ефектом схожа на вже згадувану Лавкрафтом паризьку зелень.

105

Тут мається на увазі міра довжини, яка дорівнює приблизно 5 км.

106

Описаний спосіб пересування істот та їхня цілковита відмінність від будь-яких, знаних герою, наводить на думку про те, що Лавкрафт описує птерозаврів.

107

Едґар Аллан По — один із найвідоміших американських письменників, відомий як один із засновників літературного детективу та фактичний родоначальник літератури жахів. У творчості Лавкрафта, особливо ранній, яскраво помітні впливи По.

108

Сара Гелен Вітмен — американська письменниця-трансцеденталіст. Найбільше відома своїми заручинами з Едгаром По.

109

Джордж Вашинґтон, Томас Джеферсон — перший і третій президенти США, Жозеф де Лафаєт — французький політик, учасник двох французьких революцій та Війни за незалежність США.

110

Пілястра — виступ стіни фасаду, що має зовнішні ознаки колони, але не відділяється від опорної стіни. Іонічний ордер — античний архітектурний ордер, колони у якому звужуються догори і увінчуються волютами (завитками)

111

Вертляниця, або під’ялиновик — грибоподібна безхлорофільна рослина мертвотно-рожевого кольору.

112

Mercy — милосердя. Зазвичай Лавкрафт не схильний характеризувати персонажів через їхні імена, однак для цього тексту чомусь робить виняток.

113

Preserved — збережений, вцілілий. Російський перекладач О. Мічковський вважає, що в цьому контексті слово можна трактувати як «бережений», хоча в аналогічному фразеологізмі англійської мови гри слів немає.

114

Welcome — «Ласкаво просимо». У цьому контексті ім’я означає «Бажаний».

115

Йдеться про громадянську війну у США. Дьюті Гарріс загинув під Фредеріксбурґом — в одній з найкровопролитніших битв війни, в якій сили Союзу (на боці якого і воював Дьюті) зазнали нищівної поразки від меншої армії конфедератів.

116

Нантський едикт — указ короля Генріха IV, виданий 1598 року, який урівнював у правах протестантів і католиків. Едикт поклав край релігійним війнам у Франції, однак був скасований едиктом Фонтенбло 1685 року, після чого Руле й емігрували до Америки.

117

Трубка Крукса — генератор потоку вільних електронів. У фантастиці схожі пристрої тривалий час описувалися як основний засіб боротьби з привидами і паранормальною активністю.

118

З огляду на період написання тексту термін Світова війна (або Велика війна) може стосуватися лише Першої світової, тож уточнення до Першої світової, яке полюбляють деякі перекладачі, є невиправданим з історичного погляду.

119

«Огляд двох світів» (фр.).

120

Тут — кампус

121

Тут можна запідозрити також гру слів: у англійській мові слово fishy — «тьмяний, кольору луски» має також значення «підозрілий».

122

Артур Мейчен — відомий англійський письменник-неоромантист, окультист ХІХ — ХХ ст., писав у жанрі, який тоді визначався як «міфологічна фантастика» (сучасне фентезі) з елементами горрору. Поряд із Едґаром По був одним із натхненників прози Роберта Говарда і Лавкрафта.

123

Йдеться про книжку «Людина юрби».

124

Обрі Вінсент Бердслі — модерний художник і графік.

125

Ґюстав Доре — один з найвідоміших в історії графіків і граверів, знаний, зокрема, серією гравюр на біблійні сюжети.

126

Чарльз Діккенс — англійський письменник-реаліст, один із найпопулярніших романістів Вікторіанської доби, однією з улюблених тем якого були лондонські низи.

127

Очевидно, описані події відбуваються під час чинності у США «сухого закону» 1920–1933 рр. Сам Лавкрафт, як запеклий ворог алкоголю, акцентував увагу на незаконності бутлегерства у сучасний йому період (майже всі твори Лавкрафта написані в часи «сухого закону»).

128

Марґарет Мюррей — англійська єгиптолог, археолог і культуролог. Автор теорії існування на території Західної Європи культу Рогатого Божества (прототипу Бафомета у християнській традиції).

129

Тут, мабуть, маються на увазі арії як загальні предки індоєвропейських (і зокрема англосаксонських) народів, тобто Лавкрафт виводить описаний культ від фактично перших вірувань білих людей.

130

Туранці — у зороастризмі назва іранських кочових племен, які протиставлялися іранцям. Оскільки арії — іранське плем’я, туранська магія, очевидно, є ворожою йому, а відтак — і білим людям загалом.

131

Кабалістичний термін, десять «ідеальних» цифр, які символізують ступені вияву Бога або десять ступенів (сфер) існування. Зі словом «сфірот», зокрема, спільнокореневі слова «сфера» і «цифра».

132

Єврейський демон-спокусник із авестійським (зороастрійським) корінням. Являється своїм жертвам у подобі тварини. У пізнішій демонології йому атрибутували також знання і пізнання. Вважається, що саме Асмодей спокусив Єву.

133

У єврейській традиції ангел смерті, у кабалі — «гнів божий».

134

Острів Елліс — острів у Верхній затоці річки Гудзон біля Нью-Йорка. В часи Лавкрафта там був міграційний термінал, через який новоприбулих пропускали на континентальну територію США.

135

Несторіанство — християнська конфесія, засуджена як єресь. Їхня інтерпретація божественної природи Ісуса відрізнялась від офіційної. Несторіанство вважає Марію не Богородицею, а Людинородицею, а Ісуса — посередником між божеством і світом. Ця деталь їхнього вчення є однією з ключових у цьому оповіданні. У часи Лавкрафта (і донині) несторіанство залишається поширеним серед ассирійців на території близького Сходу і далі до Китаю, що й пояснює поєднання саме із шаманізмом Тибету.

136

Підпільне виготовлення, контрабандне ввезення чи розповсюдження алкоголю у США в період дії «сухого закону».

137

Трамповий корабель — корабель, який здійснює перевезення на нерегулярній основі або залежно від кількості вантажу.

138

Можливо, йдеться про Гель, богиню підземного світу у скандинавів.

139

Елоїм — одне з імен Бога, згаданих у Старому Заповіті. Є множиною слова «елої», з чого християнська традиція висновує існування Трійці.

140

Сотер, або Сатор — у скандинавській, германській і середземноморській магічних традиціях (ймовірно, з давнішим корінням) так званий магічний квадрат, який використовувався для прикликання духів. Найвідомішим є квадрат, зображений Доре на гравюрі «Меланхолія», на що Лавкрафт делікатно посилається на початку оповідання. Саме слово «Сотер», яким стали позначати цей квадрат, заповнений літерами та означає — «Спаситель». Магічний квадрат був зокрема пов’язаний з Кабалою і пошуками справжнього Імені Бога через цифровий код — це пояснює його присутність серед, власне, Божих імен.

141

Еммануїл — досл. «з нами Бог». У християнській традиції — ікони Ісуса у дитячому віці. Потреба у них виникла у відповідь на єресь несторіанства, яка заперечувала вроджену святість Ісуса.

142

Саваоф — одне з імен Бога-Отця, часто вживане у магічних та алхімічних практиках.

143

Кабалістичний символ Атах Ґібор Ле-олам Адонаї — Ти, Господи, всемогутній навіки.

144

Чотирилітерник, або Заборонене Ім’я Бога. В юдаїзмі — єдине справжнє ім’я. Літери «юд», «хет», «вав» і друга «хет» разом читаються як Ягве, або Єгова.

145

«Трисвятий» — невід’ємна частина Святої Літургії, тут названа за першим рядком «Святий Боже…» (Святий Кріпкий, Святий Безсмертний, помилуй нас).

146

Тут наводяться атрибути та імена Бога: Всемогутній, Безсмертний, Сущий (Ягве/Єгова), Наш Бог (Адонаї), Цар (Шадай, перен. зн.), Єдинородний, Месія, Я є Блаженство. Слово Va розшифруванню не піддається. Сам Лавкрафт з цього приводу теж не залишив чітких коментарів.

147

Ліліт — у єврейському фольклорі дружина Адама до Єви, відтак — демон ночі і еротичних сновидінь, у деяких містиків — дружина Самаеля.

148

Вжита тут Лавкрафтом фраза grapevine telegraph набагато краще передає суть поняття. Під час Громадянської війни дані про перебіг подій поширювалися серед місцевого чорношкірого населення швидше, ніж через офіційні джерела, однак інформація нерідко виходила спотвореною, тож таку систему обміну інформацією назвали «виноградним телеграфом», маючи на увазі переплетені пагони виноградної лози — на противагу прямим телеграфним лініям.

149

У середньовічних європейських легендах — демони сексуальних снів і мрій, що являються в еротичних снах, харчуючись сексуальною енергією. Інкуби зваблювали жінок, сукуби — чоловіків.

150

Давньогрецька богиня місяця, згодом — покровителька потойбіччя, чаклунства і таємних знань. Володарка примар і чудовиськ Аїду.

151

Егіпани і фавни у грецькій міфології — духи природи і лісів.

152

Молох — палестинське божество природи і сонця, в жертву якому спалювали дітей. У юдейській і християнській традиціях — демон війни.

153

Демонізована юдаїзмом версія шумерської богині Іштар, символу жіночого начала. У юдаїзмі — один із верховних демонів.

154

Йдеться про гіпотетичних мешканців затонулого в Індійському океані континенту Лемурія, яких багато езотериків вважають предками людей і нерідко ототожнюють з атлантами.

155

Тут неперекладна гра слів. Слово «to howl» може означати і «ревно молитися», і «завивати».

156

Чи справді існують демони — інкуби та сукуби — і яке чадо народиться від союзу з ними? — Тут Лавкрафт натякає на тривалі богословські дискусії, у яких вирішували, чи може смертна жінка народити дитину від статевого акту із демоном.

157

Місто і центр департаменту у Франції, відоме своєю величезною та збереженою в ідеальному стані фортецею.

158

Друге за величиною місто Узбекистану, колишній центр Шовкового шляху. Столиця імперії Тамерлана.

159

Легендарне золоте місто у межиріччі Амазонки і Оріноко, насправді — озеро, в якому проводилися церемонії посвячення вождя.

160

Канелюри — жолобки, які проходять по всій довжині колони чи пілястра.

161

Поширена у колоніальну епоху архітектурна деталь, розкішне живописне або ліплене панно над дверима.

162

Томас Чіппендейл — найвидатніший англійський мебляр-червонодеревець епохи раннього класицизму.

163

Тут, всупереч більшості перекладів, мається на увазі сорт тютюну, а не штат, де його вирощують.

164

Цегляна Пресвітеріанська Церква — одна з найстаріших церков Манхеттена і Нью-Йорка взагалі.

165

Ударний інструмент на кшталт кастаньєти.

166

Приблизно 13 градусів за Цельсієм.

Content

Говард Філіпс Лавкрафт. Повне зібрання прозових творів. Том 1

Найвідоміший з-поміж незнаних

Склеп

Дагон

Спогади про доктора Семюела Джонсона

Поляріс

За стіною сну

Пам’ять

Старий Вар’ят

Перевтілення Хуана Ромеро

Білий Вітрильник

Фатум, що спiткав Сарнат

Свiдчення Рендольфа Картера

Вулиця

Жахливий Стариган

Коти Ултара

Дерево

Селефаїс

З позамежжя

Храм

Ньярлатотеп

Малюнок у будинку

Факти стосовно покiйного Артура Джермiна та його родини

Безіменне місто

Пошуки Iранона

Мiсячні болота

Ex Oblivione

Інші боги

Стороннiй

Музика Ерiха Цанна

Люба Ерменґард, або Серце сільської дівчини

Гiпнос

Що приносить мiсяць

Азатот

Герберт Вест — Реанiматор

Пес

Зачаєний жах

Щури у стiнах

Невимовне

Свято

Покинутий будинок

Жах Ред Гука

Вiн

У склепі

Холод

Примітки