Говард Філіпс Лавкрафт. Повне зібрання прозових творів. Том 3

Шепіт у пітьмі

І

Затямте раз і назавжди — ніякого видимого жахіття я тоді не побачив. Сказати, що моє рішення спричинене потрясінням, яке переповнило чашу і змусило мене стрімголов вибігти з помешкання Ейкелі та мчати серед ночі на чужому автомобілі по схожих на церковні бані пагорбах Вермонту[1], означає ігнорувати найочевидніші факти, що відкрилися мені останнім часом. Попри надзвичайно важливі та значимі речі, які я бачив і чув, попри винятково яскраві та незабутні враження, я навіть тепер не можу ані довести, ані спростувати свої жахливі припущення. Зрештою, зникнення Ейкелі нічого не доводить. У його домі не знайшли нічого незвичайного, крім слідів від куль всередині та зовні. Складалося враження, що Ейкелі вийшов прогулятися пагорбами і не повернувся. На місці не виявили жодних слідів ні гостей, ні того, що в кабінеті зберігалися усі ті страхітливі циліндри та механізми. Зрештою, хіба мав якесь значення його панічний страх перед цими пагорбами, що купчилися один на одному, перед нескінченним дзюрчанням струмків, серед яких Ейкелі народився та виріс, — тисячі людей підвладні таким самим незбагненним страхам. Більше того, аж до самого кінця його незрозумілі вчинки та передчуття цілком можна було пояснити дивакуватістю.

Усе почалося, як мені видається, з небувалої повені, що спіткала Вермонт 3 листопада 1927 року. У той час, як, власне, і зараз, я викладав літературу в Міскатонікському університеті[2], що в Аркгемі[3], штат Массачусетс, і саме захопився дослідженням фольклору Нової Англії[4]. Невдовзі після повені в газетах поряд із повідомленнями про тяготи, труднощі та надання допомоги постраждалим почали з’являтися дивні розповіді про істот, виявлених у потоках розбурханих річок. Чимало моїх друзів палко з цього приводу сперечалися і зверталися до мене з проханнями допомогти розібратись. Те, що мої фольклорні студії сприймалися так серйозно, лестило, і, як міг, я намагався спростувати нечувані вигадки, що, на мою думку, були наслідком давніх безглуздих забобонів. Було кумедно, що серйозні освічені люди можуть вважати, буцімто ці чутки не є виплодом неприборканої фантазії, а мають під собою, хай навіть сумнівні та викривлені, але факти.

Мені принесли кілька газетних вирізок із такими байками; одну історію з чиїхось слів записала і прислала у листі матір мого друга з Гардвіка, що у штаті Вермонт. У всіх випадках писали приблизно те саме, хоча йшлося про три різні місця — одне біля річки Ванускі поблизу Монпельє, друге — коло Вест-рівер в окрузі Віндем поблизу Ньюфейна, а третє — у самому серці Пассумпсика в окрузі Каледонія, що вище Ліндонвіля. Певна річ, інші місця також називали, одначе, як показав аналіз, усе сходилося на цих трьох. У кожному з цих випадків сільські мешканці повідомляли про появу в нуртуючих потоках води, що стікала з пагорбів, одного або кількох вельми чудернацьких і підозрілих об’єктів; помалу їх стали пов’язувати з напівзабутими примітивними легендами, які з такої нагоди місцеві довгожителі відродили з небуття.

На думку свідків, це були якісь небачені доти істоти. Цілком природно, в цей трагічний час потоки води несли і чимало людських тіл, але очевидці наполягали, що то були не люди, попри певну подібність за розміром і загальними обрисами. Запевняли, що то і не тварини, принаймні, не з відомих мешканцям Вермонту. Описували рожевуватих істот приблизно п’яти футів завдовжки, з ракоподібними тілами і парами чи то великих спинних плавців, чи то перетинчастих крил і кількох членистих кінцівок. За голову вони мали закручений, як мушля, еліпсоїд з безліччю коротких вусиків. Отримані з різних джерел описи істот були напрочуд схожі, втім, слід мати на увазі, що поширені серед цих пагорбів давні легенди сповнені яскравими описами і цілком могли вплинути на уяву свідків. На моє переконання, свідки — наївні, прості й неотесані жителі диких закутків — бачили понівечені, спотворені стихією тіла людей або худоби, а призабуті місцеві небилиці та легенди наділили ці печальні рештки фантастичними рисами.

Нинішнє покоління майже забуло химерний давній фольклор, він потроху відходить у минуле, але сам по собі є доволі незвичайним і, ймовірно, зазнав впливу більш ранніх індіанських переказів. Я знав цей фольклор доволі добре, насамперед завдяки надзвичайно рідкісній монографії Елі Девенпорт[5], що охоплювала усний матеріал, зібраний серед найстаріших жителів штату, і виданій ще 1839 року. Окрім того, ці легенди дуже подібні до історій, які мені довелося почути від старих жителів гірських районів Нью-Гемпширу. Якщо коротко, то в них ідеться про потаємну расу чудовиськ, які ховаються десь поміж віддалених узгір’їв, серед густих лісів, найвищих вершин і в темних долинах, де з невідомих джерел струменять ручаї. Цих істот рідко випадає побачити на власні очі, проте ознаки їхнього існування помічали ті, хто наважувався видертися по схилах деяких пагорбів далі, ніж зазвичай, або залізти в глибокі, вузькі ущелини з прямовисними схилами, куди не зважуються заходити навіть вовки.

У пересохлих річищах ручаїв та на безплідних пустирищах помічали дивні сліди чи то ніг, чи то кігтистих лап, а ще знаходили гідні подиву кола поставлених сторч каменів з пожухлою довкруж травою, і вже певно такої форми та положення їм надала не Природа. А ще на деяких схилах знайшли незвіданої глибини печери, і не схоже було, що брили, які перекривали входи до цих печер, опинилися там випадково. До того ж химерних слідів там було більше, ніж зазвичай, і вели вони як до печер, так і від них — якщо по цих слідах взагалі можна було визначити напрямок руху. А найгіршими були створіння, яких вряди-годи шукачі пригод помічали у мороці віддалених долин і в густих лісах на вершинах.

Усе це не викликало б особливої тривоги, якби описи не були настільки подібними. Усі свідчення мали кілька спільних рис: казали, що істоти нагадують величезних світло-червоних крабів з багатьма парами кінцівок і двома великими перетинчастими крилами на спині. Інколи вони ходили на всіх кінцівках, а інколи тільки на задній парі, послуговуючись іншими для пересування великих предметів невідомої природи. Якось їх бачили у чималій кількості, коли ціла група цих створінь пробиралася уздовж неглибокого лісового струмка, ідучи по троє в ряд і бувши вочевидь добре організованими. Одну особину бачили серед ночі: вона злетіла із самотньої голої вершини і, залопотівши велетенськими крилами, розчинилася в небі, на якусь мить затуливши повний місяць.

Складалося враження, що в більшості випадків ці істоти не втручалися в людські справи, але час від часу їм приписували зникнення шукачів пригод, особливо тих, що будували свої житла неподалік деяких долин або занадто високо на певних пагорбах — ставити будинки у деяких місцях вважалося нерозумним, попри те, що причина давно стерлася з пам’яті. Люди з острахом дивились на круті схили, хоч і вже давно забули, скільки поселенців зникло безвісти і скільки фермерських будинків, що притулилися до самісінького підніжжя цих похмурих зелених охоронців, згоріло до пня.

Одначе більш ранні легенди повідомляють, що ці створіння могли завдати шкоди лише тим, хто порушував їхній спокій. Пізніше виникли історії про їхню цікавість до людства і спроби створити потаємні аванпости у світі людей. З’явилися перекази про сліди пазурів, помічені вранці біля вікон фермерських садиб, а ще про зникнення людей досить далеко від небезпечних місць. Подейкували про голоси, що наслідували людську мову і зверталися з дивними пропозиціями до самотніх подорожніх на дорогах або лісових стежках, і про дітей, яких до смерті лякало побачене або почуте там, де прадавній ліс підходив до самих порогів людських осель. А в найближчий до нас час, той, що передував відмиранню забобонів і страху перед близькістю страшних місць, складали моторошні розповіді про самітників та відлюдькуватих фермерів, що в якусь мить пережили трагічний за своїми наслідками злам психіки. Про таких казали, що вони «продалися» цим дивним створінням. В одному з північно-східних округів на початку XIX сторіччя виникла навіть своєрідна мода — називати дивакуватих і відлюдькуватих людей прислужниками або союзниками цих потороч.

Що стосується природи цих істот, пояснення тут, зрозуміло, були різні. Їх переважно називали «ті», або «старші», хоча в різних місцевостях і в різний час побутували й інші назви. Переважна більшість пуритан прямо називала їх помічниками диявола і зробила предметом жвавих богословських дискусій. Поселенці з шотландською та ірландською кров’ю, яким дісталися у спадок кельтські легенди, — мешканці Нью-Гемпширу, а також їхні родичі, що завдяки губернатору Вентворту[6] осіли у Вермонті, — пов’язували цих істот зі злими духами і малим народом[7] гір та боліт, захищаючись від них замовляннями, що передавались від покоління до покоління. Однак, поза сумнівом, найфантастичніше пояснення природи цих створінь належало індіанцям. І хоча кожне плем’я мало свої легенди, у визначальних рисах вони збігалися: безумовно визнавалося, що ці створіння чужі на землі.

Міф пеннакуків[8], найпослідовніший і найяскравіший серед усіх, розповідає, що «крилаті» прийшли з Великої Ведмедиці в небесах, зробили копальні у горах і добувають там каміння, якого більше немає у жодному іншому світі. Легенда каже, що вони не живуть тут, а просто утримують аванпости і, завантажившись камінням, відлітають на північ, до своїх зірок. Шкоди вони завдають лише тому, хто занадто близько до них підійде або надумає шпигувати. Тварини їх уникають, маючи інстинктивну неприязнь, а не через страх стати здобиччю. «Крилаті» не можуть споживати земні харчі або живність, тож доправляють їжу зі своїх зірок. Опинитися поруч із ними дуже небезпечно, і молоді мисливці, які час від часу забрідають на такі пагорби, зникають і більше ніколи не повертаються. А ще не варто дослухатися до того, що вони шепочуть серед ночі в лісах, імітуючи людські голоси. Вони знають мови різних народів — пеннакуків, гуронів[9], людей п’яти племен[10], — але, найвірогідніше, своєї мови не мають, і складається враження, що вона їм навіть не потрібна. Між собою вони спілкуються, змінюючи колір голови, і при цьому кожен колір означає щось своє.

Певна річ, усі легенди чи то білих, чи то індіанців відійшли в небуття у дев’ятнадцятому столітті, залишивши по собі лишень окремі атавістичні прояви. Життя мешканців Вермонту усталилося, і щойно місця їхнього проживання та спосіб життя упорядкувались відповідно до певного плану, вони почали дедалі рідше згадувати ті страхи, що лягли в основу тих легенд, а згодом геть забули, що такі страхи взагалі колись були. Більшість знала тільки, що декотрі місця на пагорбах вважаються недобрими, нездоровими та загалом непридатними для проживання і краще триматися від них подалі. З плином часу суто економічні інтереси так тісно переплелися зі звичними місцями проживання, що не було жодного сенсу покидати їх межі, і виходило так, що пагорби лишилися безлюдними не за чиїмось задумом, а просто через збіг обставин. І нині мало хто шепотівся про жахливих мешканців узгір’їв, хіба тільки бабусі, які зберегли віру в дива, та здитинілі довгожителі, однак і вони сходилися на тому, що тепер від тих створінь не слід очікувати нічого поганого, позаяк вони вже звикли до людей та їхніх осель. Та, зрештою, і люди дали спокій мешканцям узвиш.

Про все це я вже читав, до того ж знав і з розповідей жителів Нью-Гемпширу, а тому, коли почали ширитися чутки про повінь, мені неважко було здогадатися, на чому вони ґрунтуються. Як міг, я намагався пояснити це своїм друзям, і мене потішало, коли окремі упертюхи наполягали на тому, що в цих розповідях щось таки може бути правдою. Вони твердили, що між ранніми легендами прозирає суттєва подібність, серед іншого і в деталях, і що вермонтські пагорби значною мірою залишаються недослідженими, а отже, буде нерозумно беззастережно відкидати ймовірність перебування там загадкових істот. Так само неможливо було переконати моїх упертих друзів у тому, що всі міфи, як відомо, базуються на спільній структурі та пояснюються спільним типом викривлення реальності, що бере свій початок у ранній стадії розвитку мислення людини.

Не було жодного сенсу переконувати таких опонентів у тому, що вермонтські міфи, власне кажучи, майже нічим не відрізнялися від тих універсальних легенд про персоніфікацію природи, котрі заполонили античний світ фавнами, дріадами, сатирами, породили калліканзарів[11] сучасної Греції, нашептали напівдиким валлійцям та ірландцям про існування дивних, маленьких, моторошних і ретельно прихованих від людей племен троглодитів[12] і землериїв[13]. Також марною справою було нагадувати їм про віру непальських гірських племен в існування страшних Мі-Го[14] чи «відразливої снігової людини», що зачаїлася серед льодовиків і гірських шпилів у Гімалаях. Коли я виклав усі ці докази перед своїми опонентами, вони почали використовувати їх проти мене самого, стверджуючи, що з цього і випливає певна історичність прадавніх легенд, що саме це свідчить про реальне існування химерної «старшої» раси, яка жила на Землі, але була змушена переховуватися після приходу і поширення людей, представники якої збереглися, хоча й у значно меншій кількості, до недавніх, а можливо, навіть і до наших днів.

Що більше я намагався кепкувати з цих просторікувань, то затятіше мої уперті друзі ставали на їх захист, підкріплюючи свої докази ще й тим, що навіть без посилань на прадавні легенди нинішні повідомлення справляють враження надто чітких, узгоджених між собою, детально, тверезо та просто викладених, аби не брати їх до уваги. А двоє чи троє екстремістів-фанатиків навіть дійшли до того, що, посилаючись на давні індіанські легенди, зробили припущення про неземне походження загадкових істот, цитуючи дивовижні книжки Чарльза Форта[15] з розповідями про гостей із інших світів та космічних прибульців, що часто навідували Землю. Проте більшість моїх опонентів були звичайнісінькими романтиками, які прагнули перенести на тло реального життя фантастичні уявлення про потаємний «малий народ», що набули популярності завдяки блискучим і жаским оповідям Артура Мекена[16].

ІІ

Нема нічого дивного у тому, що подібні суперечки спричинили появу в «Аркгем Едвертайзер[17]» публікацій у формі листів до газети; дещо передрукували видання з тих районів Вермонту, звідки й походили загадкові розповіді. Так, «Ратленд Геральд[18]» присвятила півсторінки уривкам із цих листів, а «Бреттлборо Реформер[19]» повністю передрукувала один із моїх розлогих коментарів до історичних та міфологічних питань, доповнивши власними міркуваннями в колонці «Вільне Перо», і висловила захват моїми скептичними висновками та цілковито їх підтримала. До весни 1928 року я став у Вермонті знаною особою, попри те, що ніколи не бував у цьому штаті. Тоді я й отримав листи від Генрі Ейкелі, які справили на мене настільки глибоке враження, що раз і назавжди привернули мою увагу до чарівного краю зелених гір [20]і дзюркотливих лісових струмків.

Більшу частину відомостей про Генрі Вентворта Ейкелі я зібрав завдяки листуванню з його сусідами і єдиним сином, що мешкав у Каліфорнії, але це сталося після подій у його самотньому сільському будинку. Як з’ясувалося, він був останнім представником давньої та поважної місцевої родини, з якої походили шановані юристи, чиновники та землевласники. Втім, у його особі ця родина зазнала переходу від суто практичних занять до чистої науки; в університеті Вермонту він мав значні успіхи в галузях математики, астрономії, біології, антропології та фольклору. Я ніколи не чув про нього раніше, і в листах він майже нічого не повідомляв про себе, але видно було одразу, що він — чоловік із сильним характером, освічений, з розвиненим інтелектом, хоча й самітник, не надто обізнаний у суто світських справах.

Попри дивовижність його поглядів, я з самого початку поставився до Ейкелі значно серйозніше, ніж до будь-якого іншого опонента. З одного боку, він справді стояв близько до тих реальних явищ — видимих і відчутних, — про які так незвичайно розмірковував; з іншого боку, як справжній учений, він виявляв непідробну готовність піддати свої висновки експериментальній перевірці. Він не прагнув першості, головне для нього було — отримати переконливі докази. Певна річ, я почав з того, що визнав ці його докази помилковими, хоч і віддав належне їх «інтелектуальності»; а ще я ніколи не вважав безумством підтримку ідей Ейкелі його друзями, як і його власний страх перед самотніми зеленими пагорбами. Я міг пересвідчитись, що він зробив чимало, а в його повідомленнях справді йдеться про незвичайні обставини, що заслуговують на увагу, хоча мене й не влаштовували запропоновані ним фантастичні пояснення. Пізніше я отримав від нього певні речові докази, котрі й перевели всю проблему в цілком іншу, вельми дивну площину.

Мабуть, найкраще буде повністю навести лист, в якому Ейкелі мені відрекомендувався і яке стало поворотною точкою в моєму власному світогляді. Листа цього у мене вже немає, однак пам’ять зберігає майже кожне написане у ньому слово — такою мірою мене вразив його зміст, і я вкотре переконуюсь у цілковитій тверезості розуму людини, яка його написала. Ось текст листа, написаного нерозбірливим, старомодним почерком людини, що веде тихе життя вченого і майже не спілкується з навколишнім світом.

Безкоштовна доставка № 2

Таунсенд, Віндем Ко.

Вермонт.

5 травня 1928 року.

Альберту Н. Вілмарту, есквайру,

118 Селтонстол-стріт, Аркгем, Массачусетс.

«Шановний сер!

З великою цікавістю прочитав у «Бреттлборо Реформер» передрук Вашого листа (від 23 квітня 1928 року), в якому йшлося про нещодавні повідомлення стосовно незвичайних тіл, помічених у потоках води під час торішньої осінньої повені, а також про особливості місцевого фольклору, з якими так добре узгоджуються ці події. Доволі неважко зрозуміти, чому мешканець інших місць може висловлювати таку думку, і причини, з яких колонка «Вільне Перо» погодилася з Вами. Такі погляди притаманні освіченим людям і у Вермонті, і за його межами; такого ж погляду дотримувався і я, коли був молодим (зараз мені 57 років), ще до того, як почав свої дослідження. Саме ці дослідження — як загального характеру, так і присвячені праці Девенпорта — підштовхнули мене до вивчення тих пагорбів, де майже ніхто не буває.

На цю думку мене надихнули давні дивовижні легенди, які мені довелося почути від майже здичавілих старих фермерів, цілковитих невігласів, хоча, сказати по щирості, краще б я тоді дав їм спокій. Можу без удаваної скромності сказати, що добре обізнаний з антропологією та фольклором. Я багато уваги приділяв їх вивченню в коледжі, мені відомі такі визнані авторитети в цій галузі, як Тайлор[21], Лаббок[22], Фрейзер[23], Катрфаж[24], Мюррей[25], Осборн[26], Кіт[27], Буль[28], Графтон Елліот Сміт[29] та інші. Для мене не є відкриттям те, що історії про потаємні племена давні, як саме людство. Я побачив передруки Ваших листів, а також дописи, що спростовують Ваші докази, в «Ратленд Геральд», і мені здається, я здогадуюсь, на чому нині ґрунтуються Ваші припущення.

Хотів би зазначити, що наразі Ваші опоненти, мабуть, ближчі до істини, хоча все начебто говорить на Вашу користь. Вони ближчі до істини, ніж навіть самі це усвідомлюють, попри те, що спираються виключно на теорію і не знають того, що знаю тепер я. Якби і я знав так само мало, як вони, то, беззаперечно, підтримав би Вашу позицію.

Ви, мабуть, помітили, що я ніяк не можу перейти до справи; очевидно, це тому, що боюся, а втім, скажу — я маю вагомі докази того, що страхітливі істоти насправді живуть у хащах на високих пагорбах, куди не ступає нога людини. Жодного з них я не помітив під час повені, але бачив подібних до них створінь за таких обставин, про які сам побоююсь розповідати. Я бачив сліди, до того ж зовсім нещодавно, біля свого будинку (а живу я у старій садибі Ейкелі південніше від містечка Таунсенд під Темною Горою), так близько, що не смію по це сказати. Мені довелося чути голоси в лісі, але про ті місця я не наважуся повідомляти письмово.

Є місце, де я так часто чув ці голоси, що навіть приніс фонограф із диктофоном, спробую надати Вам можливість прослухати ці записи. Я демонстрував їх кільком місцевим старим, і один голос налякав їх мало не до смерті, позаяк він викликав у них асоціацію з дзижчанням у лісі, про яке згадує і Девенпорт. Про цей голос розповідали їм ще бабусі і навіть імітували його. Мені відомо, що думають люди про тих, хто «чує голоси», — але перш ніж робити висновки, прослухайте самі цей запис і переговоріть із кимось зі старих у глухих закутках, поцікавтеся, якої вони про це думки. Якщо Ви можете знайти просте пояснення цьому — чудово, але за цим може ховатися дещо інше. Знаєте, ex nihilo nihil fit[30].

Пишу Вам не для того, щоб сперечатися, я хочу надати інформацію, яка, поза сумнівом, зацікавить людину з Вашими інтересами. Але хай це лишається між нами, адже справа ця суто приватна. Для усіх я на Вашому боці, адже останні події свідчать, що людям не треба знати зайвого про такі речі. Мої власні розслідування теж суто приватні, і я жодними чином не хотів би привертати увагу сторонніх, заохочувати їх відвідувати місця, які я вивчав. Жахлива істина полягає в тому, що не-людські істоти постійно за нами стежать, мають серед нас шпигунів і постійно збирають інформацію. Значну частину відомостей я отримав від жалюгідного чоловічка, який і був одним з таких шпигунів, якщо тільки він не божевільний (як на мене, він був цілком нормальним). Згодом він наклав на себе руки, але мені здається, що є й інші.

Ці створіння прийшли з іншої планети; вони здатні існувати в міжзоряному просторі та літати в ньому на незграбних, але потужних крилах, що можуть долати спротив етеру, на Землі від них мало користі. Я готовий розповісти Вам про це пізніше, якщо тільки Ви не вважатимете мене божевільним. Вони прибули сюди видобувати метали з копалень, облаштованих глибоко під землею, і мені здається, що я знаю, звідки вони з’явились. Вони не завдадуть нам шкоди, якщо дати їм спокій, але ніхто не скаже, що станеться, якщо ми будемо виявляти до них надмірну цікавість. Певна річ, ціла армія зможе розгромити їхню видобувну колонію, цього вони бояться. Але якщо так станеться, то «звідти» прибуде ще більша їх кількість, навіть важко уявити скільки. Вони без надмірних зусиль могли б завоювати Землю, але дотепер не зробили цього, бо не мають такої потреби, і воліли б залишити все як є і уникнути зайвого клопоту.

Я гадаю, вони спробують позбутися мене, бо мені стало відомо забагато. В лісі біля Круглого Пагорба, що розташований на схід від мене, я знайшов великий чорний камінь з невідомими напівстертими ієрогліфами, а коли приніс його додому, все змінилося. Якщо вони вирішать, що я знаю занадто багато, то або вб’ють мене або заберуть мене із Землі туди, звідкіля прибули самі. Вони й раніше викрадали людей, щоб знати, чим живе людство.

І тут я наближаюся до другої мети мого звернення до Вас, а саме — хочу переконати Вас зробити все можливе, аби покласти край нинішній дискусії з цього питання і не дозволити поширювати цю інформацію серед широкого загалу. Людей не можна підпускати близько до цих пагорбів, а задля цього не слід ще більше розпалювати їхню цікавість. Закликаю небеса у свідки — і без цього вже маємо чимало клопоту через усіх тих посередників та агентів з продажу нерухомості, які заповнили Вермонт разом із численними відпочивальниками і шукають дикі місця на схилах пагорбів, де можна було б поставити дешевенькі дачні будиночки.

Я буду радий продовжувати листуватися з Вами і, якщо тільки забажаєте, спробую переслати потягом фонографічний запис разом із чорним каменем (він такий стертий, що на фотографічному знімку важко щось розгледіти). Я пишу «спробую», тому що ці істоти цілком здатні чинити перешкоди. Є тут один понурий і потайливий чолов’яга на ймення Браун, який мешкає на фермі неподалік нашого селища, припускаю, що він їхній шпигун. Вони потроху намагатимуться відрізати мене від цього світу, бо я забагато про них знаю.

У них є вражаючі способи дізнатися, чим я займаюсь. Можливо, мій лист навіть не дійде до Вас. Гадаю, якщо моє становище погіршиться, мені зрештою доведеться залишити цю частину країни і перебратися до сина в Сан-Дієго, Каліфорнія, хоча мені буде нелегко покидати місце, де я народився і де жили шість поколінь моїх предків. А ще я навряд чи зважуся продати цей будинок будь-кому зараз, коли ці істоти вже накинули на нього оком. Схоже, вони намагатимуться знову заволодіти чорним каменем і знищити запис фонографа, але, якщо тільки зможу, я не дозволю їм цього зробити. Мої великі сторожові пси відлякують їх, позаяк їх тут небагато і вони не дуже спритно пересуваються. Як я зазначав раніше, їхні крила не дуже придатні для нетривалих перельотів над землею. Я зараз впритул наблизився до розшифрування написів на камені — це справжнє жахіття, — і Ви з Вашим знанням фольклору могли б суттєво допомогти мені відновити ті ланки, яких бракує. Я не маю сумніву, що Ви знаєте страхітливі міфи про часи, які передували появі людей на землі, — цикли про Йоґ-Сотота[31] і Ктулху[32], — на них є посилання в Некрономіконі[33]. Свого часу я ознайомився з одним із примірників і чув, що під замком у бібліотеці Вашого коледжу є ще один.

Насамкінець, пане Вілмарте, дозвольте висловити упевненість, що ми з Вами могли б бути корисними один одному. Я не хотів би наражати Вас на ризик, а тому мушу застерегти Вас, що зберігати камінь та запис фонографа небезпечно; але мені здається, що заради нових знань Ви вважатимете будь-який ризик виправданим. Я вирушу до Ньюфейна або Бреттлборо, щоб вислати Вам те, що Ви забажаєте, бо я більше довіряю тамтешнім поштовим відділенням. Мушу сказати, що живу нині сам і не маю змоги тримати слуг. Вони не хочуть залишатися в мене, тому що по ночах ці істоти намагаються наблизитися до мого будинку, через що собаки постійно здіймають гавкіт. Добре, що все почалося вже по смерті моєї дружини, інакше вона б від цього збожеволіла.

Сподіваюся, що не завдаю Вам надмірного клопоту і Ви не викинете цього листа у кошик для сміття як маячню божевільного. Чекатиму на відповідь.

Вельми щиро Ваш,

Генрі. В. Ейкелі

P. S. Я зробив кілька відбитків фотографій, вони слугуватимуть доказом правдивості моїх слів. Старожили вважають, що вони просто неймовірно правдиві. Готовий переслати ці знімки, якщо Вам цікаво їх побачити. Г. В. Е».

Важко описати мої почуття, коли я вперше прочитав цей дивний документ. Найпевніше, я мав би сміятися над таким дивацтвом ще сильніше, ніж над більш поміркованими теоріями, що потішали мене раніше; і все ж щось у тоні цього листа змусило мене поставитися до нього з парадоксальною серйозністю. Не те щоб я бодай на мить повірив в існування таємного племені родом із зірок, про яке писав мій кореспондент; але все ж, подолавши перші сумніви, дивним чином відчув певність у тому, що маю справу з нормальною щирою людиною, яка насправді зіткнулася з реально існуючим, хоч і неймовірним аномальним явищем, яке не вдавалося пояснити якось інакше, ніж у такий вражаючий спосіб. Це не може бути правдою, розмірковував я, але з іншого боку, справа цілком заслуговує на увагу і дослідження. Цей чоловік, вочевидь, був чимось надто схвильований і стурбований, однак важко було уявити, що для цього немає жодних підстав. Він викладав свої міркування так предметно і логічно — і, зрештою, його історія дивним чином збігалася з деякими давніми міфами, навіть з найфантастичнішими індіанськими легендами.

Попри божевільні припущення, якими він супроводжував свою розповідь, було цілком можливим, що він насправді чув якісь голоси на пагорбах, як і те, що знайшов чорний камінь, про який згадував. Імовірно, їх навіяв йому чоловік, що назвався шпигуном космічних істот, той самий, що пізніше вкоротив собі віку. Було неважко припустити, що самогубець — цілком божевільний, але при цьому він таки зумів примусити наївного Ейкелі — і без того підготовленого вивченням фольклору — повірити в його вигадки. Що стосується останніх подій, то неможливість найняти слуг легко пояснити впевненістю неотесаних сусідів Ейкелі (як і його самого) у тому, що його дім ночами беруть в облогу страхітливі істоти. Собаки ж і справді гавкали.

І нарешті, стосовно запису фонографа я не мав жодних сумнівів, він зробив його саме так, як про те казав. На ньому були звуки тварин, які нагадували мову людини. Або ж звуки ці видавала нещасна людська істота, що переховувалася у хащах і з якоїсь причини опустилася до рівня тварини. Потім я перенісся думками до чорного каменя з ієрогліфами і до того, що він міг означати. І що могли означати світлини, що їх збирався переслати мені Ейкелі і які для старожилів були настільки переконливо жахливими?

Коли я ще раз перечитав листа, мною опанувало відчуття, що за моїми легковірними опонентами більше правди, ніж я припускав раніше. Зрештою, в цій Богом забутій місцевості поблизу пагорбів могли жити дивовижні почвари, хоча потворність їх не була успадкована і вони не були монстрами з небесних світил, як про те розповідали легенди. І якщо вони існують, дивні тіла у потоках води не такі вже й неймовірні. І чи так уже неправильно було б припускати, що давні легенди і нещодавні повідомлення ґрунтуються на чомусь реальному? Але, відчувши сумнів, я відчув і сором за те, що породили його чудернацькі вигадки у химерному листі Генрі Ейкелі.

Врешті-решт, я відповів на листа Ейкелі у тоні дружньої зацікавленості та попросив його повідомити додаткові подробиці. Відповідь прийшла майже одразу, а у конверті, як він і обіцяв, було кілька світлин, на яких були зафіксовані сюжети та предмети, що ілюстрували його розповідь. Щойно глянувши на світлини з конверта, я відчув дивний страх і причетність до чогось забороненого, адже, попри нечіткість зображеного на більшості з них, випромінювали вони диявольську силу, яка посилювалася незаперечною справжністю знімків. Вони встановлювали прямий візуальний зв’язок із тим, що було на них зображено, уособлювали процес безсторонньої передачі інформації без спотворення, похибок і упередженості.

Що більше я роздивлявся фотографії, то більше переконувався, що моє серйозне ставлення до Ейкелі було цілком виправданим. Поза сумнівом, ці зображення слугували переконливим доказом того, що на вермонтських пагорбах існує явище, що виходить далеко за межі наших звичайних знань і уявлень. А найгірше — там були сліди. Знімок робили, коли яскраве сонце кинуло промінь на пляму грязюки десь на пустельній вершині. Навіть побіжного погляду було достатньо, аби переконатися, що це не дешева фальсифікація, адже чітко окреслені камінці й травинки у полі зору давали реальне уявлення про масштаб і виключали можливість якогось вигадливого монтажу. Я назвав світлину «відбиток ноги», хоча точнішою назвою було б «відбиток кігтя». Навіть зараз я навряд чи опишу його інакше, ніж як відразливо подібний до крабового, до того ж не зовсім було зрозуміло, куди саме він спрямований. Це був не дуже глибокий чи свіжий відбиток, не більший за ногу пересічного чоловіка. З центральної частини у протилежних напрямках розходились шпичасті клешні — їх призначення було незрозумілим, якщо цей орган призначався саме для пересування.

На другій світлині — вочевидь, зробленій з більшою витримкою і в тіні, — був зображений вхід до лісової печери, який перекривала кругла брила. На голій землі перед входом можна було розгледіти густу сітку чудернацьких слідів, і, дослідивши зображення за допомогою збільшувального скла, я відчув незрозумілу впевненість у тому, що сліди такі ж, як і той, з першої світлини. Третій знімок — коло поставлених сторч каменів на вершині пагорба, подібні були в друїдів[34]. Трава довкола таємничого кола була помітно притоптана і майже геть витолочена, притому, що я не зміг побачити жодного сліду навіть у збільшувальне скло. Виняткову віддаленість цього місця підкреслювала перспектива цілком безлюдних пагорбів, що зникали за овидом.

Проте, якщо найбільшу тривогу викликало зображення відбитка на землі, то найцікавішим виявився знімок із зображенням великого чорного каменя, знайденого в лісі біля Круглого Пагорба. Вочевидь, Ейкелі фотографував камінь на столі у своєму кабінеті, бо я розгледів ряди книжок, а на задньому плані — погруддя Мільтона. Камінь було сфотографовано у вертикальному положенні: і він мав нерівну поверхню розміром фут на два, але мені бракує слів, щоб сказати щось певне про візерунки на камені або хоча б його форму. Я можу лише припускати, яку неземну геометрію закладали в основу його гранування, — адже, поза сумнівом, гранування це було штучним, — однак скажу без вагань, що ніколи раніше не бачив настільки дивного і чужого для нашого світу предмета. Серед ієрогліфів, накреслених на поверхні, я спромігся розрізнити дуже небагато, але один чи два з них викликали у мене справжній шок. Звісно, це могло бути підробкою, бо не я один читав мерзенний та жахливий Некрономікон божевільного араба Абдула Альхазреда[35]; хай там як, але я здригнувся, коли впізнав деякі ідеограми, що, як мені було відомо з досліджень, пов’язані з найбільш блюзнірськими та страшними історіями про істот, що вели божевільне напівіснування задовго до того, як були створені Земля та інші внутрішні світи Сонячної системи.

Залишилося п’ять світлин. На трьох була болотиста або горбиста місцевість, що, здавалося, була позначена чиєюсь прихованою та нездоровою присутністю. Ще на одній був дивний знак на землі, зовсім поруч із будинком Ейкелі, він сфотографував його вранці після того, як собаки з особливою люттю прогавкали всю ніч. Знімок вийшов дуже нечітким, і, дивлячись на нього, було важко сказати щось певне; проте слід віддалено нагадував «відбиток кігтя» на голій землі. На останній світлині було обійстя Ейкелі: чепурний білий двоповерховий будинок, побудований років сто — сто двадцять тому, з доглянутим газоном і обкладеною камінцями доріжкою, що вела до майстерно різьблених дверей в георгіанському стилі. Кілька величезних сторожових псів сиділо на моріжку біля ніг чоловіка привабливої зовнішності з охайно підстриженою сивою борідкою, — як я здогадався, то був сам Ейкелі, — він і зробив цей знімок, судячи з лампи у правій руці.

Від світлин я перейшов до читання розлогого листа і протягом наступних трьох годин поринув у безодню невимовного жаху. Те, що раніше він описував лишень у загальних рисах, тепер Ейкелі викладав у найдрібніших деталях, наводячи довжелезні списки слів, почутих серед ночі в лісі, детальні описи рожевуватих істот, що скрадалися в сутінках серед густих хащів поблизу пагорбів, а ще дивовижні космогонічні розмірковування, що випливали з його власних наукових досліджень і нескінченних розмов із божевільним шпигуном-самогубцею. Я побачив імена та назви, які до того я зустрічав лише в найтемнішому контексті — Юґґот, Великий Ктулху, Тсатоґґуа, Йоґ-Сотот, Р’льєх, Ньярлатотеп, Азатот, Гастур, Йян, Ленґ, Озеро Галі, Бетмура, Жовтий Знак, Л’мур-Катулос, Брен і Magnum Innominandum[36], — і перенісся крізь невідомі епохи та неосяжні виміри до світів давніх, позамежних реальностей, про які лишень здогадувався божевільний автор Некрономікона. Я дізнався про джерела первісного життя і потоки, що текли звідти; і, нарешті, про струмочки від цих потоків, пов’язані з долею нашої планети.

У мене голова пішла обертом, і якщо раніше я намагався знайти пояснення деяким речам, тепер починав вірити у найбожевільніші та неймовірні дива. Вся сукупність конкретних доказів була грандіозною і пригнічувала своєю вагомістю, а спокійний, тверезий науковий підхід Ейкелі, геть позбавлений фанатизму, істерики або екстравагантності, найбільшою мірою вплинув на моє сприйняття проблеми і на мої оцінки. Відклавши лист, я вже поділяв побоювання автора і готовий був зробити все можливе, аби перешкодити людям відвідувати цю дику гористу місцевість. Навіть тепер, коли з плином часу притупилися мої тогочасні враження і з пам’яті стерлися сумніви та переживання, навіть тепер є такі фрагменти в листі Ейкелі, котрі я не ризикну повторити і побоюся довірити паперу. Я майже радий тому, що цей лист, як і запис фонографа, і світлини зникли, — і я б хотів з причин, які незабаром стануть зрозумілими, аби нову планету за Нептуном[37] так і не відкрили.

Прочитавши лист, я припинив усі публічні виступи стосовно жахів у Вермонті. Аргументи моїх опонентів я залишав без уваги або ж туманно обіцяв повернутися до них пізніше, і нарешті дискусія затихла. Останні дні травня та весь червень ми з Ейкелі постійно листувалися. Щоправда, час від часу листи губилися, і ми були змушені відновлювати написане, витрачаючи чимало сил на копіювання. Головною метою було порівняти наші підходи до загадкових міфів і виробити узгоджений погляд на зв’язок між жахливими подіями у Вермонті зі структурою і змістом прадавніх легенд.

Насамперед, ми зійшлися на тому, що ці страхітливі істоти та пекельні Мі-Го з Гімалаїв були потворними втіленнями того самого жахіття. Були висунуті також захопливі зоологічні гіпотези, котрі я вирішив обговорити з професором Декстером із мого коледжу, попри категоричну вимогу Ейкелі нікому не розповідати, з чим ми маємо справу. Якщо я і порушив цю вимогу, то лишень через те, що вважав: на цій стадії попередження щодо небезпечності вермонтських пагорбів і гімалайських піків, на які намагались видертись відчайдушні дослідники, відповідають інтересам людства більшою мірою, ніж мовчання. Одним із конкретних завдань, що постало перед нами, було розшифрування ієрогліфів на злощасному камені, це мало зробити нас володарями таємниць більш глибоких і вражаючих, ніж усі, які дотепер знало людство.

ІІІ

Під кінець червня я, нарешті, отримав запис фонографа — з Бреттлборо, оскільки Ейкелі не довіряв залізниці, що проходила північніше. Ним опанувала параноя, яка стала ще сильнішою, коли зникли деякі з наших листів; він почав часто говорити про підступи деяких осіб, яких вважав агентами загадкових істот, їх таємною зброєю. Найбільше він підозрював похмурого фермера Волтера Брауна, що жив одинаком на занедбаному схилі пагорба поблизу густого лісу, і запевняв, що нерідко бачив, як той вештався у Бреттлборо, Беллоуз-Фоллз, Ньюфейні та Південному Лондондеррі, коли робити там йому було зовсім нічого. Більше того, він був упевнений, що чув голос Брауна за певних обставин під час однієї жахливої розмови, а одного разу виявив слід ступні або, точніше, відбиток кігтя неподалік будинку Брауна, що могло бути надзвичайно лихою ознакою. Цей слід був підозріло близько до відбитка ноги самого Брауна, і обидва сліди були повернуті один до одного.

Отже, запис прибув із Бреттлборо, куди Ейкелі приїхав пустельними дорогами Вермонту на своєму «форді». У супровідній записці він зізнався, що починає боятися цих доріг і навіть по продукти до Таунсенда їздить лиш засвітла. Ейкелі повторював знову і знову, що не можна наближатися до цих тихих і загадкових пагорбів, коли знаєш так багато, як він, і що скоро він збирається перебратися до сина в Каліфорнію, хоч як важко покидати місця, з якими тебе пов’язують спогади і родинні зв’язки.

Перш ніж прослухати запис на пристрої, який я взяв у адміністративному приміщенні коледжу, я уважно прочитав супровідну записку Ейкелі та листи, в яких згадувався цей запис. Як зазначалося, його було зроблено приблизно о першій годині ночі 1 травня 1915 року біля заваленого входу до печери на вкритому лісом західному схилі Темної Гори, там, де вона нависає над болотом Лі Свомп. У цих місцях постійно лунали дивні голоси, тому він і приніс туди фонограф, диктофон і восковий цидіндр, сподіваючись на добрий результат. Попередній досвід підказував йому, що найвдалішою має бути Вальпургієва ніч[38], або ніч Шабашу, яка згадується у потаємних європейських легендах, і він не був розчарований. Втім, слід зазначити, що він більше ніколи не чув голосів у цьому місці.

Окрім звичних лісових звуків, на записі можна було виокремити фрази якогось ритуалу, а ще ясно було чути голос людини; його Ейкелі, щоправда, так і не зміг упізнати. Це не був голос Брауна, а найвірогідніше, належав освіченішій людині. Другий голос, власне кажучи, був найважливішою частиною запису і радше нагадував якесь огидне дзижчання, що не мало нічого спільного з мовою людини, попри те, що голос цей вимовляв людські слова з хорошим знанням англійської граматики і вимови.

Схоже, що під час запису ритуалу фонограф і диктофон працювали не надто добре, і це було дуже прикро, беручи до уваги і без того притлумлене та нерозбірливе звучання; зрозуміти вдалося лиш окремі фрагменти. Ейкелі переслав мені власноруч зроблену стенограму, і, перш ніж увімкнути апарат, я її ще раз переглянув. Текст здавався радше незрозумілим і загадковим, аніж жахливим, хоча знання обставин запису і його походження надавало додаткової моторошності, яку годі було передати словами. Перекажу повністю геть усе, як спромігся запам’ятати, неодноразово прочитавши стенограму і прослухавши запис. Таке неможливо забути!

(Нерозбірливі звуки)

(Добре поставлений чоловічий голос)

…Володар Лісів, навіть для… і дари людей Ленґа…отже, з криниць ночі у безодню космосу, а з безодні космосу у криниці ночі, вічно підноситимуться слова подяки Великому Ктулху, Тсатоґґуа, і тому, Чиє Ім’я Не Можна Називати. Вічна подяка Їм і побажання достатку Чорному Козерогові Лісів. Йя! Шуб-Ніґґурат! Козеріг із Тисячею Нащадків!

(Дзижчання, що імітує голос людини)

Йя! Шуб-Ніґґурат! Чорний Козеріг Лісів із Тисячею Нащадків!

(Дзижчання)

…Настав час Володаря Лісів… сім і дев’ять, сходами з оніксу вниз… присвятити Йому, тому, хто з Безодні, Азатоту, з тих, перед ким ти навчив нас схилятися… на крилах ночі за межі космосу, за межі т… Тому, для кого Юґґот — молодший син, що самотньо ширяє в чорному етері біля краю…

(Дзижчання)

…ходити серед людей і знайти шляхи до того, що знає Той, хто з Безодні. Все має бути сказане Ньярлатотепу, Могутньому Посланцю. І він матиме вигляд людини, воскову маску і одяг, які приховають його зовнішність, і спуститься долі з країни Семи Сонць, щоб насміятися з…

(Голос людини)

…Ньярлатотеп, Великий Посланець, що приносить із порожнечі дивну радість Юґґоту, Отець Мільйона Обраних, вивідувач серед…

(На цьому мова уривається, запис закінчився)

Ось такі слова я почув, коли увімкнув фонограф. Мене охопив непідробний страх, коли я натиснув на важіль і почув рипіння голки; я зрадів, що перші ледь чутні уривчасті слова були вимовлені людиною — м’яким, приємним голосом із бостонським акцентом, що належав освіченому городянину, а не вихідцю з вермонтської глушини. Прослуховуючи ледве чутний запис, я пересвідчився, що він ідентичний ретельно виконаній стенограмі Ейкелі. Цей м’який бостонський співучий голос виводив: …«Йя! Шуб-Ніґґурат! Козеріг із Тисячею Нащадків!..»

Потім я почув інший голос. І досі здригаюся, щойно подумаю, якою мірою мене вразили ці звуки, хоч я і був підготовлений до них листами Ейкелі. Ті, кому я пізніше розповідав про цей запис, бачили в ньому лиш дешеву підробку або ознаки божевілля; але якби їм довелося почути цей бридкий голос або прочитати всі листи Ейкелі (і особливо той жахливий і детальний другий лист), я переконаний, вони змінили б свою думку. Мені дуже шкода, що я виконав волю Ейкелі і більше нікому не дав прослухати записи, і такою ж мірою шкода, що всі його листи теж були втрачені. Як на мене, то я чув голос на власні вуха і знав, що криється за цією історією та її обставинами, і голос цей був страхітливим. У цьому пекельному ритуалі він лунав суголосно з людським, а в моїй уяві звучав як спотворене відлуння, що долітає крізь неосяжні безодні з проклятих світів. Більше двох років тому я востаннє слухав цей блюзнірський запис на восковому циліндрі, проте у моїх вухах досі звучить тихе, диявольське дзижчання, наче я щойно його почув.

«Йя! Шуб-Ніґґурат! Чорний Козеріг Лісів із Тисячею Нащадків!»

Але хоча цей голос постійно лунає в моїй голові, я досі не можу його як слід усвідомити, щоб потім описати словами. Він нагадував гудіння бридкої велетенської комахи, зумисне перетворене на артикульовану мову чужорідної істоти, до того ж, я цілком упевнений, що органи, які артикулювали цей звук, зовсім не схожі на голосові органи людини чи будь-якого іншого ссавця. У ньому вчувалися варіації тембру, діапазону та напівтонів, що цілковито відкидали це явище за межі людського чи земного досвіду. Перше прослуховування цього звучання настільки мене вразило, що решту запису я майже не чув через пережите потрясіння. Протягом довших періодів дзижчання загострилось відчуття блюзнірської нескінченності, що вразило мене під час прослуховування попередньої, коротшої частини запису. Нарешті запис різко урвався просто посеред ясно чутної промови людини з бостонським акцентом, а я ще довго сидів, втупившись поглядом у простір перед собою, навіть коли апарат автоматично вимкнувся.

Годі й казати, що я прослухав цей шокуючий запис багато разів і робив відчайдушні спроби проаналізувати і прокоментувати його, порівнюючи свої нотатки із записами Ейкелі. Було б марно і безглуздо наводити всі наші міркування; проте зауважу, що ми дійшли спільного висновку, що знайшли підхід до деяких найбридкіших обрядів з-поміж таємних первісних людських вірувань. Для нас було так само зрозуміло, що між потаємними прибульцями і деякими представниками людського роду існували давні, ретельно вибудувані зв’язки. Ми навіть гадки не мали, як далеко заходили ці стосунки і наскільки вони, сьогоднішні, були подібні до стосунків у давнину, втім, у нас був необмежений простір для припущень та побоювань. Імовірно, між людиною і безіменною нескінченністю ще із сивої прадавнини зберігалися дивовижні відносини. Ті блюзнірства, що відбувалися на Землі, вірогідно, занесено сюди з темної планети Юґґот на краю Сонячної системи, проте і вона сама була лишень густо заселеним аванпостом якоїсь страхітливої міжзоряної раси з-за меж навіть ейнштейнівського просторово-часового континууму або й космосу взагалі.

Тим часом ми продовжували обговорювати чорний камінь і способи його доставки до Аркгема — Ейкелі вважав недоцільним мій приїзд до місця, де він проводив свої страшні дослідження. З певних причин він також боявся перевозити камінь якимось звичайним способом. Остання його ідея була доправити камінь у Беллоуз Фоллз, а звідти — у Бостон і Мен через Кін, Вінчендон і Фітчбурґ, хоча в цьому випадку маршрут і проляже по вельми безлюдних дорогах серед лісистих пагорбів, що було не так зручно, як подорож головною магістраллю до Бреттлборо. Він сказав, що коли пересилав мені запис фонографа, помітив поблизу пошти чоловіка, чия поведінка та зовнішність викликали у нього підозру. Цей чоловік якось надто нав’язливо спілкувався з поштовими службовцями і сів саме у той потяг, яким був відправлений запис. Ейкелі зізнався, що побоювався за бандероль, аж поки не отримав від мене повідомлення про її благополучне прибуття.

Приблизно о цій же порі — тобто на другий тиждень липня — зник іще один мій лист, про що я дізнався з повідомлення від занепокоєного Ейкелі. Після цього він попросив не писати йому більше у Таунсенд, а пересилати листи на головний поштамт у Бреттлборо, куди він наїжджатиме машиною або автобусом, який нещодавно замінив пасажирські потяги — вони постійно запізнювались. Я відчув, що він дедалі більше тривожиться, бо в усіх подробицях описує невпинний гавкіт собак безмісячними ночами, а ще повідомляє про свіжі сліди кігтів, які бачить вранці на дорозі або у грязюці в себе на задвірку. Одного разу він розповів про безліч слідів, що вишикувалися у лінію навпроти такої ж лінії собачих слідів, і на підтвердження своїх слів переслав мені страхітливу світлину. Це сталося саме після тої ночі, коли гавкіт і виття собак стали просто нестерпними. У середу вранці вісімнадцятого липня я отримав телеграму з Беллоуз-Фоллз, у якій Ейкелі повідомляв, що відправив чорний камінь потягом № 5508 залізничної гілки Бостон-Мен, він вирушив з Беллоуз-Фоллз о 12:15 дня і прибуває на Північний вокзал Бостона о 16:12 по обіді. За моїми розрахунками, він мав прибути до Аркгема не раніше наступного полудня, тож увесь ранок четверга я чекав. Однак полудень настав, а потім і минув, і коли я зателефонував до поштової контори, дізнався, що жодних відправлень на моє ім’я не надходило. Стривожившись, я зателефонував транспортному агентові на Північний вокзал у Бостоні і майже не здивувався, коли почув, що відправлення не надходило і туди. Потяг № 5508 прибув учора з 35-хвилинним запізненням, але для мене там ніякої коробки не було. Агент пообіцяв дізнатися, чому так сталось, і провести розслідування, а я під кінець дня відправив телеграму Ейкелі.

Відповідь з Бостона не забарилася — слід віддати належне транспортній службі: агент зателефонував мені, щойно з’ясував усі обставини. Схоже, що залізничник, котрий їхав потягом № 5508, згадав інцидент, який міг стосуватися зникнення моєї бандеролі — суперечку з худорлявим, рудоволосим, неотесаним чолов’ягою з вельми дивним голосом; це сталося, коли потяг зупинявся у Кіні, Нью-Гемпшир, близько першої години дня.

Чоловік той був надміру схвильований і запевняв, що очікує прибуття важкої коробки, якої не було в потязі і про яку не було жодної згадки у реєстрі вантажів залізничної компанії. Він назвався Стенлі Адамсом, і в нього був такий на диво деренчливий монотонний голос, що залізничник відчув, як в нього паморочиться у голові і хилить у сон, він навіть не зміг дослухати його до кінця і пригадати, чим скінчилася розмова, згадав лише, що коли отямився, потяг уже рушив. Бостонський агент від себе додав, що цей службовець — винятково порядний, надійний і чесний юнак, з незаплямованою репутацією і вже давно працює у компанії.

Того вечора я вирушив до Бостона, щоб особисто розпитати залізничника, з’ясувавши у конторі його ім’я та адресу. Він виявився щирим молодим чоловіком, викликав довіру, одначе після недовгої розмови я зрозумів, що нічого нового він не розповість. Мені здалося дивним, що він не був упевненим, чи зможе впізнати того чоловіка, зустрівши знову. Зрозумівши марність подальших розмов, я повернувся до Аркгема і до ранку писав листи Ейкелі, до поштової контори, управління поліції і поштовому агенту в Кіні. Я відчував — чоловік із дивним голосом, що у такий незвичайний спосіб вплинув на хлопця, відіграє ключову роль у цій зловісній пригоді, і сподівався, що станційні службовці або телеграфісти в Кіні зможуть бодай щось повідомити про нього, про те, як, коли і до кого він звертався з приводу свого вантажу.

Однак я мушу визнати, що всі мої спроби провести розслідування закінчилися нічим. Чоловіка з дивним голосом справді помітив після полудня вісімнадцятого липня в Кіні, а якийсь нероба не зовсім упевнено повідомив, що бачив у нього в руках важку коробку; але чоловік той геть чужий у цих місцях, і його ніхто не бачив ні до того, ні опісля. Він не заходив до приміщення телеграфу і не отримував жодних повідомлень, так само нікому не надходило телеграфних повідомлень щодо чорного каменя в потязі № 5508. Певна річ, Ейкелі приєднався до мене в розслідуванні і навіть особисто вирушив до Кіна розпитати людей, що мешкали неподалік від станції, однак він ставився до цієї події ще з більшим фаталізмом, аніж я. Він був схильний вважати втрату коробки лиховісним і загрозливим наслідком неминучого плину подій і не мав жодних сподівань віднайти втрачене, говорив про безсумнівні телепатичні та гіпнотичні здібності істот з пагорбів і про їх посланців, а в одному з листів натякав на свою переконаність у тому, що камінь уже давно покинув нашу планету. Я ж, зі свого боку, палав праведним гнівом, адже вбачав у вивченні давніх напівстертих ієрогліфів можливість пізнати щось важливе і вражаюче. Ця справа ще довго ятрила б мені душу, якби не ціла низка наступних листів Ейкелі, що започаткували геть нову фазу жахливої історії пагорбів і одразу ж заволоділа моєю увагою.

IV

Невідомі створіння, писав Ейкелі дедалі кострубатішим почерком, узялися за нього значно рішучіше, ніж раніше. Нічне гавкання собак у безмісячні ночі або коли небо було запнуте хмарами, стало просто нестямним, а коли Ейкелі їхав пустельною дорогою, на нього серед білого дня спробували напасти. Другого серпня, їдучи автомобілем до селища, він побачив повалене дерево, що перегородило шлях серед лісової гущавини; водночас гавкіт двох його величезних собак недвозначно попередив про близькість невідомих створінь десь неподалік. Що могло статися, якби собак не було поруч, він навіть не наважувався припускати, але відтоді більше не смів нікуди виходити без супроводу принаймні двох найвірніших і найсильніших псів. П’ятого і шостого серпня сталися ще дві дорожні пригоди: в одному випадку по його машині стріляли, а в іншому шалене собаче гавкання сповістило про близькість небезпечних створінь.

П’ятнадцятого серпня я отримав відчайдушного листа, що надзвичайно мене стривожив, і я щиро бажав, аби Ейкелі відмовився від потайливості і закликав на допомогу правоохоронців. У ніч з дванадцятого на тринадцяте серпня сталася і геть страшна подія: біля будинку почалася стрілянина, а вранці Ейкелі знайшов трьох зі своїх дванадцяти великих псів убитими. На дорозі були численні сліди кігтів, а серед них — сліди Волтера Брауна. Ейкелі почав телефонувати до Бреттлборо, щоб йому привезли нових собак, але зв’язок обірвався раніше, ніж він устиг щось сказати. Тоді він сам вирушив на машині до Бреттлборо і з’ясував, що монтери знайшли головний кабель перерубаним саме на дільниці поруч із самотніми пагорбами на північ від Ньюфейна. Однак тепер Ейкелі вирушив додому з чотирма новими псами та кількома ящиками набоїв для багатозарядної крупнокаліберної рушниці. Лист він написав у поштовому відділенні Бреттлборо, і я отримав його без затримки.

Моє ставлення до описуваних подій уже не було суто науковим, я взяв справу надто близько до серця. Було страшно за життя Ейкелі в його самотньому і далекому сільському помешканні, і до певної міри за моє також — через причетність до загадки пагорбів. Ці істоти могли і до мене дістатися. Чи вдасться їм і мене так само піймати у свої лабети й поглинути? У листі-відповіді я наполягав, щоб Ейкелі звернувся по допомогу і натякнув, що зроблю це сам, якщо він до мене не прислухається. Попри усі його заперечення, я висловив намір особисто відвідати Вермонт і допомогти роз’яснити ситуацію представникам влади. У відповідь на це я отримав телеграму з Беллоуз-Фоллз такого змісту:

ЦІНУЮ ВАШУ ПОЗИЦІЮ АЛЕ НІЧИМ НЕ ЗАРАДИТЕ. НЕ РОБІТЬ ЖОДНИХ САМОСТІЙНИХ КРОКІВ БО ЦЕ МОЖЕ ТІЛЬКИ ЗАШКОДИТИ НАМ ОБОМ. ЧЕКАЙТЕ РОЗ’ЯСНЕНЬ. ГЕНРІ ЕЙКЕЛІ

Однак справа набирала обертів. Після моєї відповіді на телеграму я отримав написану тремтячою рукою записку від Ейкелі, в ній ішлося про неймовірне: він не лише не відправляв мені телеграми, але й не отримував листа. Спішно проведене у Беллоуз-Фоллз розслідування виявило, що телеграму відправляв дивний рудоволосий чоловік з незвичайним, густим, монотонним голосом, і за винятком цієї інформації Ейкелі більше нічого не пощастило дізнатися. Поштовий службовець показав йому нашкрябаний олівцем оригінал тексту телеграми, однак почерк був зовсім незнайомий. Він звернув увагу, що в підписі були орфографічні помилки — Е-Й-К-Л-І, без другої літери Е. Висновки напрошувалися самі, але попри вочевидь критичне становище, Ейкелі не став їх робити.

Також він повідомляв про загибель іще кількох собак та придбання нових, а ще про стрілянину, що стала невід’ємною прикметою безмісячних ночей. Серед відбитків кігтів на дорозі і на задвірку його будинку тепер постійно з’являлися сліди Брауна та ще одного-двох людей у черевиках. Ейкелі визнавав, що справи кепські і що йому час перебиратися до сина в Каліфорнію, навіть якщо не вдасться швидко продати будинок. Але як же нелегко покидати єдине місце, яке ти вважаєш своєю домівкою! Він спробує протриматись іще якийсь час; можливо, йому поталанить віднадити непроханих гостей — особливо якщо він напоказ облишить будь-які спроби розгадати їхні таємниці.

Я, не зволікаючи, відповів Ейкелі і знову запропонував свою допомогу, ще раз висловивши палке бажання приїхати до нього, аби спільно переконати представників влади в небезпечності його становища. Його відповідь щодо моєї пропозиції була вже менш категоричною, однак він писав, що хотів би трохи перечекати, аби дати раду своїм справам і підготуватись до від’їзду з родинного гнізда, яке перетворилось на смертельно небезпечне. Люди з підозрою ставляться до його досліджень, і для нього буде краще виїхати потай, не викликаючи занепокоєння у сусідів і не змушуючи їх сумніватися в його психічному здоров’ї. Він визнав, що вже зазнав чималих випробувань і хотів би виїхати звідси, по можливості, зберігаючи гідність.

Цього листа я отримав двадцять восьмого серпня і у відповідь написав підбадьорливе послання. Вочевидь, мої підбадьорювання подіяли, бо в наступному листі Ейкелі висловив мені вдячність і значно менше писав про свої страхи. Разом із тим його лист не можна було назвати сповненим оптимізму, позаяк він висловив упевненість, що створіння лишень тимчасово облишили його, мабуть, на час повного місяця. Він сподівався на безхмарні ночі і розпливчасто натякав, що може перебратися до Бреттлборо, коли місяць піде на спад. Я знову спробував підбадьорити Ейкелі, але п’ятого вересня надійшло нове послання, що, вочевидь, випередило мій лист, який ще був у дорозі, і на цього листа я вже не міг дати такої підбадьорливої відповіді. З огляду на його важливість я наведу текст без скорочень — наскільки мені пощастило закарбувати в пам’яті ці написані нерівним почерком слова. В листі було написано:

Понеділок.

Дорогий Вілмарте!

Це, скоріше, песимістичний постскриптум до мого попереднього листа. Минулої ночі небо затягло густими хмарами — місячне світло ніяк не пробивалося крізь них, хоча й дощу не було. Справи зовсім кепські, і, здається, всупереч нашим сподіванням, скоро настане кінець. Опівночі щось сіло на дах мого будинку, і собаки почали рватися з ланцюга, аби подивитися, що то було. Я чув їхній гавкіт, а потім одному пощастило зірватися і заскочити на дах низенької прибудови. Там почалася запекла сутичка, і я почув жахливе дзижчання, якого ніколи не забуду. А потім відчув страшний сморід. Приблизно цієї ж миті пролунали постріли, і кулі, пробивши віконне скло, мало мене не зачепили. Гадаю, головні сили цих істот підійшли ближче, коли собаки розділилися через сутичку на даху. Що там відбувалось, я ще не знав, однак побоювався, що ці тварюки навчилися краще управлятися зі своїми крилами. Я вимкнув світло в домі, порозчиняв вікна, немов бійниці, і почав стріляти на всі боки, намагаючись не поцілити в собак. На цьому все й скінчилося, а вранці я побачив у дворі великі калюжі крові, а поруч із ними якусь липку зелену речовину, яка жахливо смерділа. Я видерся на дах і там виявив таку ж саму паскудну гидоту. П’ятьох псів було вбито, і, схоже, одного з них підстрелив я, бо цілив занадто низько і влучив собаці у спину. Зараз я міняю вибиті шибки і збираюся до Бреттлборо по нових собак. Боюся, що на тамтешній псарні мене вважають божевільним. Пізніше напишу Вам іще. Мабуть, за тиждень-два я буду готовий виїхати, хоча мені й думати про це не хочеться.

Поспіхом, Ейкелі

Проте це був не єдиний лист від нього, який випередив мій. Наступного ранку, шостого вересня, прийшов іще один; цього разу то були якісь надряпані у нестямі карлючки, вони позбавили мене самовладання і завели в глухий кут, тож я не знав, що й казати або робити далі. І знову я не придумаю нічого ліпшого, ніж процитувати лист якомога повніше, наскільки це дозволяє пам’ять.

Вівторок.

Хмари так і не розвіялися, місяця знову не видно — та він і так щербатий. Обплутав би дім електричними дротами, щоб пустити по них струм і встановив би прожектор, якби не був упевнений, що вони обріжуть кабель, щойно його встигнуть протягти.

Здається, я божеволію. Можливо, все, про що я Вам пишу — сон чи маячня. І раніше все було жахливо, а тепер стало просто нестерпно. Минулої ночі вони розмовляли зі мною — розмовляли тим клятим голосом, дзижчанням, і повідомили такі речі, які я не наважусь переказати. Я чітко чув їхні голоси на тлі собачого гавкання, а щойно ці голоси стихали, їм допомагав людський голос. Тримайтеся від цього подалі, Вілмерте, — це значно гірше, ніж Ви або я могли собі уявити. Вони не мають наміру відпускати мене до Каліфорнії — вони хочуть забрати мене звідси живим або живим суто теоретично і ментально, до того ж йдеться не про Юґґот, а про щось далеке — за межами Галактики, можливо, за вигнутим краєм Всесвіту. Я сказав їм, що не збираюся туди, куди вони хочуть мене вивезти, та ще й у такий жахливий спосіб, але боюся, що нічого з цим не вдію. Моє помешкання стоїть оддалік поселень, і вони можуть невдовзі прийти по мене не тільки уночі, але й посеред білого дня. Ще шістьох собак убито, і коли я сьогодні їхав через ліс до Бреттлборо, то відчував їхню присутність.

Даремно я вислав Вам запис фонографа і чорний камінь. Краще знищити запис, доки не пізно. Якщо я ще буду тут, пошлю Вам звісточку. Було б добре зібрати всі речі та книжки і зупинитися в Бреттлборо. Якби міг, вирушив би туди і без речей, та щось всередині мене не дає цього зробити. Я міг би втекти від них до Бреттлборо, де був би у більшій безпеці, але відчуваю себе в’язнем у власному будинку. У мене таке відчуття, що навіть якщо я кину геть усе і спробую втекти, з цього нічого хорошого не вийде. Як усе жахливо! Не вплутуйтесь у це.

Ваш Ейкелі

Отримавши цього листа, я не міг заснути всю ніч — мене вражало, що в Ейкелі досі лишалися крихти здорового глузду. Зміст листа свідчив про божевілля, проте виклад — з огляду на все те, що відбувалось раніше — вирізнявся моторошною переконливістю. Я вирішив не відповідати на цього листа, а дочекатися реакції Ейкелі на попереднє послання. Реакція не забарилася — вже наступного дня я отримав свіжі новини, які повністю нівелювали оптимізм мого листа. Ось що я пам’ятаю з того нашкрябаного у шаленому поспіхові, всього у чорнильних плямах і виправленнях, тексту:

Середа.

Віл. — Ваш. листа отримав, проте нема сенсу щось обговорювати. Я з усім змирився. Дивно, що у мене ще залишилося трохи сили протистояти їм. Тепер мені не врятуватись, навіть якби я був готовий кинути все і тікати. Вони мене все одно дістануть.

Вчора отримав від них листа — принесли з місцевого поштового відділення, коли я їздив у Бреттлборо. Його надрукували і відправили поштою з Беллоуз-Фоллз. Вони повідомили, що збираються зі мною зробити — не можу цього повторити. Благаю Вас, бережіть себе! Знищіть запис на фонографі. Ночі, як і раніше, безхмарні, а серп місяця дедалі тонший. Хотів би я набратися сміливості попросити про допомогу — це могло б мобілізувати мою волю, — але той, хто зважиться допомогти, вважатиме мене божевільним, допоки не отримає конкретних доказів. Не можу просити людей прийти до мене без якоїсь причини — я роками ні з ким не підтримую стосунків.

Але я ще не повідомив Вам найгіршого, Вілмарте. Наберіться мужності, перш ніж читати далі, бо це викличе у Вас шок. Але не сумнівайтесь — я кажу щиру правду. Ось вона: я бачив одну з цих істот і навіть доторкнувся до неї, принаймні, до її частини. Господи милосердний, як же це було огидно! Певна річ, це створіння було мертве. Його загриз один із псів, і я знайшов тіло вранці біля псарні. Я спробував зберегти його у дровнику, щоб показати на підтвердження правдивості своїх слів, однак за кілька годин воно цілком випарувалось. Не лишилося нічого. Всі ці створіння теж були помічені у річці тільки першого ранку після повені. А тепер про найгірше: я спробував сфотографувати для Вас цю істоту, та коли проявив плівку, на ній не було нічого, крім дровника. З чого ж це створіння? Я бачив його і торкався руками, усі вони залишають сліди. Воно однозначно матеріальне — але з якої речовини? Форму описати неможливо. Це схоже на велетенського краба з безліччю пірамідок із м’ясистих кілечок або вузликів із товстих волокнистих утворень, а на місці, де у людини голова, у нього — численні мацаки. Липка зеленкувата маса — його кров або якісь виділення. І будь-якої хвилини їх на Землі може стати більше.

Волтер Браун зник — його більше не видно в тих місцях, де він раніше часто вештався. Певно, я поцілив його одним із пострілів, але схоже, що ці істоти завжди намагаються забрати своїх убитих і поранених.

Дістався сьогодні до міста без жодних ускладнень, та боюся, що вони почали утримуватись від нападів, бо щодо мене все вирішено. Пишу в поштовому відділенні Бреттлборо. Можливо, це мій останній лист, і якщо це так, повідомте про все моєму синові: Джордж Гудінаф Ейкелі, 176, Плезант стріт, Сан-Дієго, Каліфорнія, тільки не приїжджайте сюди. Напишіть хлопчику, якщо через тиждень від мене не буде звістки, і стежте за новинами у газетах.

Тепер я розіграю дві останні карти — якщо не забракне сміливості. По-перше, я спробую застосувати проти них отруйний газ (у мене є потрібні хімікати, і я виготовив маски для себе і собак), а як не допоможе, повідомлю про все шерифові. Нехай навіть мене запроторять до божевільні, якщо у них виникне таке бажання — краще вже так, ніж те, що хочуть зробити зі мною ті істоти. Можливо, спробую звернути їхню увагу на сліди біля будинку — вони нечіткі, але я знаходжу їх щоранку. Втім, підозрюю, поліція запросто може сказати, що я сам їх якось сфабрикував, адже всі тут вважають мене диваком.

Я міг би спробувати запросити полісмена до себе додому на ніч, аби він на власні очі все побачив, хоча цілком може статися, що ці істоти про це дізнаються і тієї ночі триматимуться подалі. Вони перерізають телефонний кабель, щойно я намагаюся кудись уночі зателефонувати, — монтери вважають часті пошкодження дуже дивним і можуть засвідчити цей факт, якщо тільки не вирішать, що я сам ріжу кабелі. Ось уже понад тиждень я нікого не викликаю відновити зв’язок.

Я б міг попросити когось із місцевих підтвердити реальність цих жахів, але ж усі кепкують з них, та й всі ці люди вже так давно не були у мене, що не в курсі останніх подій. Місцевих зубожілих фермерів до мого дому нічим не заманиш — ні ласкою, ні грошима. Листоноша чує їхні балачки і переповідає мені їх у жартівливій формі. Боже правий! Якби тільки мені пощастило пояснити йому, наскільки все реально! Я, мабуть, спробую показати йому сліди, та він приходить по обіді, коли їхніх слідів уже нема. Якби я спробував зберегти котрийсь із слідів, накривши коробкою або каструлею, то він, напевно, подумав би, що я сам його і зробив, аби пожартувати.

Якби я не жив таким відлюдником, до мене навідувались би люди, як це бувало раніше. Я ніколи не наважувався нікому показувати ні чорний камінь, ні світлини, ніколи не давав прослухати той запис, за винятком простих неосвічених людей. Інші сказали б, що я сам усе вигадав, і просто підняли б мене на сміх. Та все ж я можу спробувати показати світлини. На них чітко видно сліди кігтів, хоча самих істот, які їх залишили, неможливо сфотографувати. Шкода, що ніхто не бачив тієї почвари вранці, до того, як вона зникла!

Не знаю, що буде далі. Після всього, що зі мною трапилося, божевільня для мене — таке ж нормальне місце, як і будь-яке інше. Лікарі допоможуть мені набратися духу, щоб покинути цей будинок, а це для мене зараз найважливіше.

Якщо найближчим часом не отримаєте від мене звістки, напишіть моєму синові Джорджу. Прощавайте, знищіть запис і більше не вплутуйтеся в цю справу.

Ваш Ейкелі.

Цей лист сповнив мене таким жахом, якого я ще ніколи не відчував. Я не знав, як мені на нього реагувати, а тому нашвидкуруч написав кілька слів підтримки та недолугих порад і відправив рекомендованим листом. Пригадую, я радив Ейкелі негайно переїхати до Бреттлборо та звернутися до місцевої влади з проханням про захист. І ще додав, що теж приїду до того міста і привезу із собою запис фонографа, аби довести у суді, що Ейкелі — психічно здоровий. Здається, я ще написав, що настав час бити на сполох і застерегти людей щодо загрози з боку цих істот. Неважко помітити, що тієї миті моя віра в усе, про що повідомляв Ейкелі, була практично непохитною, хоча я і вважав, що його невдала спроба зробити знімок мертвого чудовиська пояснюється не так витівкою Природи, як помилкою самого Ейкелі, допущеного через хвилювання.

V

Невдовзі після цього, у суботу вдень, восьмого вересня, випереджаючи моє недоладне послання, прийшов зовсім інший, цілком заспокійливий лист, охайно надрукований на машинці — дивний лист із словами підтримки і запрошенням, який позначив найдивніший поворот у всій жахливій драмі самотніх пагорбів. Я знову цитуватиму з пам’яті — і при цьому намагатимусь якомога точніше передати стильові особливості листа. На ньому стояв поштовий штемпель Беллоуз-Фоллз, а підпис було надруковано, як і основний текст, — таке нерідко трапляється з початківцями в жанрі машинопису. Разом із тим текст був навдивовижу ретельно надрукований, що нетипово для новачка, з чого я зробив висновок, що Ейкелі, мабуть, користувався машинкою раніше, можливо, у коледжі. Було б не зовсім справедливо сказати, що лист приніс мені полегшення, адже за цим відчуттям чаїлася тривога. Якщо Ейкелі був психічно нормальним у жахливих обставинах, то чи нормальний він тепер, коли все скінчилося? І оце його «покращення взаєморозуміння»… Що воно може означати? Схоже, тепер Ейкелі змінив своє ставлення до всієї справи на діаметрально протилежне. Втім, ось текст листа, що його ретельно зберегла моя пам’ять — можу нею пишатися.

Мабуть, важливо, щоб цей лист було відформатовано саме так, з відступами у привітанні і прощанні, щоб підкреслити різницю з попереднім — написаним абияк.

Таунсенд, Вермонт,

Четвер, 6 вересня 1928 року.

Мій дорогий Вілмарте!

Для мене велике щастя заспокоїти Вас з приводу всіх тих дурниць, про які я Вам писав раніше. Кажу «дурниць», бо саме так я оцінюю своє ставлення, навіяне страхом, а не опис самих явищ — вони цілком реальні та значущі, а моя помилка полягала в тому, що я сам виробив неадекватне ставлення до них.

Здається, я вже згадував, що мої дивні гості почали зі мною спілкуватися, принаймні, намагалися це зробити. Учора вночі таке спілкування втілилося в реальність. У відповідь на певні сигнали я прийняв у себе вдома їхнього посланця — скажу одразу, це був представник роду людського. Він повідомив мені чимало такого, про що ні Ви, ні я навіть не здогадувалися, і неспростовно довів усю помилковість наших уявлень про мету створення таємної колонії на нашій планеті Прибульцями Ззовні.

Схоже, що страшні легенди про їхні наміри щодо людства і Землі є наслідком невігластва та помилкового розуміння алегоричних висловлювань — висловлювань, породжених культурною спадщиною і стереотипами мислення. Мушу визнати, мої особисті міркування були такими ж далекими від істини, як і здогадки яких-небудь невігласів-фермерів або дикунів-індіанців. Те, що я вважав жахливим, принизливим, чого треба соромитися, насправді заслуговує на шанобливе ставлення, його складно осягти розумом, проте воно варте навіть того, аби захоплюватись ним, мої ж попередні оцінки були не більш ніж проявом віддавна притаманної людині звички ненавидіти і боятися всього цілком відмінного.

Тепер я шкодую, що завдав цим дивним створінням такого лиха під час нічних перестрілок. Якби ж я тоді здогадався спокійно і розважливо з ними поговорити! Однак вони не тримають на мене зла, їхні емоції цілком відрізняються від наших. На жаль, в ролі агентів у Вермонті вони використовують деяких осіб з вельми невисоким рівнем розвитку — приміром, того ж таки покійного Волтера Брауна. Це через нього у мене виникло упереджене ставлення до тих істот. Насправді ж вони ніколи свідомо не завдають людям шкоди, хоча самі нерідко зазнають жорстоких переслідувань і вистежування з боку представників роду людського. Наприклад, існує таємний культ сатаністів (Ви, ерудована в галузі містики людина, зрозумієте мене, якщо я пов’язуватиму їх із Гастуром і Жовтим Знаком), що ставить собі за мету відстежувати цих створінь на догоду потворним силам з іншого виміру. Саме проти таких агресорів — а не проти звичайних людей — спрямовані жорсткі заходи перестороги Прибульців. До речі, я цілком випадково дізнався, що чимало наших втрачених листів було викрадено не Прибульцями, а емісарами того лиховісного культу.

Усе, чого хочуть Прибульці від людини, — це миру і невтручання, а ще інтелектуальних взаємозв’язків. Саме це останнє зараз конче потрібне, адже наші знання і технічні засоби досягли такого рівня, за якого на Землі стає неможливим існування таємних аванпостів Прибульців Ззовні. Прибульці прагнуть краще пізнати людей і заохотити деяких духовних і наукових лідерів дізнатися про себе якомога більше. Внаслідок такого обміну інформацією всі негаразди минуть і встановиться прийнятний для обох сторін modus vivendi[39]. Будь-які припущення щодо поневолення або знищення людства просто сміховинні.

На шляху до «покращення взаєморозуміння» Прибульці, цілком природно, вирішили скористатися моїм чималим досвідом, позаяк я зібрав достатньо інформації про них, і залучити мене як першого на Землі їхнього перекладача. Учора вночі вони багато чого розповіли мені, навели факти величезної ваги, що відкривають безмежні горизонти, а надалі мені повідомлять ще більше — усно і письмово. Мене поки що не запрошували здійснити подорож назовні, хоч я і не виключаю, що в майбутньому сам цього захочу, використовуючи спеціальні засоби, які перевершують все, що ми звикли вважати досягненнями людства. Мій дім більше не братимуть в облогу, все повернулося до нормального стану, і для собак відтепер роботи теж не буде. Замість страхів я отримаю нагоду долучитися до неосяжних джерел знань та інтелектуального вдосконалення, недоступних для простих смертних.

Прибульці — чи не найбільш вражаючі органічні створіння у просторі й часі та поза ними — це представники космічної раси, поруч з якими всі інші форми життя є лишень виродженими відгалуженнями. Вони більшою мірою рослинного, аніж тваринного походження, якщо такі терміни можна застосувати до матерії, з якої вони створені. Мають губчасту структуру, але наявність субстанції, подібної до хлорофілу, і доволі своєрідна система травлення цілком відрізняють їх від справжніх cormophytic fungi[40]. Справді, речовина їхніх тіл є зовсім чужою для нашої частини космосу — електрони у ній мають зовсім інший рівень вібрацій. Саме тому цих створінь неможливо сфотографувати на звичайну фотоплівку або пластинку, хоча наші очі можуть їх бачити, однак хімік з добрим знанням справи спромігся б створити фотоемульсію, яка збереже їхні зображення.

Істоти їхнього виду володіють рідкісною здатністю пересуватися в холоді безповітряного міжзоряного простору в тілесних оболонках, хоча деякі підвиди потребують механічних пристроїв або своєрідних хірургічних перетворень. Лишень у деяких особин є крила, що чинять опір етеру, вони типові для вермонтського різновиду. Ті з них, що обжилися на віддалених гірських вершинах Старого Світу, потрапили туди в інший спосіб. Їхня зовнішня схожість з окремими представниками тваринного світу, так само як і будова, що її ми можемо сприймати як матеріальну, є наслідком радше паралельної еволюції, аніж близької спорідненості. Їхні розумові здібності перевершують усі, які мають інші сущі живі форми, хоча крилаті створіння з наших пагорбів навіть не є найрозвиненішими. Телепатія — звичайний засіб їхнього спілкування, але вони мають рудиментарні голосові органи, які після нескладної хірургічної операції (а хірургія для них річ звичайна, і вони досягли значних успіхів у цій царині) здатні приблизно відтворювати мову будь-якої істоти, що володіє навичками мовлення.

Їхнє основне нинішнє місце проживання — досі не відкрита людством планета[41] на самому краю Сонячної системи, де майже немає світла, вона розташована за Нептуном і є дев’ятою за віддаленістю від Сонця. Це, як ми з’ясували, об’єкт, що у деяких давніх заборонених рукописах дістав містичну назву «Юґґот»; невдовзі він може стати джерелом концентрованого розумового впливу на наш світ задля спрощення ментального спілкування. Мене не здивує, якщо астрономи стануть доволі чутливими до цих потоків думок і відкриють Юґґот, коли Прибульці того захочуть. Але Юґґот, поза сумнівом, є лиш засобом для досягнення мети. Переважна кількість цих створінь живе серед дивовижно влаштованих безодень, що виходять за межі найсміливішої людської уяви. Сфера простору-часу, що її ми розглядаємо як сукупність усього сущого, насправді є лиш атомом в істинній нескінченності, і належить вона їм. І та частина цієї нескінченності, яку тільки може осягти мозок людини, поступово відкриється мені, як до цього відкрилася не більше як п’ятдесятьом іншим людям за всю історію існування нашого виду.

Вілмарте, все це попервах здаватиметься Вам маячнею, але згодом Ви усвідомите, яка неймовірна перспектива відкривається переді мною. Я хочу, щоб Ви скористалися нею тією ж мірою, що і я, тим більше, що маю Вам повідомити ще чимало речей, які не можна довірити паперу. Раніше я застерігав Вас від приїзду, але тепер, коли я у безпеці, ця пересторога незайва, і я з великим задоволенням запрошую Вас до себе.

Ви могли б приїхати сюди до початку семестру у Вашому коледжі? Було б чудово, якби Вам це вдалося. Прихопіть із собою запис фонографа і всі мої листи до Вас як допоміжні матеріали — нам вони знадобляться і допоможуть відтворити цілісну картину цієї вражаючої історії. Бажано, щоб Ви привезли і світлини також, бо я кудись запроторив свої знімки та негативи, коли перебував у стані збудження. Якби Ви тільки могли уявити, який нечуваний матеріал я хочу долучити до цих неточних і уривчастих даних — і який дивовижний пристрій я маю на підтвердження своїх слів!

Приїздіть без вагань — за мною більше не стежать, і Вам не загрожує ніщо протиприродне чи страхітливе. Просто приїздіть, і я зустріну Вас на своєму автомобілі на станції Бреттлборо — будьте готові затриматись надовго і пам’ятайте, що у нас із Вами попереду багато вечорів з розмовами про такі речі, які виходять за межі будь-яких людських фантазій. Певна річ, про це ніхто не має знати — справа не повинна стати надбанням нашої невибагливої публіки.

Залізничне сполучення з Бреттлборо непогане — з розкладом руху Ви зможете ознайомитись у Бостоні. Їдьте експресом Бостон-Мен до Ґрінфілда, де зробите пересадку і проїдете решту шляху, там недовго. Раджу Вам сісти на потяг о 16:10 з Бостона. До Ґринфілда він прибуває о 19:35, а о 21:19 звідти відправляється потяг, що прибуває до Бреттлборо о 22:01. Це по буднях. Повідомте мені дату Вашого приїзду, і я зустріну Вас на станції з автомобілем.

Даруйте за те, що надрукував цей лист на машинці, але останнім часом у мене нерівний почерк, як Ви самі це знаєте, а тому я не можу писати довгі листи. Цю нову машинку «Корона» я купив учора в Бреттлборо — схоже, вона працює бездоганно.

Чекаю на відповідь і сподіваюсь побачити Вас із записом фонографа та всіма листами від мене, а ще — зі світлинами.

Залишаюсь в очікуванні зустрічі,

Ваш Генрі В. Ейкелі

Альберту Н. Вілмарту, есквайру,

Міскатонікський університет,

Аркгем, Массачусетс.

Я читав і перечитував цього дивного і несподіваного листа, розмірковував над ним з непередаваним сум’яттям у думках. Я вже казав, що відчув одночасно і полегкість, і тривогу, однак це лише дуже поверхово передає напівтони моїх підсвідомих переживань, що включали в себе і ті два почуття. Насамперед це послання цілком суперечило усім попереднім, сповненим страхів посланням — зміна настрою від тваринного жаху до спокійної добродушності, і навіть піднесення була цілковитою і несподіваною, ще й до того ж блискавичною! Мені було важко повірити, що один лиш день міг настільки змінити психологічний стан людини, яка зі справжнім шаленством викладала події середи, хай там які відкриття міг принести цей день. Іноді через очевидні недоладності я запитував у себе: чи не була вся ця далека драма за участі фантастичних сил маячнею, витвором моєї уяви? Але я тут же згадав про фонографічний запис і спантеличився ще сильніше.

Здавалося, я менш за все міг очікувати такого листа! Обдумавши свої враження, я виокремив у них два очевидні моменти. Перш за все, якщо припустити, що Ейкелі є тепер і був раніше психічно нормальним, настільки разюча зміна виглядає занадто швидкою і неймовірною. По-друге, поведінка Ейкелі, його оцінки, мова зазнали якоїсь прихованої мутації — мутації настільки глибокої, що важко припустити співіснування двох таких станів в одній людині, якщо вважати, що і тоді, і тепер він сповна розуму. Добір слів, стиль мовлення — все було трохи іншим. Я, зі своєю академічною чутливістю до прозового стилю, помітив суттєві відмінності в ритміці та способі побудови ним фраз. Певна річ, емоційне потрясіння або якесь одкровення, що провокують таку радикальну зміну, мають бути насправді надзвичайними! З іншого боку, цей лист великою мірою був характерним для Ейкелі: та ж сама схильність посилатися на вічність і безкінечність, та сама допитливість ученого. Я не міг навіть на мить — хоча мить сумнівів усе ж була — повірити в можливість фальшування або зловмисної підміни листа. Хіба запрошення — готовність надати мені можливість особисто переконатися в істині — не доводить його щирості?

У ніч проти суботи я не ліг заснути, весь час розмірковуючи про невідомість і дива, що стояли за листом. Мій розум, втомлений від частої зміни жахних і дивовижних фактів упродовж чотирьох останніх місяців, невпинно працював над новими вражаючими даними, кидаючись від сумніву до віри, як уже бувало з попередніми дивовижами. Перед світанком моя невгасима зацікавленість почала брати гору над розгубленістю і тривогою. Божевільний він чи нормальний, зазнав якихось метаморфоз чи просто відчував полегкість, але складалося враження, що Ейкелі насправді зіткнувся з якоюсь неймовірною зміною всієї перспективи його небезпечних досліджень; зміною, що заразом зменшила відчуття небезпеки — справжньої або надуманої — і відкрила нові запаморочливі сфери космічного і надлюдського знання. Моя власна пристрасть до незвіданого анітрохи не поступалася його прагненням, і я відчув, що підхопив від нього хворобливу жагу виходити за межі дозволеного. Скинути осоружні, обмежувальні пута простору, часу і законів природи, щоб налагодити зв’язок з позамежжям, наблизитися до безодні нескінченності з її таємницями — заради цього, безумовно, варто ризикувати своїм життям, душею і здоровим глуздом! Та ще й Ейкелі запевняє, що більше нема жодних перешкод — він сам запросив мене до себе, хоча раніше вперто відмовляв. Я просто тремтів від збудження, думаючи про те, що він може мені повідомити, ціпенів од захвату з однієї лиш думки, що сидітиму в самотньому і нещодавно обложеному сільському будинку з людиною, яка спілкувалася із прибульцями з космосу, сидітиму із жахливим записом та купою листів, в яких Ейкелі підсумовував свої ранні думки.

Отже, у неділю вранці я телеграфував Ейкелі, що зустрінуся з ним у Бреттлборо наступної середи, дванадцятого вересня, якщо його влаштовує ця дата. Лише в одному я не дослухався до його поради, а саме щодо вибору потяга. Сказати правду, я не мав бажання приїжджати до цієї похмурої місцевості проти ночі, тому, замість поїхати потягом, який запропонував мені Ейкелі, я зателефонував до станції і замовив квиток на інший. Прокинувшись якнайраніше і вирушивши потягом о 8:07 до Бостона, я міг встигнути на ранковий до Ґринфілда о 9:25, який прибував туди о 12:22. Це давало можливість пересісти на потяг, що прибував до Бреттлборо о 13:08, одразу після полудня (що набагато зручніше за 22:01), аби зустрітися з Ейкелі і разом з ним вирушити до таємничих пагорбів.

Я повідомив телеграмою про зміну маршруту і був радий вже того вечора отримати відповідь, що моя пропозиція його цілком влаштовує. У телеграмі було написано:

План цілком влаштовує. Зустріну потяг 13:08 середу. Не забудьте запис, листи, світлини. Нікому ні слова, куди їдете. Очікуйте великих відкриттів.

Ейкелі.

Те, що я отримав цю телеграму у відповідь на свою, доставлену йому посланцем зі станції Таунсенд додому чи переказану телефоном, спростовувало будь-які підсвідомі сумніви щодо автора того приголомшливого листа. Я відчув очевидну полегкість — навіть більшу, ніж я на той час міг сподіватися, адже всі мої сумніви мали доволі глибоке коріння. Однак тої ночі я спав міцно і спокійно, а протягом двох наступних днів ретельно готувався до від’їзду.

VI

Я виїхав у середу, як і було домовлено, прихопивши валізу з усім необхідним для подорожі, включно з науковими матеріалами, записом фонографа, світлинами і цілою текою листів Ейкелі. На його прохання, я нікому не повідомив про мету своєї подорожі, бо розумів, що справа потребує повної таємності, навіть якщо все складеться якнайкраще. Думка про майбутній інтелектуальний і духовний контакт з чужими, істотами з позамежжя була приголомшливою навіть для мого вже підготовленого до цього розуму, що вже казати про її можливий вплив на великі маси непоінформованих невігласів? Не знаю, що брало в мені гору — страх чи очікування захопливої пригоди, коли я в Бостоні пересідав на потяг, що ішов на захід спочатку через добре знайомі мені місця, а потім через дедалі менш відомі: Волтгем — Конкорд — Ейер — Фітчбурґ — Гарднер — Етол…

Мій потяг запізнився у Ґринфілд на сім хвилин, але експрес на північ ще не відбув. Я поспіхом пересів на нього і, відсапуючись, спостерігав у вікно вагона, як потяг пролітає залиті сонцем місця, про які я так багато читав, але де до сьогодні жодного разу не був. Я знав, що потрапив на давню землю Нової Англії, яка зберегла свій первісний вигляд, на відміну від механізованих та урбанізованих районів півдня та узбережжя, де минуло моє життя; незіпсована, давня земля без чужинців і фабричного диму, рекламних щитів і бетонних автошляхів, тобто без усіх ознак сучасності, що заполонили решту країни. Тут сподіваєшся побачити місцеві традиції, що залишились недоторканими і пустили глибоке коріння в навколишній світ, той спосіб життя, що зберігся здавна і до сьогодні, де ще живі чарівні давні спомини, де саме підґрунтя вельми сприятливе для мало кому відомих загадкових вірувань.

Час від часу я бачив, як проти сонця виблискує голубінь ріки Коннектикут, яку ми перетнули за Нортфілдом. Попереду мріли таємничі зелені схили; від провідника я дізнався, що ми вже у Вермонті. Ще він порадив перевести стрілки на годину назад, бо край північних пагорбів не визнавав літнього і зимового часу. Виконуючи пораду кондуктора, я водночас ніби перегорнув календар на ціле сторіччя назад.

Потяг їхав зовсім близько до води, і на протилежному березі річки, у Нью-Гемпширі, було видно крутий схил Вентестиквіта, про який ішлося у багатьох стародавніх легендах. Ліворуч з’явилися вулиці, а праворуч, посеред нуртуючого потоку — зелений острів. Люди посхоплювалися з місць і рушили до дверей, а за ними і я. Потяг зупинився, і я вийшов на довгий перон станції Бреттлборо.

Окинувши поглядом вервечку авто, що очікували на стоянці, я почав гадати, який з них міг бути «фордом» Ейкелі, але мене впізнали раніше. Втім, зустрічав мене, простягнувши для вітання руку, однозначно не Ейкелі; чоловік солодкавим голосом поцікавився, чи не я той самий Альберт Н. Вілмарт з Аркгема. Він був геть не схожий на сивого бороданя Ейкелі, якого я знав зі світлини; цей був набагато молодший, типово міський житель, у модному вбранні, з вузькою смужкою чорних вусиків. Його соковитий голос видався мені знайомим, але я ніяк не міг згадати, де і коли чув його.

Поки я розглядав співбесідника, той повідомив, що приїхав з Таунсенда замість свого друга, пана Ейкелі. Як пояснив незнайомець, в Ейкелі стався напад ядухи, тож він не міг вирушити в подорож. Мене запевнили, що нічого небезбечного для його здоров’я нема і що нашим планам ніщо не завадить. Я не міг збагнути, якою мірою пан Нойєс — так він назвався — був посвячений у дослідження і відкриття Ейкелі, однак його очевидна легковажність свідчила, що він — людина радше випадкова. Пам’ятаючи, що Ейкелі живе самітником, я був дещо здивований появою такого друга, проте це не завадило мені сісти в його автомобіль — зовсім не старий, як повідомляв у листах Ейкелі, а великий і бездоганно чистий представник новітнього покоління машин — вочевидь, власність Нойєса, з массачусетським номером і кумедним значком «священної тріски[42]». Мій проводир, вирішив я, мабуть, приїхав у Таунсенд на літо.

Нойєс сів за кермо, і ми одразу рушили. Я був радий, що він не дуже балакучий, бо якась дивна напруга у повітрі не налаштовувала на розмову. У світлі пообіднього сонця містечко мало дуже привабливий вигляд, я одразу це зауважив, коли машина спускалася схилом і повертала праворуч, на головну вулицю. Місто поринуло у напівсон, як усі старовинні міста Нової Англії, картини яких пам’ятаєш з дитинства, де щось у симфонії дахів і шпилів, димарів і цегляних стін зачіпає в душі найпотаємніші струни пам’яті предків. Мені здалося, що я наблизився до порога місцевості з казково недоторканими нашаруваннями давнини, місцевості, де усе ще тривали дивні події минулого, яке і досі ніхто не зважується потурбувати.

Коли ми виїхали з Бреттлборо, напруга та лихі передчуття посилились, чому сприяло скупчення пагорбів навколо нас — кам’янисті й зелені схили громадилися, тиснули і страхали, із сивої давнини сповнені моторошних таємниць та істот, які могли загрожувати всьому живому. Якийсь час ми їхали уздовж широкої, але мілководної річки, що брала початок у невідомих пагорбах на півночі і мала назву Вест Рівер. Коли я почув цю назву від свого супутника, мене пересмикнуло: я згадав газетні повідомлення саме про цю річку, про виявлене у ній під час повені тіло одного з крабоподібних створінь.

Поступово місцевість навколо нас ставала дикою і зовсім пустельною. Старовинні на вигляд мости визирали поміж пагорбів, наче привиди минулого, а покинута залізнична колія удовж річки, здавалося, сповнювала повітря запахом тліну. Перед очима пролітали яскраві мальовничі долини і громаддя скель; незайманий сірий аскетичний граніт Нової Англії визирав з-під зелені, що вкривала вершини гір. У вузьких ущелинах бігли струмки, які несли до річки незліченні таємниці тисяч гірських вершин, де ніколи не ступала нога людини. В обидва боки від дороги розбігалися вузькі, ледь помітні манівці, торували собі шлях через густі, величні лісові масиви, серед первісних дерев яких могли зачаїтися цілі армії духів. Побачивши все це, я подумав, як невидимі мешканці лісів не давали Ейкелі спокою під час його мандрівок цією дорогою, і зрозумів, що він тоді відчував.

Мальовниче старовинне містечко Ньюфейн, повз яке ми проїхали менше ніж за годину дороги, було нашим останнім зв’язком зі світом, який людина могла вважати завойованим остаточно і безповоротно — після цього зникли будь-які ознаки сьогоднішнього, позначеного часом. Ми потрапили до фантастичного світу мовчазної ірреальності; вузенька стрічка дороги піднімалась і опускалась, оминаючи ніби з власної примхи безлюдні зелені вершини і майже пустельні долини. Крім гудіння двигуна нашого авто і невиразного шуму на поодиноких фермах, які ми час від часу проїжджали, єдиним звуком, який вловлювало вухо, було дзюрчання невидимих джерел, захованих у гущавині тінистих лісів.

Від близькості приземкуватих куполів зелених пагорбів перехоплювало подих. Їх круті урвисті схили перевершили всі мої очікування і нічим не нагадували знайомого нам буденного світу. Густі незаймані хащі на цих неприступних крутосхилах, здавалося, приховували чужинські небачені речі, і мені спало на думку, що сама вже незвичайна форма пагорбів має дивне і давно забуте значення, наче вони — колосальні ієрогліфи, залишені расою гігантів, чиї звитяги продовжують жити лиш у нечастих і найглибших снах. У моїй пам’яті зринули всі легенди минулого, як і всі приголомшливі докази з листів та артефактів Генрі Ейкелі, ще більше посиливши відчуття тривоги та близької небезпеки. Разом згадалися мета мого візиту та всі його дивовижні обставини, і я на мить заціпенів, майже втративши бажання продовжувати пошук незвіданого.

Мій провідник, напевно, зауважив мою стривоженість, бо мірою того як дорога ставала ще більш пустельною і нерівною, машину трясло все сильніше, а наш рух уповільнювався, його люб’язні пояснення ставали розлогішими і з часом полилися невпинним потоком. Він говорив про красу і загадковість цих місць, виявляв обізнаність із фольклорними дослідженнями мого майбутнього господаря. Його ввічливі запитання засвідчували, що йому відома суто наукова мета мого приїзду, а ще він знає про важливі матеріали, які я везу; проте він жодним словом не прохопився про свою обізнаність із відкриттями Ейкелі.

Манера поведінки мого супутника була настільки люб’язною, природною і притаманною міському жителю, що його слова мали б заспокоїти і підбадьорювати, але, хоч як це дивно, що далі ми заглиблювалися у незвідані та дикі лісові нетрі, я відчував дедалі більшу тривогу. Часом здавалося, наче він хоче дізнатись, що мені відомо про дивовижні таємниці цих місць; і з кожним його висловлюванням посилювалось непевне, дражливе і страхаюче відчуття, що я уже десь чув цей голос. То була не проста подібність — вона чаїла якусь загрозу, попри м’яку, інтелігентну манеру говорити. Я чомусь пов’язував цей голос із призабутими нічними жахами і відчував, що можу збожеволіти, якщо пригадаю, де саме його чув. Якби тієї миті мені вдалося знайти якусь поважну причину, гадаю, я б відмовився від задуманого візиту, але ніякої такої нагоди не трапилося, і я вирішив, що твереза наукова розмова з Ейкелі допоможе мені отямитися.

До того ж якийсь дивний спокій випромінювала неземна краса гіпнотичного краєвиду, в який ми поринали, наче у казці. Здавалося, сам час загубився у лабіринті дороги, а довкола воскресла краса минулих століть — правічні гаї, незаймані пасовиська з яскравими осінніми квітами, а ще, віддалік одне від одного, маленькі брунатні фермерські обійстя, що вигідно облаштувались у тіні розлогих дерев серед пахощів шипшини і тонконога. Навіть сонячне світло було тут неземним і яскравим, наче всю цю місцину огорнула якась особлива атмосфера. Я ніколи не бачив нічого подібного, хіба тільки як тло пейзажів італійських примітивістів. Такі краєвиди зображували на своїх картинах Содома[43] і Леонардо, та й то лиш як далеку перспективу другого плану крізь плетиво ренесансних арок. Ми ж тепер наче і справді розчинилися в цьому пейзажі, і мені здалося, що завдяки його таємній магії я віднаходжу те одвічно знайоме або успадковане мною, що так довго і марно намагався знайти.

Машина проминула поворот на вершині крутого схилу і несподівано спинилася. Ліворуч од мене, за доглянутим газоном, що межував із дорогою і був позначений білим камінням, стояв двоповерховий будинок з мансардою — незвичайного для цієї місцевості розміру і дуже вишуканий, з цілою низкою прибудов, що тулилися до нього ззаду і праворуч: з’єднані переходами комори, повітки і вітряк. Вітряк я одразу впізнав, адже бачив його на світлині, яку прислав мій друг, і тому не здивувався, прочитавши ім’я Генрі Ейкелі на оцинкованій поштовій скриньці при дорозі. Трохи віддалік, за будинком, тяглася смуга боліт і рідколісся, за нею підносився крутий, вкритий густим лісом пагорб, що завершувався гострим шпилем. Як я здогадувався, саме це й була вершина Темної Гори, до половини якої ми щойно піднялися.

Вийшовши з машини і взявши у мене валізу, Нойєс попросив зачекати, поки він сходить до Ейкелі, повідомити про мій приїзд. Сам же він, за його словами, дуже поспішав і не міг довго затримуватися. Коли він хутко попрямував до будинку, я вийшов з машини, аби трохи розім’яти ноги перед розмовою і довгими посиденьками. Схоже, нервозність і напруга знову сягнули апогею. Тепер, коли я опинився на місці описаних Ейкелі жахливих подій, сказати по правді, я побоювався майбутньої бесіди, яка мала відкрити мені чужий і заборонений світ.

Близький контакт із чимось незвичайним частіше викликає острах, ніж надихає, тож у мене зовсім не викликала піднесення думка про те, що просто на цьому відтинку дороги після безмісячної ночі, ночі жаху і смерті, з’являлися страшні сліди і смердючий зелений слиз. Я з подивом зауважив, що ніде не видно собак Ейкелі. Невже після мирної угоди з тими істотами він усіх їх продав? Хоч як я намагався, але не міг переконати себе у безпечності й надійності їхньої угоди, про що Ейкелі так наполегливо писав у своєму останньому, дивно не схожому на попередні, листі. Зрештою, він був людиною прямодушною, не обтяженою великим життєвим досвідом. Чи не було якихось глибинних і лиховісних підводних течій під поверхнею цієї спілки?

У полоні своїх думок, я кинув погляд на дорожню куряву, що була свідком таких лячних подій. Кілька останніх днів були сухими, тож поверхню дороги помережили найрізноманітніші сліди, попри те, що гості до цих місць навідувались нечасто. Охоплений якоюсь незрозумілою цікавістю, я почав відновлювати у пам’яті враження від листів, намагаючись зіставити страхітливі образи з реальними місцями та подіями. Було щось загрозливе і неприємне у потойбічній тиші, в притлумленому, ледве чутному плюскоті далеких струмків, у зелених вершинах і чорних лісах, що заступали обрій і тиснули на нього зусібіч.

І раптом у моїй свідомості виник образ, порівняно з яким усі ці непевні загрози і спалахи уяви стали геть несуттєвими. Я вже казав, що роздивлявся чудернацьке мереживо відбитків на дорозі просто з цікавості, однак за мить мене охопив несподіваний, непідробний, паралізуючий жах. Адже хоча сліди були переважно заплутані і накладались один на одного так, що не привертали уваги випадкового спостерігача, мій неспокійний погляд виокремив певні деталі поблизу того місця, де стежина до будинку вливалася в дорогу, якою ми приїхали; без найменших сумнівів і без надії я усвідомив страшне значення цих деталей. Не марно ж я, врешті-решт, стільки годин вивчав отримані від Ейкелі світлини з відбитками кігтів. Надто добре я запам’ятав ці клешні і незрозуміле спрямування сліду, якого не зустрінеш у жодної земної істоти. Не було найменшого шансу на рятівну помилку. Поза сумнівом, перед моїми очима були залишені кілька годин тому принаймні три сліди, що по-блюзнірському виділялися серед дивного плетива відбитків, які помережили стежку до будинку Ейкелі. То були нелюдські сліди живих грибів з планети Юґґот.

Я ледве стримався, щоб не закричати. Зрештою, чого іще я мав чекати, якщо серйозно сприймав написане Ейкелі? А він писав, що уклав мир з цими створіннями. Тож хіба дивно, що деякі з них його навідували? Однак жах, що охопив мене, виявився сильнішим за розсудливість. Хіба може будь-яка людина лишатися спокійною, вперше натрапивши на сліди кігтів живої істоти з глибин космосу? І тут я побачив Нойєса, що уже вийшов із дому і наближався до мене швидкими кроками. Я мушу, подумалося мені, опанувати себе, позаяк є вірогідність того, що приятель Ейкелі не знає, наскільки глибоко той осягнув заборонені знання.

Ейкелі, як похапцем повідомив мені Нойєс, радий бачити мене і готовий прийняти попри те, що раптовий напад ядухи не дасть йому змоги належно виконувати роль господаря ще день-два. Ці напади значною мірою впливають на нього, бо завжди супроводжуються лихоманкою і загальною слабкістю. Поки вони тривають, він почувається геть безпорадним — мусить говорити пошепки, а ще робиться немічним і незграбним. У нього також напухали ноги та щиколотки, тож він змушений був їх бинтувати, як хворий на подагру дід. Сьогодні він не в найкращій формі, тож мені доведеться самому подбати про себе і задовольняти свої потреби. Втім, він охоче побалакає зі мною. Ейкелі чекає у кабінеті — ліворуч від передпокою, в кімнаті із зачиненими віконницями. Нездужаючи, він уникає сонячного світла, бо його очі стають занадто чутливими.

Коли Нойєс попрощався зі мною і поїхав кудись на північ, я повільно попрямував до будинку. Двері лишилися напівпрочиненими, але перше ніж увійти до будинку, я допитливо глянув на нього, намагаючись зрозуміти, що мене так вразило. Комори та повітки мали доволі звичайний вигляд, а старенький «форд» Ейкелі я помітив у просторому відкритому гаражі. І тут мені відкрився секрет того, чому все здавалося дивним — це враження навіювала цілковита тиша. Зазвичай на фермі бодай час від часу можна щось почути, хоча б якусь живність, але тут не було жодних ознак життя. А як же кури і свині? Як же корови, яких у Ейкелі, судячи з його слів, було кілька? Можна припустити, що вони на пасовищі, собак могли продати, але ж не чути було навіть квоктання і рохкання!

Я не став більше затримуватися, рішуче прочинив двері, увійшов і зачинив їх за собою, що потребувало певної сили волі. Опинившись у приміщенні, я одразу ж відчув непереборне бажання втекти. Не те щоб приміщення виглядало відразливим; навпаки, я подумав, що, оздоблене у пізньому колоніальному стилі, воно мало довершений і вишуканий вигляд і приємно вражало, — у господаря був гарний смак. Бажання тікати викликало щось невловиме і непевне. Імовірно, якийсь дивний запах, хоча для мене був звичним легкий запах цвілі, притаманний навіть найгарнішим старовинним фермерським будинкам.

VII

Я відкинув тривожні вагання і, пригадавши настанови Нойєса, смикнув за мідну ручку білих фільончастих дверей зліва. Як мене і попереджали, було темно; увійшовши, я відчув той самий незвичайний запах, тут він був сильнішим. Окрім цього, у повітрі відчувалася слабка, майже невловима вібрація. На якусь мить зачинені віконниці зробили мене майже сліпим, аж тут винувате кахикання чи то шепіт привернули мою увагу до крісла в дальньому, темнішому кутку кімнати. Серед густого мороку проглядалися білі обриси рук і обличчя; наступної миті я перетнув кімнату, аби привітатися з людиною, що намагалася заговорити. Хоч як темно було в кімнаті, я упізнав господаря, бо неодноразово дуже уважно вивчав його світлину, і зараз не мав сумніву, що бачу саме його суворе, обвітрене обличчя з охайно підстриженою сивою борідкою.

Та, придивившись уважніше, я відчув, що радість від зустрічі заступають сум і тривога: поза сумнівом — переді мною було обличчя дуже хворої людини. Мені здалося, що якась небезпечніша за ядуху недуга чаїться за цим напруженим скам’янілим обличчям і незмигними скляними очима; тільки тепер я зрозумів, як тяжко позначилося на ньому все пережите. Хіба цього не вистачить, аби зламати будь-кого, і хіба навіть хтось молодший та міцніший зміг би витримати зустріч із забороненим? Мої побоювання справдилися: несподівана полегкість прийшла до нього запізно, а тому не врятувала від повного занепаду здоров’я. Було прикро бачити, як його слабкі, кволі руки безсило лежали на колінах. На ньому був просторий халат, а голову і шию прикривав яскраво-жовтий чи то шарф, чи то каптур.

Тут я помітив, що він намагається заговорити до мене — тим самим сухим шепотом, яким раніше привітався. Спершу мені було важко розбирати слова, бо сірі вуса приховували рухи губ, і щось у звучанні голосу мене дуже стривожило; та невдовзі я зосередився і зміг на диво добре усе розуміти. Говірка була очевидно не місцевою, а мова відрізнялась навіть більшою вишуканістю, ніж можна було судити з його листів.

— Пан Вілмарт, якщо не помиляюся? Пробачте, що не встаю привітати вас. Пан Нойєс, мабуть, сказав, що я заслаб, та попри це, я не міг вас не запросити. Ви читали мого останнього листа, але я маю ще багато чого сказати вам завтра, коли почуватимусь краще. Не можу передати словами, наскільки мені приємно після тривалого листування познайомитися з вами особисто. Сподіваюся, ви привезли листи? І світлини? І записи фонографа? Пан Нойєс залишив вашу валізу у передпокої — ви, певно, помітили. Боюся, що сьогодні вам доведеться подбати про себе самому. Ваша кімната нагорі — просто над цією, а ванна кімната біля сходів, двері до неї прочинені. Для вас накрито стіл у їдальні — туди можна потрапити через двері праворуч. Поїсти можете у будь-який час, коли забажаєте. Завтра я зможу бути більш гостинним господарем, але зараз через кволість почуваюся зовсім безпорадним.

Будьте як удома; перш ніж підете нагору з валізою, можете залишити тут, на столі, листи, записи фонографа і світлини. Ми з вами поговоримо про все це завтра в цій кімнаті: бачите — он і фонограф на етажерці.

Ні, дякую, але ваша допомога не знадобиться. Я звик до цих нападів старечої слабкості. Зайдіть до мене на хвильку перед сном, я відпочиватиму тут — можливо, тут і спатиму, як це часто буває. Вранці мені має бути набагато краще, тож ми зможемо обговорити все, що потребує нашої уваги. Ви, звісно, усвідомлюєте, що ми маємо справу з питанням надзвичайної ваги; нам, як нікому, відкриються безодні простору і часу, знання, що виходять за межі їх розуміння науковцями та філософами Землі.

Чи знаєте ви, що Ейнштейн помилявся і що існують окремі об’єкти, які можуть пересуватися зі швидкістю, яка перевищує швидкість світла? За належної допомоги я сподіваюсь переміщуватися вперед і назад у часі, мати змогу побачити і відчути далеке минуле та майбутнє. Ви навіть не уявляєте, яких висот сягнула наука цих істот. Для них не існує нічого неможливого в галузі маніпуляцій зі свідомістю і плоттю живих організмів. Я сподіваюся подорожувати до інших планет, навіть зірок та галактик. Найперше я відвідаю планету Юґґот, найближчий із населених цими створіннями світів. Це таємнича темна куля на самому краю Сонячної системи, досі невідома нашим астрономам. Але я вже писав про це. Настане такий день, коли звідти до нас скерують потік свідомості, внаслідок чого люди відкриють цю планету, або ж земним ученим допоможе хтось із їхніх помічників.

На Юґґоті є величезні міста — колосальні багаторівневі споруди з чорного каменю, подібного до того, який я намагався вам переслати. Він потрапив сюди з Юґґота. Сонце на тій планеті сяє не яскравіше від зірок, однак тамтешні мешканці не потребують світла. Вони мають інші, тонші органи чуття і не роблять вікон у своїх гігантських житлах і храмах. Навпаки, світло шкодить і заважає їм, адже його немає у чорних глибинах космосу по той бік простору і часу, де вони живуть і звідки прийшли. Юґґот може позбавити слабку людину розуму — проте я вирушаю туди. Чорні смоляні річки протікають під циклопічними мостами — їх звела ще давніша раса, вона вимерла і була забута раніше, ніж ці істоти прибули на Юґґот з безодні нескінченності, — ці річки будь-кого перетворили б на Данте чи По, аби тільки їм вдалося зберегти здоровий глузд і описати побачене.

Але не забувайте — той темний світ грибних садів і міст без жодного вікна не такий жахливий, яким може здаватися. Він такий лиш у нашій уяві. Можливо, для цих істот і наш світ видавався жахливим, коли вони прибули сюди у прадавні часи. Вони були тут задовго до закінчення легендарної епохи Ктулху і пам’ятають, як Р’льєх підносився над океаном і потім зникав під водою. Вони побували і в глибинах землі — у земній корі є проходи, про які люди нічого не знають, серед них і ті, що тут, у пагорбах Вермонту, — а за ними великі світи незнаного життя — залитий блакитним світлом К’н-ян, залитий червоним світлом Йот і чорний, позбавлений світла Н’кай. Саме із Н’каю прийшов страшний Тсатоґґуа — таке, знаєте, безформне, схоже на жабу, божество, про яке згадують Пнакотикські рукописи[44] і Некрономікон, а ще цикл міфів Комморіом[45], врятований для нас верховним жерцем Атлантиди Кларкаш-Тоном.

Утім, про все це ми поговоримо пізніше, а зараз, мабуть, уже четверта або п’ята година. Тож принесіть ліпше речі з валізи, поїжте і приходьте для ґрунтовної бесіди.

Дуже повільно я повернувся і виконав волю господаря дому; приніс валізу, повикладав з неї усі потрібні речі, а потім піднявся до відведеної мені кімнати. Я пам’ятав сліди кігтів на дорозі, і ті слова, що їх прошепотів Ейкелі, справили на мене дивне враження. А натяки на знайомство з фантастичним світом грибів — недоступним Юґґотом! Від цього на тілі навіть повиступали сироти. Було дуже прикро, що Ейкелі занедужав, але мушу визнати — його хрипкий шепіт викликав не тільки співчуття і жаль, але й відразу. Якби ж тільки він менше захоплювався тим Юґґотом із його похмурими таємницями!

Відведена мені кімната була дуже затишною і зі смаком умебльованою, а гидкий запах і тривожні вібрації не відчувалися зовсім; лишивши там валізу, я спустився вниз, подякував Ейкелі і пішов шукати приготований для мене обід. Їдальня була одразу біля кабінету, за нею я помітив ще й кухонну прибудову. На обідньому столі було кілька сандвічів, пиріг, сир, а поруч із чашкою і блюдцем стояв термос — господар подбав і про каву. Добре поївши, я налив велику чашку кави, але зауважив, що якість напою була не найкращою — з першого ковтка відчувався неприємний гіркуватий присмак, тож я вирішив, що з мене досить і цього. Протягом обіду я тільки й думав, що про Ейкелі, який сидів у темряві сусідньої кімнати у глибокому кріслі. Я навіть зазирнув до нього і запросив до столу, але він прошепотів, що поки що не може їсти. Він повідомив, що пізніше, перед самим сном, вип’є солодового молока — і на сьогодні вистачить.

По обіді я наполіг на тому, аби помити посуд; каву, смаку якої так і не оцінив, я вилив у раковину на кухні. Після цього я повернувся до затемненої кімнати, присунув крісло ближче до господаря і приготувався вислухати все, що він вважатиме за потрібне сказати. Листи, світлини і фонографічний запис усе ще лежали на великому столі посеред кімнати, але поки що ми до них не зверталися. Дуже швидко я забув і про незвичний запах, і про дивні вібрації.

Я вже казав, що у деяких листах Ейкелі — особливо у другому, найдовшому серед них — були такі речі, які я не зважусь повторити або довірити паперу. Це ще більшою мірою стосується шепоту, до якого я прислухався того вечора в темній кімнаті будинку біля самотніх пагорбів, де знайшли собі притулок істоти з позамежжя. Я навіть не зважуся натякати на безмір космічного жаху, який відкрився мені завдяки цьому хрипкому голосу. Ейкелі і раніше було відомо багато дивовижного, але те, про що він дізнався, уклавши мир з Прибульцями, стало непростим випробуванням для його душевного здоров’я. Навіть тепер я не можу цілком повірити в його розповіді про абсолютну безкінечність, з’єднані виміри, моторошне видіння нашого космічного простору і часу в нескінченному ланцюжку пов’язаних між собою космосів-атомів, які утворюють найближчий супер-космос з його кривими і кутами, про матеріальну і напівматеріальну електронну будову.

Ніколи ще жодна людина при здоровому глузді не підходила так близько до таємниці буття — ніколи ще органічний мозок не був так близько до самознищення в хаосі, що цілковито виходить за межі форми, енергії та симетрії. Я дізнався, звідки вперше прийшов Ктулху і чому відтоді засяяла половина великих зірок. Я здогадався — із натяків, які навіть мого оповідача примушували нерішуче затинатись, — про таємниці Магелланових Хмар і сфер туманностей, про чорну істину, що приховується за давньою алегорією Тао. Мені була розкрита таємниця Доелів[46], і я зрозумів сутність (проте не джерело походження) Псів Тіндалоса[47]. Легенда про Йіга, Батька Зміїв[48], уже не була метафоричною, і я відчув огиду, коли дізнався про дивовижний ядерний хаос по той бік викривленого простору, який у Некрономіконі приховувався під іменем Азатота. Я був вражений, побачивши, як зривають покрови таємниці з жаху прадавніх міфів, які, викладені у вигляді аргументованої логічної розповіді, перевершили найсміливіші передбачення містиків античності та середньовіччя. Мене вперто підштовхували до думки про те, що перші, хто прошепотів ці страшні казки, певно, підтримували стосунки з Прибульцями Ззовні і, ймовірно, відвідували космічні сфери, які тепер запропонували відвідати Ейкелі.

Я почув про чорний камінь та дізнався про його призначення і після цього відверто зрадів, що камінь той так і не дійшов до мене— мої здогадки щодо ієрогліфів на камені виявились правильними! Попри все це, Ейкелі таки уклав мир з диявольською силою; більше того, він прагнув зазирнути в найпотаємніші куточки жахливої безодні. Стало цікаво, з ким з істот із позамежжя він мав бесіди після останнього листа до мене і чи багато було серед них настільки близьких до роду людського, як той перший посланець, про якого він згадував. Тим часом нервова напруга ставала нестерпною, мій розбурханий розум вигадував найнеймовірніші теорії щодо незвичайного стійкого запаху і дивних вібрацій у затемненій кімнаті.

Смеркалося і, пригадавши розповіді Ейкелі про попередні ночі, я здригнувся, подумавши, що і ця ніч буде безмісячною. Не подобалося і розташування будинку — поруч із порослим лісом крутосхилом, який вів до безлюдної вершини Темної Гори. З дозволу Ейкелі я запалив маленьку гасову лампу, прикрутив її так, що вона ледве світила, і поставив на книжкову полицю поруч із погруддям Мільтона; я одразу пошкодував про це, адже світло зробило напружене і застигле обличчя мого господаря, а також його руки, що безсило лежали на колінах, схожими на обличчя і руки мерця. Складалося враження, що він не має сили поворухнутися, хоча я кілька разів помічав, як Ейкелі хитає головою.

Після всього почутого я міг тільки здогадуватися, які ще важливі таємниці він лишив на завтра; однак врешті-решт мені стало зрозуміло — темою завтрашньої розмови буде його подорож до Юґґота і далі, а також можливість моєї участі у ній. Його, либонь, потішив жах, що охопив мене від пропозиції вирушити у космічні простори, бо його голова помітно затрусилася, коли мій переляк став очевидним. Потім він дуже спокійно пояснив, як людські істоти можуть здійснювати — і здійснювали вже не раз — на перший погляд цілком неймовірні подорожі через міжзоряний простір. З усього виходило, що подорожувало не людське тіло як таке, оскільки видатний рівень хірургічних, біологічних, хімічних і механічних здібностей Прибульців дозволив їм винайти спосіб переміщення людського мозку без супутньої фізичної структури.

Існував безболісний спосіб дістати мозок і зберігати решту тіла на час його відсутності. Відокремлений мозок клали у спеціальну рідину — її час від часу оновлювали — всередині непроникного для етеру циліндра, виготовленого з металу, який видобували тільки на Юґґоті. Система підведених до мозку і з’єднаних зі складною апаратурою електродів дозволяла забезпечувати найважливіші функції: зір, слух і мову. Для крилатих грибоподібних істот переміщення цих металевих циліндрів через космос було справою звичною. Вони мали змогу використовувати численні стаціонарні пристрої, здатні взаємодіяти з герметично закритим мозком на кожній з планет, на які поширювалась їхня цивілізація; як наслідок, після незначного налаштування ці переміщені інтелекти відновлювали здатність до сенсорної діяльності й артикуляції — хай навіть і поза тілом, у суто механічному вигляді — до того ж, на будь-якому етапі їх переміщення через континуум простору-часу і за його межами. Для них це було те саме, що перевозити запис і відтворювати його в будь-якому місці, де є фонограф відповідної конструкції. Успішність подорожі не викликала сумніву щодо цього. Ейкелі не мав жодних побоювань. Хіба ж їх блискуче не здійснювали раз у раз?

Тут уперше від початку розмови одна із млявих худих рук Ейкелі вказала на дальню стіну кімнати, де висіла високо розташована полиця. На ній рівненько вишикувалось більше десятка циліндрів з металу — я такого раніше не зустрічав; вони були десь у фут заввишки і трохи меншого діаметру, з трьома заглибинами у вигляді рівнобедреного трикутника на передній опуклій поверхні. Один із циліндрів був сполучений через два чи то заглиблення, чи то гнізда з двома дивними на вигляд пристроями, що стояли трохи далі. Мені вже не було потреби пояснювати їх призначення, і мене почало тіпати, як під час нападу малярії. Потім рука показала на ближній куток, де стояли якісь складні пристрої з підведеними до них дротами і штекерами; деякі нагадували ті, що стояли на полиці.

— Перед Вами чотири типи пристроїв, Вілмарте, — прошепотів голос. — Чотири типи по три функції кожний — загалом виходить дванадцять. В отих циліндрах чотири види різних істот: з них троє — люди, шестеро — грибоподібні створіння, які не можуть переміщуватись у космосі тілесно, ще двоє — істоти з Нептуна (Господи, якби ви тільки бачили, які у них тіла на рідній планеті!), а решта — вихідці з центральних порожнин надзвичайно цікавої темної зірки, що лежить по інший бік Галактики. На головному аванпості всередині Круглого Пагорба на кожному кроці стоять інші циліндри та пристрої; циліндри з мозком позакосмічних істот, органи чуття яких відрізняються від наших, це союзники і дослідники з найвіддаленіших частин Всесвіту, а спеціальні пристрої призначено для того, аби їх можливості сприймати і спілкуватися влаштовували як їх самих, так і слухачів. Круглий Пагорб, як і переважна більшість аванпостів у різних частинах Всесвіту, вкрай космополітичне місце! Певна річ, мені для експериментів передали представників лише найпростіших типів.

Тепер візьміть оці три пристрої — я показую на них — і поставте на стіл. Спочатку цей високий із двома скляними лінзами спереду, потім ящик з електронними лампами і резонатором; тепер отой, з металевим диском зверху. А тепер циліндр з етикеткою «Б-67». Підсуньте віндзорський стілець, щоб дотягтися до полиці. Важко? То пусте. Не переплутайте номер на етикетці — «Б-67». Не зачепіть новенький блискучий циліндр, який з’єднаний з двома вимірювальними приладами, — той, що з моїм іменем на ньому. Тепер поставте «Б-67» на стіл і переведіть перемикач на всіх трьох приладах у крайнє ліве положення.

А тепер під’єднайте дріт від приладу з лінзами до верхнього гнізда циліндра — ось так! Під’єднайте у такий самий спосіб прилад з електронними лампами до лівого гнізда, а дисковий прилад — до зовнішнього гнізда. А тепер переведіть перемикачі приладів у крайнє праве положення — спочатку того, з лінзами, тоді з диском, а потім із лампами. Так, чудово. Маю повідомити, що перед вами — людська істота, така ж, як і будь-хто з нас. А завтра у вас буде нагода побачити ще декого.

Я й досі не розумію, чому так покірно скорився шепоту, і ким я тоді вважав Ейкелі — психічно здоровим чи божевільним. Після всього, що трапилося раніше, я, здається, мав би бути готовим до будь-якого розвитку подій, однак цей парад механізмів так нагадував нісенітниці дивакуватих винахідників чи божевільних учених, що у мене виникло навіть більше сумнівів, ніж під час попередньої розмови. Те, про що розповідав шепотун, виходило за межі будь-яких людських знань чи уяви; з іншого боку, хіба інші речі, які ще більше виходять за ці межі, не здаються менш абсурдними тільки тому, що не мають якихось наочних доказів?

Поки мій розум намагався дати лад цьому хаосу, почулося рипіння та дзижчання від усіх трьох приладів, з’єднаних із циліндром, проте невдовзі звуки стишились, а потім і геть замовкли. Що тепер мало статися? Чи я мав почути голос? Коли так, то звідки мені знати, що все це — не хитромудрий приймач, через який говорить схована десь людина, яка пильно за нами спостерігає? Навіть зараз я не можу з упевненістю сказати, що там почув або що відбувалося насправді. Але щось таки відбувалося.

Словом, скажу лише, що машина з лампами і гучномовець почали говорити; у мене не виникло жодного сумніву, що той, хто говорив, був десь поруч і бачив нас. Той голос був гучним, неживим, металічним і механічним. У ньому не було нічого від інтонаційного забарвлення або виразності, він рипів і деренчав напрочуд чітко і без поспіху.

— Пане Вілмарте, — мовив голос, — сподіваюся, що не злякав вас. Я така ж людина, як і ви, але тіло моє перебуває зараз у надійному місці всередині Круглого Пагорба приблизно за півтори милі на схід від вас — у безпеці та з належним живленням. Сам же я тут, чую і розмовляю за допомогою цих електронних вібраторів. За тиждень я вирушаю через безодню простору, як уже багато разів робив це раніше, і сподіваюся, що пан Ейкелі зробить мені приємність і супроводжуватиме мене. Хотів би і вас бачити поруч, адже мені відомі ваші погляди і листування з нашим другом. Як ви розумієте, я — один із помічників Прибульців, які навідують нашу планету. Вперше я зустрівся з ними у Гімалаях і де в чому їм допоміг. Зі свого боку, вони дали мені можливість набути такого досвіду, який дуже мало кому випадає.

Ви можете собі уявити, що я побував на тридцяти семи різних небесних тілах — планетах, темних зірках, а також на ще цікавіших об’єктах, включно з вісьмома, розташованими за межами нашої Галактики, і двома — по той бік космічного простору і часу? І все це не завдало мені ані найменшої шкоди. Мій мозок був відділений від тіла за допомогою настільки майстерно зроблених розтинів, що було б занадто грубо назвати це хірургічною операцією. Істоти, що навідуються до нас, володіють методами, які дозволяють так легко і без ускладнень відокремлювати мозок, що тіло після цього не старішає. Додам лише, що мозок залишається практично безсмертним і зберігає свої можливості, необхідно тільки періодично замінювати живильний розчин.

Отож я щиро сподіваюся, що ви наважитесь вирушити в подорож разом зі мною і паном Ейкелі. Прибульці прагнуть знайомства з тими, хто володіє знаннями, з такими як ви, щоб показати неосяжні первісні безодні, про які більшість з людей через своє невігластво могла тільки мріяти. Перша зустріч із цими істотами може вас збентежити, але я не маю сумніву, що ви на це не зважатимете. Гадаю, пан Нойєс теж вирушить із нами — це він привіз вас сюди машиною. Він уже багато років з нами — думаю, ви упізнали його голос на тому записі, який вам переслав пан Ейкелі.

Промовець на хвильку замовк, помітивши, як я здригнувся від його слів.

— Що ж, пане Вілмарте, вирішувати вам; можу лиш додати, що людина, яка настільки любить все незвичайне, цікавиться фольклором, не повинна змарнувати такої нагоди. Вам нема чого боятися. Всі переміщення цілком безболісні, до того ж механічні відчуття можуть приносити справжню насолоду. Коли електроди вимкнено, ви просто занурюєтесь у сон, сповнений яскравих фантастичних видінь.

А зараз, якщо ви не проти, ми відкладемо нашу розмову до завтра. Добраніч — тільки поверніть усі перемикачі в крайнє ліве положення, не має значення, в якому порядку це робити, хоча прилад з лінзами краще вимикати останнім. Добраніч, пане Ейкелі, і поставтесь до нашого гостя з усією можливою увагою! Ну як, готові вимикати?

На цьому промова урвалася. Я бездумно підкорився і вимкнув усі прилади, хоча й не розумів, що відбувається; в голові у мене паморочилося. Почувся шепіт Ейкелі, він попросив мене залишити всі прилади на столі, як були. Він ніяк не прокоментував того, що відбувалося, та й навряд чи моя перевтомлена свідомість могла сприйняти щось іще. Я почув, як господар запропонував мені взяти лампу із собою, і зробив з цього висновок, що тепер він хотів побути на самоті, у темряві. Йому вже час відпочивати, адже його розповіді удень і ввечері могли виснажити навіть здорового. Все ще ошелешений, я побажав господареві надобраніч і пішов нагору з лампою в руці, хоча в кишені у мене лежав чудовий ліхтарик.

Я був радий покинути цей кабінет із дивним запахом і тривожним відчуттям вібрації; водночас ніяк не міг позбутися нав’язливого відчуття страху, небезпеки та космічної неприродності того, що відбувалося внизу. Дика, пустельна місцевість, темний, похмурий, порослий лісом схил пагорба, що так близько підступав до обійстя; сліди на дорозі, хворий, непорушний господар будинку, його шепіт у пітьмі; диявольські циліндри і прилади, а понад те — пропозиція піддатися нечуваній хірургічній операції і здійснити немислиму подорож — все це одне за одним вразило мене з такою силою, що підірвало мою волю і геть виснажило.

Особливо мене шокувала та обставина, що мій провідник — Нойєс — був учасником страхітливого давнього ритуалу — шабашу, записаного фонографом, хоча я одразу відчув у його голосі щось віддалено знайоме. Ще одним потрясінням стало моє ставлення до господаря, воно вражало мене щоразу, коли я намагався його обдумати. Наскільки я відчував до нього симпатію раніше, читаючи листи, настільки ж неприємне враження він справив на мене сьогодні. Здавалося, його хвороба мала б викликати співчуття, але натомість мене проймав дрож страху. Він був таким безживним, малорухомим, схожим на труп; а цей безупинний нелюдський шепіт став мені просто ненависним!

Мені спало на думку, що це шепотіння відрізнялося від усього, що мені будь-коли доводилось чути; що, попри дивну непорушність прихованих вусами губ шепотуна, в ньому відчувалась якась невидима сила і потуга, дивна для здушеної мови астматика. Я міг розібрати кожне слово людини, що говорила до мене з протилежного кутка кімнати, а раз чи двічі навіть здалося, що слабкі, але проймаючі звуки його мови виказували не так слабкість, як умисне приховану силу — я тільки не міг здогадатися, приховану з якою метою. Від самого початку в тембрі голосу відчувалося щось тривожне. Тепер, коли я спробував розібратися в цьому, мені здалося, що таке враження викликала та сама причина, яка зробила незрозуміло лиховісним для мене і голос Нойєса. Але де або коли я чув шепіт Ейкелі? — це було запитання без відповіді.

Зрозумілим було одне — я не хотів би провести тут іще одну ніч. Мій науковий запал випарувався, розчинившись у страху й відразі, і тепер у мене лишилося тільки одне бажання — якнайскоріше вирватися з тенет цих хворобливих неприродних одкровень. З мене годі. Цілком вірогідно, що дивні космічні контакти відбувалися насправді — але нормальній людині не варто було мати з ними справу.

Мені здавалося, що зусібіч мене оточує блюзнірство і починає придушувати всі інші відчуття. Я подумав, що цієї ночі не зможу заснути, тож загасив лампу і, не роздягаючись, ліг на ліжко. Звісно, це було безглуздо, проте я готувався до будь-яких несподіванок, стискаючи правою рукою про всяк випадок прихоплений із собою револьвер, а лівою — кишеньковий ліхтарик. Знизу не долинало жодного звуку, і я уявляв собі, як мій господар застиг у кріслі, наче мрець, а довкола — безпросвітна пітьма.

Звідкілясь чулося цокання годинника, і звичність цього звуку оповила мене почуттям вдячності. Втім, цей звук нагадував мені про ще одну тривожну обставину — про цілковиту відсутність ознак тваринного життя. Поза сумнівом, худоби на фермі не було, і тепер я усвідомив, що не було і звичайного шуму дикої природи. Якщо не брати до уваги лиховісного плюскоту далеких струмків, ця непорушна тиша була неприродною, космічною, і я сушив собі голову над запитанням — яка невидима згуба із надр далеких зірок спостигла цю місцевість. Я пригадав, що у давніх легендах собаки та інші тварини завжди ненавиділи прибульців, і подумав, що могли означати ті сліди на дорозі.

VIII

Не питайте, скільки тривало моє забуття і що з наступних подій було просто сном. Якщо я скажу, що час від часу прокидався, щось чув або бачив, ви відповісте, що це мені теж наснилося і все, що було потім, мені ввижалося уві сні — аж до тої миті, коли я вибіг із дому, добувся до гаража зі старим «фордом», скочив у нього і помчав наввипередки з вітром від однієї гори до іншої, аж поки — після багатогодинної гонитви страхітливим лісовим лабіринтом — опинився у містечку, що виявилось Таунсендом.

Ви, певно, не будете схильні довіряти і решті деталей моєї розповіді, скажете, що всі світлини, звукозаписи, циліндри, що видають звуки за допомогою приладів, і подібні до них докази — чистісінький обман з боку зниклого Генрі Ейкелі. Ви можете навіть припустити, що він змовився з іншими диваками, аби втілити в життя цю дурнувату і водночас витончену містифікацію, — що він сам влаштував зникнення посилки з чорним каменем із потяга в Кіні та змусив Нойєса зробити жахливий запис на восковому циліндрі. Однак дивним є те, що Нойєса так і не зуміли розпізнати; про нього ніхто не чув у селищах поблизу садиби Ейкелі, він лишився невідомим попри те, що часто бував у цих місцях. Шкода, що я не запам’ятав номер його автомобіля, хоча, можливо це навіть на краще. Адже я — хай би що ви казали і навіть хай би що я намагався довести сам собі — знаю, що лихі створіння з космосу переховуються десь серед малодосліджених пагорбів, що ці істоти мають серед людей вивідачів та посланців. Усе, чого я прагну в житті — триматися якнайдалі від цих істот з їх посланцями.

Коли моя безладна розповідь змусила шерифа відрядити загін до будинку Ейкелі, його там не знайшли — і сліду не лишилося. Просторий халат, жовтий шарф і пов’язки з ніг лежали на підлозі в кабінеті поруч з кріслом у кутку, і важко було з’ясувати, який іще одяг зник разом з ним. Собак і худоби й справді не було, а стіни будинку зовні і всередині були поцяцьковані слідами від куль; одначе, крім цього, не вдалося знайти нічого незвичайного. Ані циліндрів, ані приладів, ані тих матеріалів, що їх я привіз у валізі; не було ні дивного запаху, ні відчуття вібрації, ні слідів на дорозі, нічого загадкового, на що я встиг тоді звернути увагу.

Наступний після втечі з обійстя тиждень я провів у Бреттлборо, розпитуючи людей, які знали Ейкелі, і переконався, що всі ті події не є витвором уяви чи сном. Купівля собак, набоїв і хімікатів, перетяті телефонні кабелі, про що робилися відповідні записи, — все це було дуже дивним як для Ейкелі; разом із тим усі, хто його знав, зокрема і його син, що мешкає у Каліфорнії, запевняли, що його нечасті висловлювання щодо дивних досліджень були вельми логічними. Поважні городяни вважали його божевільним і без вагань стверджували, що всі зібрані докази — чистісінька містифікація, сфабрикована з ретельністю божевільного, і, ймовірно, на це його надихнули ексцентричні спільники; однак простий люд підтверджує все, що розповідав Ейкелі, в усіх деталях. Декому з цих селюків він показував світлини і чорний камінь, і навіть давав прослухати огидний запис; і всі як один запевняли, що сліди і дзижчання були достеменно такими, як їх описують старі легенди.

Вони також стверджували, що біля будинку Ейкелі після появи там чорного каменя дедалі частіше можна було почути й побачити дивні речі, і що тепер цей дім оминають усі, крім листоноші і випадкових, не обтяжених уявою, людей. Темна Гора і Круглий Пагорб уже давно зажили сумнівної слави місць, до яких навідуються привиди, тож мені не пощастило знайти сміливців, що коли-небудь ретельно оглядали бодай одне з них. Місцеві зникали час від часу і раніше, про що збереглися численні свідчення, до яких тепер належить і волоцюга Волтер Браун, про якого Ейкелі неодноразово згадував у своїх листах. Я навіть зустрів фермера, що заявляв, буцім то на власні очі бачив одне з дивних мертвих тіл у нуртуючій воді Вест Рівер під час повені, однак його словам було важко повірити — надто вже він плутався.

Їдучи з Бреттлборо, я твердо вирішив більше ніколи не повертатись до Вермонту, був переконаний, що дотримаюсь свого рішення. Ці дикі пагорби справді були аванпостом нелюдської космічної раси — щодо цього я майже не маю сумніву, відколи прочитав новину про відкриття нової, дев’ятої планети за Нептуном, як і передбачали чужинці. Астрономи, які навіть самі не підозрювали, наскільки вони виявилися лиховісно точними, дали цій планеті назву Плутон. Гадаю, це не що інше, як оповитий нічним мороком Юґґот, і мене проймає дрож, коли я намагаюся зрозуміти, чому жахливі мешканці цієї планети забажали, аби її відкрили саме у такий спосіб і саме у цей час. Я марно намагаюся переконати себе, що демонічні істоти не мають наміру якось зашкодити Землі та її корінним жителям.

Але я ще маю розповісти, чим скінчилася та жахлива ніч в обійсті Ейкелі. Як я уже згадував, мене зрештою зморив тривожний сон, сповнений уривками якихось видінь; мені ввижалися дивовижні пейзажі. Досі не розумію, що мене розбудило зі сну, але не викликає жодних сумнівів, що якоїсь миті я таки прокинувся. Спросоння мені вчулися скрадливі кроки за дверима, рипіння мостин і незграбні спроби відімкнути двері до моєї кімнати. Втім, ці спроби доволі скоро припинились; відтак я виразно почув голоси з кабінету внизу. Присутніх, скоріш за все, було кілька, вони говорили одночасно, і складалося враження, сперечалися між собою.

Я прислухався до розмови і за кілька секунд повністю прокинувся, адже голоси були такі, що сама лиш думка про сон здавалася божевіллям. Інтонації співрозмовників були різними, але той, хто бодай раз чув клятий запис фонографа, не міг сумніватися щодо походження та належності принаймні двох із них. Хай би якою неймовірною здавалася ця думка, однак я усвідомив, що перебуваю під одним дахом з невідомими істотами з глибин космосу, адже ці два голоси, безумовно, були тим диявольським дзижчанням, яке Прибульці використовували під час спілкування з людьми. Ці два голоси не були однаковими — вони відрізнялися висотою, інтонацією і темпом, але загалом були саме тими огидними голосами.

Третій голос, імовірно, виходив з механічного пристрою, сполученого із чиїмось мозком у циліндрі — щодо цього не виникало жодних сумнівів, як і щодо дзижчання. То був гучний, металічний, позбавлений життя голос, почутий мною напередодні, і його неможливо було забути через невиразну і рипучу мову та цілковиту відсутність інтонації. Мені було байдуже, чи він ідентичний учорашньому, я зрозумів, що усі мізки продукуватимуть однакові вокальні тони, якщо їх приєднати до того ж самого пристрою; відмінності могли стосуватися окремих зворотів, ритміки, вимови і темпу мовлення. Доповнювали цю зловісну поліфонію два безумовно людські голоси: один — грубий голос якогось незнайомця, певно, місцевого; а в другому я упізнав м’яку бостонську вимову мого провідника — Нойєса.

Намагаючись розібрати слова, які значною мірою глушила масивна підлога моєї кімнати, я вловлював також і шум, човгання та рипіння у кімнаті, де точилася розмова; здавалося, що в кабінеті зібралося чимало живих істот, вірогідно, значно більше, ніж я спромігся виокремити голосів. Було важко пояснити і ні з чим було зіставити справжню природу збудження і шуму внизу. По кімнаті щось совалось, і складалося враження, наче ці істоти пересуваються в різних напрямках; звук їхніх кроків був схожий на важке тупотіння — буцімто по підлозі важко й неоковирно, погано контролюючи свої рухи, гупали чимось подібним до твердої ґуми або якоїсь рогової маси. Якщо навести більш зрозуміле, але ще менш точне порівняння, — наче підлогою шкандибали і човгали люди у завеликих і розбитих дерев’яних черевиках. Я не хотів би навіть робити припущення щодо походження і вигляду тих, які видавали ці звуки.

Дуже швидко я з’ясував, що не можу нічого розібрати. Окремі слова — включно з моїм та Ейкелі іменами — час від часу лунали доволі розбірливо, особливо коли їх вимовляв механічний голос, однак загальна суть дискусії через брак ширшого контексту залишалася незрозумілою. Я навіть сьогодні не можу зробити певного висновку про зміст почутого, а викликаний тими розмовами страх був радше чимось подібним до навіювання. Як я зрозумів, унизу зібрався жахливий конклав неприродних істот, однак не беруся припускати, які шокуючі питання він обговорював. Цікаво, що мене охопило відчуття безумовного блюзнірства і згубності того, що відбувалося в будинку, попри запевнення Ейкелі у добрих намірах Прибульців.

Напружено дослухаючись, я почав нарешті розрізняти голоси співрозмовників, хоча й досі не міг вловити суті перемовин. Здавалося, я починаю розуміти, хто і з якими емоціями говорить. Один із дзизкучих голосів, поза сумнівом, належав істоті, наділеній чималими повноваженнями, у ньому вчувалися владні нотки; а ось механічний голос, попри гучність і постійне бубоніння, безпомильно можна було назвати голосом підлеглого, який може хіба що просити. Нотки у голосі Нойєса були радше примирливими, що ж до інших учасників, не беруся робити жодних припущень. Я не почув знайомого шепоту Ейкелі, адже такий слабкий звук ніяк не міг би долинути до моїх вух через масивну підлогу кімнати.

Спробую відтворити дещо з мішанини слів та звуків, які зумів розпізнати; вкажу, хто їх вимовляв, і як я їх зрозумів. Спершу мені вдалося розібрати слова, що долинали з механічного пристрою.

(Пристрій)

«… узяв це на себе… переслав назад листи й запис… на цьому завершити… обманутий… бачити й чути… трясця твоїй матері… безособова сила, кінець-кінцем… новенький, блискучий циліндр… Боже Праведний…»

(Перший дзизкучий голос)

«…треба зупинитися… маленький і людський… Ейкелі… мозок… каже…»

(Другий дзизкучий голос)

«…Ньярлатотеп… Вілмарт… записи і листи… дешеве шахрайство…»

(Нойєс)

«…(Слово або ім’я, яке неможливо вимовити, ймовірно, Н’га-Ктун)… нешкідливий… спокій… кілька тижнів… театральний… говорив про це вам раніше…»

(Перший дзизкучий голос)

«…немає причини… початковий план… наслідки… Нойєс може пильнувати… Круглий Пагорб… новий циліндр… автомобіль Нойєса…»

(Нойєс)

«…що ж… усі ваші… тут внизу… відпочити… місце…»

(Кілька голосів одночасно і нерозбірливо)

(Тупотіння багатьох ніг на тлі метушні та гуркоту)

(Незвичайний звук, наче лопотіння крил)

(Заводиться і віддаляється автомобіль)

(Тиша).

Ось такі звуки долетіли до мене, поки я лежав нерухомо у ліжку в горішній кімнаті сповненого примарами обійстя поблизу демонічних пагорбів — лежав повністю одягнений, стискаючи правою рукою револьвер, а лівою — кишеньковий ліхтарик. Як уже було сказано, я зовсім не спав, але мене наче охопило якесь дивне заціпеніння, я ніяк не міг його позбутися, аж поки не стихло відлуння останніх звуків. Я чув цокання старовинного дерев’яного годинника десь унизу, а ще уривчасте хропіння — хтось спав. Напевно, Ейкелі заснув після бурхливої нічної розмови, і, поза сумнівом, йому це було конче потрібно.

Я не міг не те що вирішити, що робити далі — не міг навіть просто про це подумати. Зрештою, що я почув нового, що не випливало з відомого раніше? Хіба я не знав, що Прибульці тепер безперешкодно приходять до цього будинку? Безумовно, Ейкелі був здивований їхнім несподіваним візитом. І все ж таки щось у цій уривчастій розмові злякало мене так, що годі й казати, викликало страхітливі підозри і найжахливіші побоювання, змусило палко бажати, аби все це виявилося сном. Либонь, моя підсвідомість вловила щось недоступне і непідвладне розуму. А як же Ейкелі? Хіба він не друг мені, і хіба він міг дозволити, щоб хтось завдав мені якоїсь шкоди? Мирне хропіння внизу, здавалося, доводило сміховинність страхів, що раптово мене охопили.

Чи можливо, що Ейкелі використали як спосіб заманити мене сюди, до цих пагорбів, разом із листами, світлинами і записом фонографа? Невже ці істоти зібралися знищити нас обох, бо ми забагато про них знаємо? І знову мені спало на думку, що ситуація несподівано і неприродним чином змінилася у період між двома останніми листами Ейкелі. Чуття підказувало мені — тут щось не те. Все було не тим, чим здавалося. Ця гіркувата кава, яку я не став пити, — чи не підсипали туди якогось наркотика? Треба негайно переговорити з Ейкелі, аби змусити його тверезо оцінити ситуацію. Вони загіпнотизували його своїми обіцянками космічних подорожей і відкриттів, але я змушу його прислухатись до голосу розуму. Ми повинні рятуватися, доки ще не пізно. Якщо йому забракне сил вирватись на волю, я допоможу це зробити, а якщо вже мені не пощастить його переконати, доведеться тікати самому. Не сумніваюся, він позичить мені свій «форд», а я лишу його у Бреттлборо. Крізь відхилені двері я помітив у гаражі машину і сподівався, що вона готова до негайного від’їзду. Неприязнь до Ейкелі, що раптом охопила мене під час вечірньої розмови й не полишала по її закінченні, тепер цілком зникла. Він опинився у такому ж становищі, як і я, тож нам треба триматися разом. Знаючи про хворобу господаря дому, я не хотів будити його, але мусив це зробити. За нинішніх обставин не можна було лишатися тут до ранку.

Нарешті я відчув, що можу діяти, і потягнувся, щоб відновити контроль над м’язами. Звівшись на ноги, я дуже обачно і тихо, скоряючись не так розуму, як несвідомим імпульсам, знайшов свого капелюха, узяв валізу і рушив сходами вниз, освітлюючи дорогу ліхтариком. У правій руці я нервово стискав револьвер, а в лівій тримав одночасно ліхтарик і валізу. Я не дуже розумів, навіщо всі ці застережні заходи, адже спускався вниз тільки для того, аби розбудити єдиного, крім мене, мешканця цього будинку.

Спустившись навшпиньки рипучими сходами до нижнього холу, я почув хропіння сплячого виразніше і зрозумів, що він, скоріш за все, десь у кімнаті ліворуч од мене — у вітальні, куди я ще не заходив. Праворуч чорним проваллям зяяли широко прочинені двері кабінету, звідки нещодавно лунали голоси. Відчинивши незамкнені двері вітальні, я проклав світлом ліхтарика стежку, орієнтуючись на звук хропіння і, нарешті, освітив обличчя того, хто спав. Наступної миті я поспіхом відвів ліхтарик убік і хутко, по-котячому тихо, відступив до холу, виявивши обережність цього разу цілком свідомо, адже на дивані спав зовсім не Ейкелі, а мій недавній попутник.

Я не міг збагнути, чому так сталося; однак здоровий глузд підказував мені, що, перш ніж когось будити, було б найбезпечніше з’ясувати якомога більше. Повернувшись до холу, я тихо зачинив за собою двері до вітальні, тим самим зменшивши небезпеку розбудити Нойєса. Після цього я обережно увійшов до темного кабінету, де сподівався побачити Ейкелі, — той міг спати, а міг і сидіти у великому кріслі в кутку, яке, вочевидь, було його улюбленим місцем відпочинку. Коли я просувався вперед, промінь ліхтарика освітив великий стіл посеред кімнати, на якому стояв один із триклятих циліндрів із підключеними до нього пристроями для зору і слуху, а також із пристроєм для голосу, готовим до під’єднання будь-якої миті. Тут, подумав я, був мозок, який вів зі мною ту жахливу розмову напередодні ввечері; якоїсь миті у мене виникло божевільне бажання увімкнути голосову машину і послухати, що той скаже.

Подумалося, що він має відчувати мою присутність, адже пристрої для зору і слуху не могли не помітити світла мого ліхтарика і не почути рипіння мостин. Та я, зрештою, не наважився возитися з цією штуковиною. Я байдуже зауважив, що то був зовсім новий циліндр із викарбуваним на ньому іменем Ейкелі, який я бачив увечері на полиці, що його господар дому просив не чіпати. Згадуючи зараз ту мить, я можу лишень пошкодувати, що був таким нерішучим і не змусив той циліндр заговорити. Одному Богу відомо, які таємниці, страшні здогадки та сумніви це могло б прояснити! Але не чіпати цей апарат було радше милосердям.

Зі столу я перевів промінь ліхтарика в куток, де, як я гадав, сидить Ейкелі, але з подивом виявив, що в кріслі нікого не було, ніхто в ньому не спав і не сидів. З бильця крісла на підлогу звисав знайомий мені домашній халат, а поруч із ним на підлозі лежали жовтий шарф і широкі бинти для ніг, які здавалися мені такими дивними. Розмірковуючи, куди міг подітися Ейкелі і чому він з такою легкістю позбувся атрибутів своєї хвороби, я помітив, що в кімнаті більше немає дивного запаху, зникла і вібрація. То що ж, насправді, було їхнім джерелом? Аж раптом мені на думку спало, що я відчував ці речі тільки в присутності Ейкелі, і найбільшою мірою там, де він сидів. За дверима кімнати, в якій він перебував, не було нічого подібного. Я зупинився і почав освітлювати темний кабінет променем свого ліхтарика, водночас змушуючи свій мозок шукати пояснення.

Якби тільки небо зажадало, щоб я пішов раніше, аніж світло ліхтарика ще раз впало на порожнє крісло! Щойно це сталося, я придушено зойкнув і прожогом вискочив з кабінету, ледь не розбудивши сплячого по той бік холу вартового. Мій притлумлений зойк і безтурботне хропіння Нойєса були останніми звуками, які я чув у нездоровому повітрі обійстя попід порослою чорноліссям горою з усіма її привидами, обійстя, що перетворилося на вмістище транскосмічного жаху серед самотніх зелених пагорбів давнього примарного краю і ручаїв, які невпинно шепочуть прокльони.

Дивно, що у гарячці панічної втечі я не випустив з рук ні ліхтарика, ні валізи, ні револьвера, якимось дивом мені пощастило їх зберегти. Я без зайвого шуму зміг вирватися з жахливої кімнати і цього будинку, добувся зі своїми пожитками до старенького «форда» у гаражі і кинувся навтьоки на цьому ридвані, навмання, шукаючи безпечного прихистку серед чорної безмісячної ночі. Та подорож чимось нагадувала картини, породжені уявою По або Рембо чи відтворені на гравюрах Доре, проте я, врешті-решт, дістався Таунсенда. Оце і все. Просто пощастило, що моє психічне здоров’я не постраждало, але мене часом охоплює страх, коли я думаю, що принесуть наступні роки, особливо після несподіваного відкриття Плутона.

Тоді, у кабінеті, я знову освітив ліхтариком порожнє крісло, перед цим описавши коло по кімнаті, і тут уперше помітив на сидінні якісь речі, яких спершу не завважив серед складок халату. Цих речей — а їх було три — не знайшли слідчі, коли прийшли сюди згодом. Як я казав із самого початку, в них не було нічого, що могло налякати. Жахливими були висновки, яких можна було дійти через їхню наявність. Навіть тепер я сумніваюся і часом майже готовий розділити скептицизм людей, що приписали цю пригоду галюцинаціям і нервовому розладу.

Три предмети були частиною добре продуманої конструкції з вельми оригінальними металевими кріпленнями для органічних елементів, про які я не зважуся робити жодних припущень. Я сподіваюся — щиро сподіваюся — що ті елементи були з воску, зроблені видатним митцем, — хоч би що там казав мій глибоко зачаєний внутрішній страх. Боже Праведний! Це шепотіння у просякнутій огидними запахами і вібраціями пітьмі! Відьмак, посланець позамежних сил, диявольська підміна, істота з позамежжя… цей здушений лиховісний шепіт… і увесь цей час — у новенькому блискучому циліндрі на полиці… бідолаха… «неперевершений рівень хірургічних, біологічних, хімічних і механічних здібностей…»

Річ у тім, що всі три предмети на кріслі були досконалими, до останньої мікроскопічної деталі точними копіями — або оригіналами — обличчя і рук Генрі Вентворта Ейкелі.

У горах божевілля

І

Я змушений говорити, оскільки вчені мужі з невідомих причин відмовляються дослухатись до моїх порад. Аж ніяк не хотів би розкривати причини, що спонукають мене протистояти майбутньому підкоренню Антарктики — з розтопленням шапки вічного льоду і повсюдним бурінням заради пошуку корисних копалин, — тим паче, що мої застереження і цього разу можуть виявитися марними. Правдивість фактів, які я маю викласти, може викликати закономірні сумніви, але якщо замовчувати речі, що видаються химерними і неймовірними, взагалі не буде що розповідати. На мою користь свідчитимуть невідомі дотепер світлини, як звичайні, так і зроблені з літака, вони напрочуд чіткі та промовисті, хоча і щодо них теж не бракуватиме сумнівів — тепер підробляють і фотознімки. З малюнків же глузуватимуть як з очевидної містифікації, проте знавцям доведеться добряче посушити голову над дивною технікою їх виконання.

Зрештою, мені доводиться покладатися лише на розуміння та підтримку небагатьох провідних науковців. Вони, з одного боку, мають незалежний погляд на речі та здатні належно оцінити мої докази виходячи з їх неспростовної переконливості, а ще порівнявши з деякими таємничими первісними циклами міфів; а з іншого, мають достатній вплив на колег, аби призупинити розроблення непродуманих і надміру амбітних проектів освоєння тих гір божевілля. Прикро, але я і мої помічники, маловідомі дослідники з другорядного університету, маємо обмаль шансів справити належне враження на колег у галузях, які за своєю природою є надзвичайно складними і суперечливими.

Окрім того, ми не можемо у прямому сенсі вважатися фахівцями у тих галузях. Як геолог я очолив експедицію Міскатонікського університету, і наше завдання полягало в тому, щоб добути з великої глибини різних частин антарктичного континенту зразки ґрунту і гірських порід за допомогою бурової установки, сконструйованої професором факультету механіки нашого університету Френком Х. Пебоді. Ніколи не прагнув набути репутацію піонера в будь-якій іншій галузі науки, а проте, я сподіваюся, що цей новий пристрій допоможе по-новому подивитися на знайомі речі, отримати дані, які дотепер було неможливо здобути. Як відомо з наших повідомлень, на відміну від інших, установка Пебоді принципово нова і суттєво легша, портативна, а поєднання принципів обертового та ударного буріння дозволяє працювати з породами різної твердості. Сталева бурова коронка, складаний хвостовик бура, бензиновий двигун, розбірна дерев’яна бурова вишка, приладдя для підривних робіт, троси, спеціальний пристрій для видалення подрібненої породи, кілька секцій п’ятидюймових бурових труб загальною довжиною до тисячі футів — для усього необхідного спорядження вистачило трьох упряжок по сім собак на кожну, адже більшість металевих деталей була виготовлена зі сплавів алюмінію. Чотири велетенські літаки фірми Дорньє, розроблені для польотів на великій висоті в арктичних умовах, було додатково обладнано пристроями для підігрівання пального і швидкого запуску двигуна, сконструйованими Пебоді; з бази на краю крижаного поля вони могли доправити нашу експедицію у повному складі до будь-якої потрібної точки, а звідти ми пересувались би вже на собаках.

За один антарктичний сезон ми планували дослідити якомога більший район, а в разі нагальної потреби затриматись іще, зосередившись передусім на районі гірських хребтів і на плато південніше від моря Росса, там, де раніше вже побували Шеклтон, Амундсен, Скотт і Берд[49]. Маючи можливість часто змінювати базування табору і перелітати на великі відстані, ми сподівалися добути безпрецедентну кількість матеріалу; найбільше нас цікавив докембрійський період, адже зразки антарктичних порід того часу дуже нечасто потрапляли до рук науковців. Ми хотіли також привезти із собою і якнайбільше органічних скам’янілостей, позаяк знання ранньої історії цього суворого царства льоду і смерті надзвичайно важливе для розуміння минулого Землі. Загальновідомо, що у давні часи клімат на антарктичному материку був теплим і навіть тропічним, а рослинний і тваринний світ — різноманітним і багатим; нині ж з усього цього розмаїття збереглися тільки лишайники, морська фауна, павукоподібні та пінгвіни у північних областях континенту. Ми сподівалися поповнити й уточнити інформацію про усі ці форми життя. Якщо буріння виявить сліди органіки, ми за допомогою вибуху розширимо отвір, аби добути зразки потрібного розміру і в доброму стані.

Ми бурили на різній глибині, якщо тільки ґрунт або скельні породи давали таку змогу, і оскільки зазвичай товщина льодового покриву становила милю або і дві, доводилося шукати бодай частково відкриті ділянки на гірських хребтах і схилах. Ми не могли дозволити собі втрачати час на буріння навіть значно тоншого льоду, хоча Пебоді й винайшов спосіб його розтопити за допомогою вмонтованих у бур мідних електродів з живленням від бензинової динамо-машини. Однак після кількох спроб ми відмовилися від цього методу. Такі плани є у майбутньої експедиції Старквезера-Мура, попри застереження, з якими я виступив після нашого повернення з Антарктики.

Широкий загал знає про Міскатонікську експедицію завдяки нашим постійним радіограмам до Аркгем Едвертайзер і Ассошіейтед Пресс та пізніше опублікованим нашим з Пебоді статтям. У нашій експедиції було чотири представники університету — Пебоді, Лейк з факультету біології, Етвуд з факультету фізики (він же метеоролог), я — геолог та номінальний керівник групи, а також шістнадцять помічників: сім студентів останнього курсу і дев’ять кваліфікованих механіків. Серед цих шістнадцятьох дванадцятеро були вправними пілотами і всі, за винятком двох, були досвідченими радистами. Восьмеро з нас добре зналися на навігації та вміли користуватися компасом і секстантом, в тому числі Пебоді, Етвуд і я. Окрім того, на двох наших суднах — колишніх китобоях, чиї дерев’яні корпуси додатково зміцнили для плавання серед криги і обладнали додатковими паровими двигунами, — були цілковито укомплектовані команди. Кілька пожертв Фундації Натаніела Дербі Пікмена забезпечили фінансування нашої експедиції, тож готувалися ми надзвичайно ретельно, хоча й без великої рекламної кампанії. Собак, сани, намети з усім необхідним спорядженням, розібрані частини літаків доправляли до Бостона і там вантажили на борт. Ми чудово підготувалися до виконання своїх непростих завдань, і усім, що стосувалося харчів, транспорту і забезпечення табору, ми завдячуємо безцінному досвіду наших видатних попередників. Щоправда, численність цих попередників та їх заслужена слава стали причиною того, що наша експедиція, попри її немалі досягнення, залишилась майже невідомою для світової спільноти.

У газетах повідомлялося, що ми відпливли з гавані Бостона 2 вересня 1930 року і рухалися вздовж узбережжя, потім пройшли Панамський канал, взяли курс на Самоа, а звідти до Гобарта на Тасманії, де востаннє поповнили запаси продовольства. Жоден член нашої експедиції не був раніше у полярних широтах, тож ми цілком покладалися на ветеранів китобійного промислу в антарктичних водах — Джея Б. Дугласа, капітана брига Аркгем і керівника морської частини подорожі, а також Георга Торфіннсена, капітана барка Міскатонік. Відколи ми залишили населені землі позаду, сонце в зеніті дедалі більше хилилося до небокраю і що не день, то довше трималося в небі. Близько 62 градусів південної широти з’явилися перші айсберги — схожі на столи брили з прямовисними схилами; ще до Південного полярного кола, зустріч з котрим ми святкували двадцятого жовтня з належними чудернацькими ритуалами, нам стали завдавати клопоту крижані затори. Після тривалої подорожі тропіками особливо дошкуляло суттєве зниження температури, але я намагався не занепадати духом, готуючись до ще важчих випробувань. У мене часто викликали захват дивні атмосферні явища, серед них напрочуд яскравий, перший у моєму житті міраж, коли далекі айсберги раптово перетворилися на зубчасті стіни неймовірних космічних замків.

Торуючи шлях крізь крижане поле, на щастя, не надто міцне чи велике, ми знову досягли вільної води у точці близько 67 градусів південної широти і 175 градусів східної довготи. Вранці двадцять шостого жовтня на півдні з’явилась яскрава біла смуга, а близько полудня ми із захватом споглядали неосяжне, величне, вкрите снігом гірське пасмо, яке затуляло весь обрій. Нарешті ми дісталися краю великого незвіданого континенту, загадкового царства холоду та смерті. Вочевидь, це були відкриті Россом Адміралтейські гори, відтак нашим завданням буде обігнути мис Адар і плисти уздовж східного узбережжя Землі Вікторії до місця нашої майбутньої бази на берегах протоки Мак-Мердо біля підніжжя вулкана Еребус на широті 77 градусів 9 мінут.

Остання частина подорожі ще більше вражала і розбурхувала уяву. Могутні, таємничі хребти неясно мріли на заході, а слабкі промені низького полуденного сонця над північним горизонтом або опівнічного сонця, яке висіло ще нижче над південним обрієм, заливали рожевим сяйвом білий сніг, синюватий лід, розводдя між крижинами і темні, не вкриті снігом, гранітні схили. Серед самотніх вершин шаленів лютий антарктичний вітер; він стихав лише ненадовго, а в його диких завиваннях вчувався несамовитий свист сопілки; ці звуки тривали нескінченно і через якісь підсвідомі спогади викликали у мене тривогу і навіть вселяли страх. Увесь краєвид нагадував мені дивні й тривожні азійські картини Миколи Реріха[50], а також іще більш дивні й тривожні описи лиховісного плато Ленґ[51] зі страшного Некрономікона божевільного араба Абдула Альхазреда. Пізніше я пошкодував, що в бібліотеці коледжу зазирав у цю жахливу книгу.

Сьомого листопада гірське пасмо на заході тимчасово зникло з поля зору; ми проминули острів Франкліна, а наступного дня в далечині розгледіли вершини гір Еребус і Террор на острові Росса, які проступали на тлі довгого гірського ланцюга Перрі. На сході довгою білою смугою височів великий крижаний бар’єр, що здіймався на 200 футів угору подібно до прямовисних скель біля берегів Квебека, він і був кінцевим пунктом навігації у південному напрямку. Опівдні ми увійшли до протоки Мак-Мердо і кинули якір неподалік неспокійного вулкана Еребус. Чіткі обриси цього велетня здіймались проти східного неба на 12 700 футів[52] і нагадували японську гравюру зі священною Фудзіямою, а одразу ж за ним примарно білів тепер уже згаслий вулкан Терор, висота якого дорівнює 10 900 футам[53]. Еребус час від часу вивергав хмари диму, і один із наших помічників — обдарований аспірант, юнак на прізвище Денфорт — помітив щось подібне до застиглої лави на засніженому схилі. Він зауважив, що ця гора, відкрита 1840 року[54], стала джерелом натхнення для По, який за сім років по тому написав:

В серці в мене конали вулкани,

Наче лави нестримної сплав,

Наче магми сірчистої справ,

Що колись в крижані океани

Грізний Янік потужно зливав,

Що із стогоном в сиві тумани

На полярні поля виливав[55].

Денфорт був великий шанувальник такої літератури і міг говорити про По без угаву. Сам я цікавився цим автором виключно тому, що він зробив Антарктиду місцем дії єдиного свого великого твору — бентежної та загадкової «Повісті про пригоди Артура Гордона Піма». На пустельному узбережжі та на крижаному гребені віддалік голосно верещали і плескали своїми ластами міріади кумедних пінгвінів, а у воді було повно вгодованих чайок, які або плавали, або вигідно влаштувалися на повільно дрейфуючих крижинах.

Дев’ятого числа, одразу після полуночі, ми на маленьких човнах з великим труднощами дістались до острова Росса; від кожного судна протягли канати і влаштували підвісну вантажну переправу. Після перших кроків по антарктичній землі ми почувалися напрочуд збудженими і схвильованими, навіть попри те, що до нас тут уже побували експедиції Скотта і Шеклтона. Наш табір, облаштований просто біля підніжжя вулкана, був тимчасовим, а штаб експедиції залишався на «Аркгемі». Ми спустили на берег усі бурові установки, собак, сани, намети, продовольство, каністри з бензином, експериментальний пристрій для розтоплювання льоду, апарати для фото- та аерозйомки, запасні частини для літаків та інше спорядження включно з трьома мініатюрними радіоприймачами (на додачу до тих, що були встановлені у літаках), які мали допомагати нам підтримувати зв’язок із «Аркгемом» з будь-якої частини антарктичного континенту. Через радіопередавач на «Аркгемі» ми могли підтримувати зв’язок із зовнішнім світом, регулярно відправляючи повідомлення про хід експедиції до газети Аркгем Едвертайзер, що мала свою радіостанцію в Кінґзпорт-Гед у Массачусетсі. Ми сподівалися упоратися з роботою до закінчення антарктичного літа, але якщо це виявиться неможливим, могли перезимувати на «Аркгемі», відрядивши «Міскатонік» додому по свіже продовольство, поки не замерзло море.

Я не маю наміру повторювати усе, що писали газети про початок нашої роботи: про сходження на Еребус, про кілька успішних бурінь на острові Росса, про нечувану швидкість роботи пристрою Пебоді, хоча бурити доводилося у твердій породі; про попереднє випробування пристрою для розтоплювання льоду, про небезпечний підйом на крижаний хребет із саньми та спорядженням і про складання п’яти величезних літаків[56] у таборі на крижаній вершині. Здоров’я членів нашої експедиції — двадцяти чоловіків і п’ятдесяти п’яти аляскинських їздових собак — було чудовим, щоправда, ми дотепер не переживали ані згубних морозів, ані хуртовин. Температура переважно трималася на позначках від мінус чотирьох до мінус семи градусів, до такої ми звикли у Новій Англії, де зими бувають вельми суворі. Наш табір на хребті був проміжним, ми думали зберігати там бензин, продовольство, динаміт та інші припаси. Для транспортування потрібних експедиції матеріалів ми могли розраховувати лише на чотири літаки, а п’ятий з пілотом і двома моряками залишався на базі, щоб з «Аркгема» можна було до нас дістатися, навіть якщо ми втратимо решту літаків. Пізніше, коли частина літаків звільнились би від перевезення обладнання, один або два можна було б використати на маршруті між основною базою і ще одним тимчасовим табором на відстані шестисот-семисот миль, у південній частині великого плато неподалік льодовика Бірдмора. Незважаючи на повідомлення усіх дослідників про заметілі та шквальні вітри, що постійно дмуть із плато, ми вирішили відмовитися від проміжних баз задля економії та ефективності роботи.

У радіограмі від двадцять першого листопада ми повідомили про захопливий чотиригодинний безпосадковий переліт над безмежною крижаною рівниною, про високі гірські піки на заході й про ревіння двигунів нашого літака, що відлунювало в неосяжній тиші. Вітер майже не перешкоджав польоту, а радіокомпас допоміг знайти дорогу крізь густу імлу. Коли попереду між 83 і 84 градусами південної широти забовванів якийсь масив, ми зрозуміли, що досягли льодовика Бірдмора, найбільшого долинного льодовика світу; тут на зміну льодовому покриву моря прийшло похмуре гористе узбережжя. Нарешті ми справді вступали до краю білої тиші крайнього півдня, і щойно ми це усвідомили, як вдалині, на сході, побачили пік гори Нансена[57] заввишки майже 15 000 футів.

Успішно розбитий табір над льодовиком з координатами 86 градусів 7 мінут південної широти і 174 градуси 23 мінути східної довготи, феноменально швидке й успішне буріння та підривні роботи у кількох місцях, до яких ми діставались на собаках або на літаках, стали тепер надбанням історії, як і важке, проте тріумфальне сходження Пебоді із двома студентами, Гедні й Керроллом, на гору Нансена, яке вони здійснили тринадцятого — п’ятнадцятого грудня. Ми перебували на висоті 8500 футів[58] над рівнем моря, і коли пробна свердловина виявила під шаром снігу і льоду тверду породу вже на глибині дванадцяти футів, довелося застосувати невеликий пристрій для розтоплення льоду, пробурити свердловини і провести підривні роботи там, де жоден дослідник до нас ніколи не сподівався добути зразків. Отримані у такий спосіб докембрійські граніти й піщаники підтвердили наше припущення про те, що плато і велика частина континенту на захід мають однакове походження, на відміну від районів, розташованих на схід від Південної Америки; ми тоді вважали, що ці райони утворюють інший, менший за розмірами континент, відокремлений від більшого ділянкою замерзлої води, що з’єднує моря Росса й Ведделла; втім, Берд пізніше спростував нашу гіпотезу.

У деяких зразках піщаників, які після буріння і підривних робіт обробили долотом, ми знайшли надзвичайно цікаві вкраплення органічних залишків та фрагментів — скам’янілі папороті, морські водорості, трилобіти[59], морські лілії, лінгули[60] та черевоногі, що мало виняткове значення для вивчення первісної історії континенту. Нам трапились і дивні трикутні смугасті відбитки до фута в діаметрі, які Лейк склав з уламків сланцю, добутого на великій глибині після проведення вибухових робіт. Ці фрагменти походили з віддаленої західної точки буріння неподалік гірського ланцюга Королеви Александри, і наш біолог, схоже, вважав ті вкраплення незвичайними і загадковими, хоча для мене, як геолога, в цьому не було нічого дивного, адже такий ефект досить часто зустрічається серед осадових порід. Оскільки сланці є не що інше, як метаморфізовані[61] утворення, в яких завжди є спресовані осадові породи, і оскільки тиск має властивість призводити до спотворення будь-яких порід, я не бачив особливих причин дивуватися.

6 січня 1931 року Лейк, Пебоді, Денфорт, усі шестеро студентів, четверо механіків і я вилетіли двома літаками до Південного полюсу, однак нам довелося зробити посадку через несподіваний потужний вітер, який, на щастя, не переріс у притаманний цим місцям буревій. Як писали у газетах, то був один з наших багатьох спостережних польотів, під час яких ми картографували місцевість, де ще не встиг побувати жоден дослідник. Наші перші польоти у цьому плані були невдалими, хоча і дали нагоду досхочу милуватися фантастичними та оманливими полярними міражами, що значно перевершували побачені під час морської подорожі. Далекі гори висіли в небі зачарованими містами, і часто весь білий світ під чарами низького опівнічного сонця розчинявся у золотих, срібних і пурпурових барвах казкової країни дансеніанських[62] мрій та марних сподівань. У хмарні дні було надзвичайно складно літати — засніжена земля і небо зливалися в єдине і таємниче ціле, і ставало просто неможливо розгледіти лінію горизонту у цій молочно-білій порожнечі.

Нарешті ми підступилися до втілення нашого початкового плану — перелетіти на 500 миль східніше усіма чотирма літаками і там облаштувати проміжну базу, яка, за нашими помилковими припущеннями, мала перебувати на іншому, меншому континенті. Ми дуже хотіли порівняти добуті на ньому геологічні зразки з іншими. Стан здоров’я членів експедиції залишався чудовим — наше меню з консервованих та засолених продуктів урізноманітнював лаймовий сік, а близька до нуля температура дозволяла обходитися без важкого хутряного одягу. Була середина літа і, якщо поспішити, ми могли завершити роботу до березня, а отже, уникнути важкої зимівлі впродовж тривалої антарктичної ночі. Із заходу на нас уже не раз налітали страшні буревії, але ми не зазнали жодних втрат завдяки винахідливості Етвуда, який із важких снігових блоків спорудив для наших літаків нехитрі укриття та стіни од вітру і зміцнив снігом основні споруди в таборі. Досі нам неймовірно щастило.

Звісно, у світі знали про нашу програму, а також про дивну впертість, з якою Лейк вимагав провести розвідку в західному, а точніше, північно-західному напрямку ще до перебазування на нове місце. Схоже, він багато розмірковував над тими дивними трикутними відбитками у сланцевій породі, і це не давало йому спокою; зрештою, він дійшов висновку, що їх наявність суперечить природі речей і не відповідає геологічному періоду. Його здолала невтримна цікавість, і він уперто прагнув відновити бурові й підривні роботи у західному напрямку, де і знайшли ці фрагменти. Він був твердо переконаний, що ми маємо справу зі слідами великого, невідомого науці та некласифікованого організму, що суттєво просунувся шляхом еволюції, попри те, що порода, яка їх зберегла, належала до давніх часів — кембрійського[63], а можливо, і докембрійського періоду, і це виключало можливість існування не лише високорозвиненого, а навіть і будь-якого іншого життя, за винятком хіба що одноклітинних організмів і трилобітів. Цим сланцевим фрагментам з їх дивовижними вкрапленнями було від п’ятисот до тисячі мільйонів років.

II

Гадаю, читачі активно стежили за повідомленнями про просування групи Лейка на північний захід, у райони, куди не ступала нога людини і не проникала людська уява; однак, ми змовчали про його уперті сподівання зробити революційний переворот у біології та геології. Попередня санна подорож Лейка з Пебоді і ще п’ятьма членами експедиції, яка тривала з одинадцятого до вісімнадцятого січня, була затьмарена загибеллю двох собак під час переходу через тороси. Буріння принесло Лейку додаткові зразки архейських[64] сланців, і навіть я зацікавився очевидними свідченнями наявності органічних залишків у цих давніх шарах. Утім, то були сліди найпримітивніших організмів, наявність яких не була якимось парадоксом і лише свідчила, що нижчі форми життя існували і в докембрійський період. Саме тому я не бачив сенсу у вимозі Лейка змінити нашу програму, складену з метою заощадити час, — ця зміна потребувала залучення всіх чотирьох літаків, великої кількості людей та усього експедиційного обладнання. Але я, зрештою, не заборонив цього плану, хоча і вирішив не брати участі в експедиції на північний захід попри прохання Лейка допомагати йому порадами у питаннях, які стосуватимуться геології. Коли вони відлетіли, я лишився на базі разом із Пебоді та ще п’ятьма людьми і зайнявся розробленням детального плану переїзду на схід. Під час підготовки до цієї експедиції один з літаків почав перекидати запаси пального з табору біля протоки Мак-Мердо, але довелося це тимчасово припинити. Я лишив при собі одні сани і дев’ять собак, позаяк у цьому безлюдному краї вічної смерті було нерозумно залишатися зовсім без транспорту.

Як ви пам’ятаєте, Лейк на своєму шляху в незвідане відправляв з літака повідомлення на коротких хвилях; ми одночасно приймали їх як у південному таборі, так і на Аркгемі, що стояв у протоці Мак-Мердо, звідки їх передавали далі по всьому світу на хвилях до п’ятдесяти метрів. Експедиція стартувала двадцять другого січня о четвертій ранку, а перше повідомлення ми отримали вже за дві години: Лейк сповістив, що вони приземлились і почали пробні роботи з розтоплення льоду та буріння у районі приблизно за триста миль від нас. А за шість годин надійшло друге, дуже схвильоване повідомлення про те, що після виснажливої і несамовитої роботи їм пощастило пробурити свердловину і підірвати породу; кульмінацією події стало виявлення сланцевих фрагментів з численними відбитками, подібних до тих, які раніше нас так збентежили.

Ще за три години ми отримали короткий звіт про відновлення польоту за умов потужного пронизливого вітру, і тоді на мою вимогу не наражати експедицію на ризик Лейк різко заперечив, зазначивши, що добуті ним нові зразки виправдовують цей ризик. Я зрозумів, що збудження підштовхувало його до межі бунту і що я нічим не можу зарадити, аби убезпечити експедицію від нерозважливої витівки. Я зі страхом уявляв собі, як він з товаришами стрімко просувається у глиб підступної і лиховісної білої німоти з потужними буревіями і неймовірними таємницями, що простяглася на півтори тисячі миль аж до незвіданого і досі неприступного узбережжя Берега Королеви Мері і Землі Нокса.

Години за півтори надійшло іще одне, вкрай емоційне послання з борту літака, яке похитнуло мої сумніви і змусило пошкодувати, що я не взяв участі в експедиції Лейка.

«22:05, з борту літака. Після снігової заметілі побачив попереду гірський хребет з піками небаченої висоти. З огляду на висоту самого плато, можливо, не поступаються Гімалаям. Ймовірні координати: 76 градусів 15 мінут південної широти і 113 градусів 10 мінут східної довготи. Тягнеться від краю до краю, скільки сягало око. Здається, бачу два конуси. Димлять. Усі вершини чорні, не вкриті снігом. Потужний вітер дме з неймовірною силою і перешкоджає польоту».

Після цього повідомлення Пебоді, я і наші помічники, затамувавши подих, застигли біля приймача. Від думки про гори-велетні, що височіють за сімсот миль від нашого табору, у нас перехоплювало подих, і ми раділи, що як не ми особисто, то наша експедиція була причетна до відкриття. За півгодини Лейк знову вийшов на зв’язок.

«Літак Моултона здійснив вимушену посадку на плато біля підніжжя гір, але ніхто не постраждав, спробуємо відремонтувати самотужки. Усе необхідне перенесемо на інші три літаки, незалежно від того, полетимо далі чи повернемося на базу. Зараз немає потреби летіти важко навантаженим літаком. Гори перевершують усе, що можна собі уявити. Відлітаю на розвідку без вантажу літаком Керролла. Ви не уявляєте собі, який тут краєвид. Найвищі вершини сягають висоти 35 000 футів[65]. Навіть Еверест не зрівняється з ними. Етвуд залишиться на землі вимірювати висоту теодолітом, а ми з Керроллом піднімемося в повітря. Мабуть, я помилився щодо конусів, бо формації здаються пластуватими. Можливо, докембрійські сланці з іншими вкрапленнями. Вони якось дивно виглядають на тлі обрію — наче до найвищих вершин приліпилися правильні секції кубів. Уся картина в червоно-золотавих променях низького сонця справляє незабутнє враження. Наче загадковий світ уві сні або вхід до забороненого світу небачених див. Шкода, що ви не з нами, допомога не була б зайвою».

Попри те, що уже настав час спати, ніхто і не думав про сон. Певно, те ж саме відбувалося і на базі у протоці Мак-Мердо, де був наш південний табір, і на Аркгемі, — вони також отримали це повідомлення. Капітан Дуглас вийшов на зв’язок, привітавши усіх із важливим відкриттям, до нього також приєднався Шерман, радист з бази. Було прикро, що літак зазнав ушкоджень, але ми сподівалися, що його можна легко відремонтувати. А потім, об одинадцятій ночі, від Лейка прийшло іще одне повідомлення.

«Летимо з Керроллом над узгір’ям. Погода не дозволяє підступитися до найвищих піків, спробуємо пізніше. Страшно і важко підніматися на таку висоту, але справа того варта. Гірський хребет простягнувся суцільним масивом, неможливо навіть зазирнути за нього. Деякі вершини перевершують Гімалаї і мають дуже химерний вигляд. Загалом схоже на докембрійські сланцеві породи, але проступають ознаки й інших пластів. Щодо вулканічного походження я помилився. Гори тягнуться в усіх напрямках далі, ніж сягає погляд. Вище двадцяти однієї тисячі футів[66] снігу немає. На схилах найвищих гір дивні утворення. Через масивні низькі квадратні брили з прямовисними бічними стінками і прямокутні вертикальні площини вони схожі на давні азійські замки, приліплені до гірських схилів, як на полотнах Реріха. Здаля це виглядає вражаюче. Підлітали ближче, і Керроллу здалося, що брили складаються з дрібніших частин, але таке враження, що це — наслідки атмосферного впливу. Краї більшості покришилися і округлені, наче за мільйони років їм довелося пережити зміни клімату і незліченні буревії. Деякі частини, особливо згори, видаються світлішими за інші, що на самих схилах, і мають кристалічну природу. Коли підлітаєш ближче, видно багато карстових печер[67], деякі з них — напрочуд правильної форми, квадратні або напівкруглі. Ви повинні будь-що приїхати і дослідити їх. Здається, на одному з піків я бачив щось схоже на фортечний мур. Його висота приблизно 30000—35000 футів[68]. Я сам зараз на висоті 21 500 футів[69], тут собачий холод. Вітер свище і виє з усіх боків, гуде в печерах та ущелинах, проте небезпеки для літака поки що нема».

Ще з півгодини Лейк розпалював нашу цікавість своїми розповідями, а потім поділився наміром піднятися на деякі вершини пішки. Я відповів, що охоче приєднаюсь, щойно він пришле за мною літак, і що ми з Пебоді вирішимо, як бути з бензином — де і як зосередити його запаси після зміни маршруту. Тепер, враховуючи бурові роботи Лейка і постійне використання ним літаків, значна частина пального має зберігатися на новій базі, яку він збирався облаштувати біля підніжжя гір, і водночас не можна було відкидати ймовірності того, що політ у східному напрямку до кінця сезону може взагалі не відбутися. У зв’язку з цим я викликав по радіо капітана Дугласа і попросив його переслати нам якомога більше бензину і останню собачу упряжку, яку ми лишили в затоці. Було необхідно забезпечити пряме сполучення через незвідані землі між базою у затоці Мак-Мердо і табором Лейка.

Пізніше Лейк вийшов на зв’язок і повідомив, що вирішив лишитися біля літака Моултона, де його люди вже дещо встигли зробити. Льодовий покрив там дуже тонкий, подекуди з-під нього проглядає чорна земля, тож, перш ніж кудись їхати на санях або дертися у гори, Лейк матиме змогу провести бурові та підривні роботи. Він розповідав, що навколо невимовно красиво, однак від перебування у затінку цих мовчазних гігантських піків, що підпирають небо крайсвіту, його сповнюють якісь дивні почуття. За допомогою теодолітів Етвуд з’ясував висоту найбільших п’яти вершин — від тридцяти до тридцяти чотирьох тисяч футів[70]. Лейка непокоїло, що місцевість відкрита усім вітрам і можна чекати ураганів небаченої сили. Табір розташувався на відстані трохи більше п’яти миль від підніжжя найвищих гірських хребтів. У голосі Лейка мені вчулися нотки підсвідомої тривоги — вони долинали через 700 миль крижаної пустелі, — він наполягав, аби ми якнайшвидше розібралися з цим таємничим куточком Антарктики. Сам він наразі збирався нарешті відпочити після цілоденної праці, надзвичайно важкої, але й небувало плідної.

Уранці я переговорив по радіо з Лейком і капітаном Дугласом, які перебували на своїх віддалених одна від одної базах; ми домовилися, що один із літаків Лейка прилетить до мого табору забрати Пебоді, п’ятьох членів експедиції і мене самого, а ще — стільки пального, скільки зможе підняти. Питання щодо решти пального могло почекати ще кілька днів — усе залежало від того, яке рішення ми приймемо стосовно східної експедиції, а поки що у Лейка вистачало бензину і для обігрівання табору, і для бурових робіт. З часом слід було поповнити запаси і південної бази, але якби ми відклали експедицію на схід, база не знадобилась би аж до наступного літа. А поки що Лейк мав вирядити літак для пошуку прямого шляху між відкритими ним горами і протокою Мак-Мердо.

Ми з Пебоді готувалися законсервувати нашу базу на більш-менш тривалий час. Якщо буде вирішено зимувати в Антарктиці, ми, ймовірно, полетимо безпосередньо з бази Лейка до «Аркгема» і сюди не повернемося. Деякі з наших конічних наметів ми вже встигли укріпити брилами злежаного снігу і тепер вирішили завершити роботу з облаштування постійного селища на взірець ескімоського. Усього було вдосталь, і навіть після нашого прибуття Лейк міг не турбуватися про кількість припасів. По радіо я повідомив, що ми із Пебоді готові рушати на південний захід, нам вистачить одного дня для підготовки подорожі і однієї ночі, щоб добре відпочити.

Після четвертої години дня наша робота дещо сповільнилася, і саме тоді від Лейка прийшло вражаюче і дуже схвильоване повідомлення. Його день почався невдало, бо оглядовий політ показав, що серед найближчих вільних від снігу скель зовсім немає конче потрібних йому архейських шарів, проте їх безліч на вершинах — так заманливо близьких до табору. Переважно скелі складалися з юрських[71] і нижньокритських піщаників, а також із пермських[72] і тріасових[73] кристалічних сланців з блискучими чорними вкрапленнями, імовірно, сланцевого вугілля. Це дещо розчарувало Лейка, бо він сподівався знайти зразки порід, старших на п’ятсот мільйонів років. Він розумів, що, аби дістатися архейської сланцевої жили з дивними відбитками, йому доведеться вирушити на санях від узгір’я до крутих схилів гігантських гір.

Проте Лейк вирішив починати буріння згідно із загальним планом експедиції, а тому налаштував бурову установку і доручив п’ятьом членам експедиції працювати з нею, поки решта облаштовувала табір і ремонтувала літак. Приблизно за чверть милі від табору знайшли піщаник, найм’якішу з помічених порід, там і вирішили брати перші зразки; бурова установка довела свою ефективність і без особливих підривних робіт. За три години після першого великого вибуху почулись крики команди бурильників, і молодий Гедні, що наглядав за роботами, приніс до табору вражаючі новини.

Вони знайшли печеру. Після початку буріння піщаник змінився жилою нижньокритського вапняку, в якій було повно скам’янілих цефалоподів[74], коралів, морських їжаків і спіріфер[75]; зрідка траплялося щось схоже на кремнисті губки і хребетні кістки морських риб — ці останні, найвірогідніше, представляли костистих і ганоїдних риб та акул. Знахідка була важливою і сама по собі, адже вперше до наших рук потрапили органічні рештки хребетних, але коли невдовзі після цього головка бура пройшла черговий шар і потрапила в порожнечу, прокотилася нова, подвійна хвиля захвату. Вибух виявив підземну загадку: крізь отвір — приблизно п’ять футів на три — пожадливим поглядам відкрилася западина у вапняку, розмитому ґрунтовими водами колись тропічного світу понад п’ятдесят мільйонів років тому.

Западина виявилася не глибшою за сім-вісім футів, однак тяглася в усіх напрямках і, судячи зі свіжого і не застояного повітря, була лише відгалуженням величезної підземної системи. Її горішня і долішня частини були рясно вкриті великими сталактитами і сталагмітами, декотрі були подібні до колон, але найважливіше — там були великі поклади раковин і кісток, які подекуди мало не захаращували весь прохід. Ця кісткова маса, яку потоками води винесло з незвіданих заростей мезозойських деревних папоротників і грибів, лісів третинних саговників[76], віялових пальм і примітивних покритонасінних, складалася з решток такого розмаїття представників тваринного світу крейдяного[77], еоценового[78] та інших періодів, що найвидатнішому палеонтологу знадобилося б не менше року, щоб описати і класифікувати усе це багатство. Тут були молюски, ракоподібні риби, амфібії, рептилії, птахи і нижчі ссавці — великі й малі, відомі й геть не відомі науці. Тож не дивно, що Гедні з криками стрімголов кинувся до табору, після чого всі покидали роботу і, не зважаючи на лютий мороз, побігли до бурової вишки, що позначала розташування щойно знайденого порталу до таємниць земних глибин і минулих епох.

Задовольнивши першу цікавість, Лейк надряпав у записнику повідомлення про знахідку і відрядив молодого Моултона до табору з проханням передати цю звістку по радіо. Це були перші новини про відкриття, в яких ішлося про ідентифікацію раковин, кісток ганоїдів[79] і плакодермів[80], рештків лабіринтодонтів[81] і текодонтів[82], черепних кісток великого мозозавра[83], хребців і панцира динозавра, зубів та крил птеродактиля[84], рештків археоптерикса[85], зубів міоценових акул, черепів первісних птахів, а також черепів, хребців і кістяків давніх ссавців, як‑от палеотерій[86], ксифодонів[87], еогіпусів[88], ореодонів[89] і титанотерій[90]. Рештків сучасніших видів, як‑от мастодонтів[91], слонів, верблюдів, оленів і биків, не було взагалі, а тому Лейк дійшов висновку, що останні відкладення з’явилися тут у добу олігоцену[92] і що знахідка у висохлому, скам’янілому і незмінному стані пролежала тут щонайменше тридцять мільйонів років.

З іншого боку, переважання найбільш ранніх форм життя просто вражало. Хоча вапнякова формація за всіма ознаками, включно із вкрапленнями органічних решток, належала до нижньокритського періоду і жодним чином не до більш раннього, у розкиданих по западині фрагментах можна було впізнати рештки організмів значно пізнішого часу — рудиментарних риб, молюсків і коралів, характерних для силурійського[93] і ордовицького [94]періодів. З цього можна було зробити висновок, що в цій частині світу існували організми, що жили як триста, так і тридцять мільйонів років тому. Лишалося загадкою, чи виходила ця послідовність за межі олігоцену, коли западина потрапила під землю. У будь-якому разі, зледеніння у добу плейстоцену[95] п’ятсот тисяч років тому — дрібниця порівняно з віком западини — могло покласти край існуванню усіх ранніх форм життя, яким пощастило прожити більше за звичайний для них термін існування.

Лейк не задовольнився одним повідомленням і одразу ж, не чекаючи на повернення Моултона, надіслав до табору ще одне. Моултону довелося сидіти біля передавача в одному з літаків і передавати мені — і, зрозуміло, радистові «Аркгема», для передачі на Велику Землю — низку звітів Лейка, доправлених іншими посланцями. Ті з читачів, що стежили за газетними публікаціями, поза сумнівом, пам’ятають, який ажіотаж вони викликали у науковому світі. Саме ці публікації сприяли спорядженню експедиції Старквезера-Мура, хоч як я намагався переконати їх цього не робити. Краще я наведу ці послання Лейка дослівно, якими їх застенографував наш радист Мактай.

«Після проведення вибухових робіт у піщаниках і вапняках Фаулер зробив надзвичайно важливі відкриття: кілька чітких трикутних відбитків, подібних до помічених в архейському сланці, а отже, ці види проіснували понад шістсот мільйонів років аж до нижньокритського періоду, зазнавши лише незначних морфологічних змін і несуттєво зменшившись. Нижньокритські відбитки збереглися гірше за більш давні. Наголосити у пресі на винятковому значенні відкриття. Воно таке ж важливе для біології, як теорія Ейнштейна для математики й фізики. Цілком підтверджуються висновки, яких я дійшов під час попередньої роботи. Схоже, це означає, як я і передбачав, що Земля була свідком одного або кількох циклів органічного життя, що передували відомому всім, який починається з археозойських клітин. Тисячу мільйонів років тому молода планета, яку дотепер вважали непридатною для будь-яких форм життя або звичайних протоплазмових [96]утворень, уже була населена. Постає питання: коли, де і як почалася еволюція».

«Дещо пізніше. Вивчаючи окремі фрагменти скелетів великих земних і морських ящерів і первісних ссавців, знайшов сліди пошкоджень і травм, яких не могли завдати жодні з відомих науці хижих тварин будь-якого періоду. Вони двох типів — проникаючі колоті або різані рани. В одному або двох випадках кістки акуратно відтято. Ушкоджено не так багато екземплярів. Виряджаю до табору по електричні ліхтарі. Буду розширювати район пошуку під землею, обрубуючи сталактити».

«Трохи згодом. Знайшов цікавий мильний камінь близько шести футів завдовжки і півтора завширшки, цілком відмінний від решти місцевих порід. Зеленкуватий. Не знаю, до якого періоду його віднести. На диво гладкий, правильної форми. Нагадує п’ятикутну зірку з відламаними краями і тріщинами у внутрішніх кутах та у центрі. Невелика гладка заглибина посеред неушкодженої поверхні. Дуже цікаво, яке його походження і як він набув такої дивної форми. Можливо, через якусь дію води. Керролл сподівається за допомогою збільшувального скла виявити додаткові геологічні ознаки. Групи крихітних цяток на поверхні утворюють правильні візерунки. Весь час, поки ми вивчали камінь, собаки поводилися дуже неспокійно; схоже, вони його зненавиділи. Треба перевірити, чи не виділяє він якогось особливого запаху. Наступне повідомлення відправлю, коли Міллз повернеться з ліхтарями і ми почнемо вивчати підземелля».

«22:15. Важливе відкриття. Оррендорф і Воткінс, працюючи о 9:45 під землею при світлі ліхтарів, знайшли страхітливе викопне створіння діжкоподібної форми незрозумілого походження, можливо, рослинного, щось схоже на морські водорості-переростки. Тканини збереглися, вочевидь, завдяки мінеральним солям. Міцні, як шкіра, подекуди напрочуд гнучкі. Ознаки розривів з боків і на кінцях. Довжина — шість футів, ширина — три з половиною, на краях звужується до одного фута. Нагадує діжку; замість клепок — набряклі вертикальні складки. По самій середині проходять бокові розриви — мабуть, від тонших стеблин. У борознах між складками — цікаві відростки, щось на кшталт гребінців або крил; вони складаються і розкриваються, наче віяло. Всі відростки дуже пошкоджені, за винятком одного, розмах якого дорівнює майже семи футам. Дивна на вигляд річ, нагадує монстрів з первісної міфології, особливо істот легендарної Старшої Раси з Некрономікону. Крила цієї істоти, здається, мають перетинки, немов натягнуті на трубчасту конструкцію. На краях кожної секції видно крихітні отвори. Поверхня тіла висохла, а тому незрозуміло, що є всередині, а що відірвалося. Потребує розтину одразу після повернення до табору. Не можу визначити, рослина це чи тварина. Багато ознак дозволяють віднести організм до примітивних. Залучив усіх до обрубування сталактитів і пошуків нових екземплярів. Знайдено ще кілька кісток із зарубками, але з ними можна не поспішати. Виникли проблеми із собаками. Не терплять нової знахідки і, мабуть, якби ми не утримували їх на відстані, розірвали б її на шматки».

«23.30 До уваги Даєра, Пебоді, Дугласа. Справа, можна сказати, надзвичайної важливості. «Аркгем» має негайно зв’язатися з головною радіостанцією Кінґзпорта. Саме ця дивна діжкоподібна рослина, залишила відбитки у скельній породі архейського періоду. Міллз, Будро і Фаулер виявили інших таких — всього тринадцять — в одному місці під землею за сорок футів від свердловини. Вони лежали упереміш з уламками тих гладких, чудернацької форми мильних каменів, знайдених раніше — усі вони менші за попередні, зірчасті, але без відбитих країв, лише трохи вищербились. Із тринадцяти вісім збереглися просто чудово, разом з усіма відростками. Усіх витягли з-під землі на поверхню, але попередньо відвели подалі собак. Вони їх просто не можуть терпіти. Приділіть особливу увагу опису знахідки і, про всяк випадок, повторіть його. У газетах все має бути абсолютно точним».

«Кожен екземпляр — вісім футів завдовжки. Саме діжкоподібне тіло з п’ятьма складками має шість футів у довжину і три з половиною в ширину у центральній частині, діаметр на кінці — один фут. Всі особини темно-сірого кольору, гнучкі й надзвичайно міцні. Семифутові перетинчасті крила такого ж кольору, знайдені згорнутими, починаються між складками. Вони світло-сірі, кістяк трубчастий або залозистий, на кінчиках крил є невеликі отвори. В розгорнутому стані на кінцях — зубчасті. Посередині тіла, на кожній із п’яти вертикальних, схожих на клепки, складок — світло-сірі гнучкі лапи або мацаки, які обвиваються навколо тіла, але здатні розкриватися і діставати предмети на відстані до трьох футів. Щось схоже до примітивної морської лілеї. Окремі мацаки біля основи сягають трьох дюймів у діаметрі, через шість дюймів вони розділяються на п’ять, кожне з яких ще через вісім дюймів розгалужується на таку ж кількість тонких мацаків-вусиків, які звужуються на кінчиках, а отже, на кожному «кетязі» їх налічується по двадцять п’ять».

«У верхній частині тулуба світло-сіра роздута шия з чимось подібним до зябер, на ній сидить жовтувата, схожа на морську зірку умовна п’ятикутна голова, поросла жорсткими різнобарвними волосинами завдовжки у три дюйми. Голова теж одутла, завбільшки два фути, з гнучкими жовтуватими тридюймовими трубочками на кожному з п’яти кінців. У самому її центрі — вузька щілина, імовірно, дихальний отвір. На кінці кожної трубочки — сферичне потовщення, затягнуте жовтуватою мембраною, під якою приховується склоподібна кулька з райдужною оболонкою червоного кольору — вочевидь, око. Від внутрішніх кутів голови тягнуться ще п’ять червонястих трубочок, трохи довших за перші, які закінчуються схожими на мішечки потовщеннями, що розкриваються при натисканні. По краях круглих отворів діаметром не більше двох дюймів добре видно гострі виступи білого кольору, які нагадують зуби. Скоріш за все, це роти. Усі ці трубочки, волосини і п’ять кінців зіркоподібної голови перебувають у згорнутому стані і притиснуті до роздутих шиї і тулуба. При такій міцності гнучкість тканин просто вражає».

«У нижній частині тулуба є щось подібне до голови, але очевидно іншого призначення. На світло-сірій роздутій псевдошиї без зябер є зеленкувате п’ятикутне потовщення, схоже на морську зірку. Міцні м’язисті лапи завдовжки чотири фути, які від семи дюймів у діаметрі біля самого тулуба звужуються до двох з половиною дюймів на кінцях. Із ними сполучаються зеленкуваті трикутні перетинчасті утворення з п’ятьма променями восьми дюймів завдовжки і шести завширшки на дальньому кінці. Це лапа, плавець або псевдонога, що залишила відбиток на камені від тисячі до п’ятдесяти-шістдесяти мільйонів років тому. Із внутрішніх кутів п’ятикутного нижнього потовщення також тягнуться двофутові червонясті трубочки, ширина яких змінюється від трьох дюймів біля основи до одного на кінчику. На кінчиках — отвори. Всі ці частини тіла надзвичайно міцні та грубі, але водночас дуже гнучкі. Чотирифутові мацаки з перетинками, поза сумнівом, слугували для пересування по воді або на суходолі. Мускулатура видається надлишковою. Всі ці відростки щільно обвилися навколо псевдошиї і нижньої частини торсу, відповідно такі самі є і у верхній частині».

«Не можу з певністю віднести цю істоту ні до рослинного, ні до тваринного світу, однак схиляюся до думки про її тваринне походження. Імовірно, це морська зірка, що далеко пройшла шляхом еволюційного розвитку, але не втратила і певних ознак примітивного організму. Яскраво виражені властивості родини голкошкірих, попри наявність деяких суперечливих ознак. З огляду на морське походження, спантеличує наявність крила, яке, втім, могло прислужитися при пересуванні у воді. Також дивує симетричне розташування окремих частин, більш притаманне рослинам з їх вертикальною структурою, на відміну від горизонтальної у тварин. Ця належить до надзвичайно раннього етапу еволюції, що передував появі навіть найпростіших дотепер відомих архейських одноклітинних організмів; коли починаєш замислюватися над походженням цієї знахідки, усе це просто приголомшує».

«Неушкоджені особини настільки нагадують деяких істот з давньої міфології, що дуже кортить зробити припущення про їх існування у давні часи і за межами Антарктики. Даєр і Пебоді читали Некрономікон і бачили страхітливі малюнки Кларка Ештона Сміта[97], зроблені після його знайомства з цією книгою, а тому вони розуміють, коли я веду мову про Старшу Расу, яка буцімто чи то жартома, чи то випадково дала життя усьому на Землі. Вчені, наприклад, завжди вважали, що цю концепцію створила чиясь хвороблива уява, взявши за основу якусь давню тропічну морську зірку. Не обійшлося і без персонажів доісторичного фольклору, про яких писав Вілмарт — із культу Ктулху та ін.»

«Маємо величезну кількість матеріалів для дослідження. Судячи з отриманих зразків, геологічні шари можуть належати до пізнього крейдяного або раннього еоценового періоду. Над ними височіють масивні сталагміти, відколоти які дуже непросто, однак саме їх міцність перешкодила руйнуванню печери. Усе чудово збереглося, вочевидь, завдяки вапняковому середовищу. Поки що не знайшли більше нічого, відновимо пошуки пізніше. Тепер найважча справа — доправити чотирнадцять великих «тіл» до табору без собак, які шалено гавкають, їх не можна і близько підпускати до знахідок. Нас дев’ятеро — трьох залишили стерегти псів. Маємо упоратись і перевезти знахідки на трьох санях, хоча вітер дуже потужний. Необхідно налагодити повітряне сполучення з базою у протоці Мак-Мердо і почати транспортування матеріалів. Перед сном збираюся препарувати одну з особин. Шкода, що тут немає справжньої лабораторії. Нехай тепер Даєр кусає лікті, що намагався перешкодити моєму походу на захід. Спочатку відкрили найвищі гори світу, а тепер ось це. Якщо це не кульмінація всієї експедиції, тоді що? Ми зробили величезний внесок у науку. Моє шанування Пебоді за його бурову установку, яка допомогла розкрити печеру. Прошу тепер «Аркгем» повторити опис знахідок».

Важко описати наші з Пебоді почуття після отримання цієї радіограми, так само раділи й наші супутники. Щойно вдавалося бодай щось розібрати крізь гудіння приймача, як Мактай озвучував найголовніші місця в новинах, а вже після завершення передачі записував їх повний виклад. Ми всі усвідомлювали епохальне значення події, і я привітав Лейка, щойно радист з «Аркгема» повторив опис знахідок. До моїх поздоровлень приєднався Шерман з допоміжної бази у затоці Мак-Мердо, а також капітан Дуглас з «Аркгема». Пізніше як керівник експедиції я додав кілька слів для повідомлення світовій громадськості з борту «Аркгема». Цілком зрозуміло, що годі було й думати про відпочинок, коли усіма оволоділо таке збудження, а моїм єдиним бажанням було якомога швидше дістатися табору Лейка. Я був розчарований, коли він повідомив, що потужний вітровій у горах на якийсь час унеможливлює переліт.

Однак за півтори години розчарування заступила цікавість. Лейк надіслав нові повідомлення, розповідав, що всі чотирнадцять особин успішно доправили до табору. Вони виявились на диво важкими, втім, дев’ятеро чоловік впоралися з цим вантажем. Зараз кілька чоловік на безпечній відстані від табору поспіхом зводять укриття зі снігу, де можна буде тримати і годувати собак. Тіла загадкових істот розклали на щільно утоптаному снігу поруч із табором, за винятком одного, якого Лейк вибрав для пробного розтину.

Препарування виявилося не такою простою справою, як сподівалися, адже, попри жар від бензинової печі у щойно обладнаному під лабораторію наметі, оманливо гнучкі тканини вибраної особини — міцної і на диво добре вцілілої — анітрохи не зм’якли. Лейк сушив голову, як зробити надрізи і не порушити цілісності внутрішніх органів. Щоправда, у нього було ще сім цілком неушкоджених особин, але він не хотів розтинати їх без крайньої потреби, бо не знав, чи знайде у печері інших. Відповідно, Лейк облишив цей екземпляр, прибрав його і приніс іншого, у котрого хоча і збереглися зірчасті потовщення на кінцівках, але були значні пошкодження і розриви уздовж однієї зі складок тулуба.

Результати, про які негайно повідомили по радіо, вражали і насторожували. Про якусь ретельність і точність розтину не йшлося, бо інструменти майже не різали незвичайних тканин, але навіть дрібка здобутих знань викликала сторопіння і водночас побожний страх. Тепер треба було переглядати засади біології, адже ця істота не мала відомої науковцям клітинної будови. Організм безумовно належав до органічного світу, і попри чималий вік — близько сорока мільйонів років — його внутрішні органи збереглися майже ідеально. Цій невідомій формі життя була притаманна тверда шкіра, що не піддалася руйнівній дії часу і сформувалася у ході еволюції безхребетних, проте на якому етапі — годі й припускати. Спершу, коли Лейк тільки почав робити розтин, вологи в організмі не було, та поступово під впливом тепла намету у непошкодженій частині тіла зібралася рідина з різким, відразливим запахом. Це була не кров, а якась густа рідина темно-зеленого кольору, яка, втім, могла виконувати в організмі ту ж саму функцію. На той час, коли Лейк проводив розтин, усі тридцять сім собак перебували в недобудованій загороді біля табору, але навіть звідти було чути їхнє гавкання; коли ж уїдливий запах став поширюватися за межі намету, вони гавкали уже без упину.

Отже, цей попередній розтин не дав відповіді на запитання, а навпаки, тільки напустив ще більшого туману. Припущення щодо зовнішніх органів істоти справдилися, тож було б цілком логічним вважати, що вона належить до тваринного світу, однак обстеження внутрішніх органів дало чимало свідчень її близькості до рослин, а тому Лейк почувався геть безпорадним. В істоти були системи травлення та кровообігу, вона викидала відходи життєдіяльності через червонясті трубки, розташовані в нижній зірчастій частині тіла. Цікаво, що її органи дихання споживали кисень, а не вуглекислий газ; пізніше було виявлено спеціальні камери для накопичення повітря і систему зміни способу дихання — від всмоктування повітря через зовнішні отвори до двох цілком розвинених дихальних органів — зябер і пор у шкірі. Стало зрозумілим, що ця істота — амфібія, пристосована до тривалого життя без повітря. Голосовий апарат, схоже, був пов’язаний з дихальною системою, однак мав такі відмінності від звичного нам, що було важко говорити щось напевне. Чітка артикуляція на рівні вимови слів здавалася малоймовірною, але це створіння цілком могло видавати свист різної висоти. М’язи були розвинені навіть надмірно.

Нервова система виявилась такою складною і розвиненою, що Лейк був просто спантеличений. Ця істота хоча й була до певної міри примітивною та архаїчною, проте мала систему гангліїв і нервових волокон, притаманних лише високорозвиненому організму. Мозок складався з п’яти доль і був навдивовижу розвиненим; а ще можна було говорити про наявність органів чуття, до яких частково належали і жорсткі волосинки на голові, їхні функції не мали аналогів у інших земних організмів. Можливо, ця істота мала більше, ніж п’ять чуттів, тож неможливо судити про її спосіб життя — не було жодних подібних прикладів. На думку Лейка, як на той примітивний світ, ці істоти були дуже чутливими і мали чітко визначені функції, подібно до сучасних мурашок і бджіл. Вони розмножувались, як спорові рослини, та ж папороть, на кінчиках крил мали сумки для спор і, очевидно, походили від талломних рослин[98] і проталліїв[99].

Наразі видавалося неможливим віднести це створіння до будь-якого відомого виду. Зовні воно скидалося на морську зірку, однак було більш розвиненим організмом. Маючи ознаки рослини, воно на три чверті належало до тваринного світу. Про морське походження істоти недвозначно свідчили симетричні форми та інші ознаки, однак вона розвивалася також і в інших напрямах. Врешті-решт, у неї були крила, тож можна було зробити припущення про її еволюцію в напрямі птахів. Лишалося незбагненним, як вона спромоглася пройти настільки складну еволюцію і залишити сліди на архейському камінні, якщо Земля у ті далекі часи була ще зовсім молодою планетою. Усе це змушувало Лейка мимохідь згадувати міфи про Великих Давніх Богів, що прибули із далеких зірок і, чи то жартома, чи то випадково, породили тут життя; пригадав він також і фантастичні оповідки свого друга-фольклориста з факультету англійської мови Міскатонікського університету про космічних прибульців у навколишніх горах.

Звісно, Лейк не відкидав і припущення про те, що на докембрійському камені могла залишити сліди менш розвинена істота, аніж ті, що були тепер в його розпорядженні, однак він одразу ж відкинув цю думку, взявши до уваги більш складну будову, аніж у старіших викопних. Усе свідчило не так про поступ еволюції, як про занепад. Розміри псевдоноги у пізнішої особини стали меншими, а форма і будова — грубішими, спростилися. Більше того, нервові волокна та органи щойно обстеженої істоти свідчили, що вона зазнала регресу порівняно з більш складними формами — у ній переважали атрофовані та рудиментарні органи. Загалом, для остаточних висновків бракувало інформації, а тому, шукаючи тимчасову назву, Лейк звернувся до міфології і жартома назвав знайдених істот «Старшими».

Десь о пів на третю ночі Лейк вирішив припинити роботу і трохи відпочити, накрив розітнуту особину брезентом, вийшов з намету-лабораторії і з новою цікавістю оглянув неушкоджені екземпляри. Під променями невтомного антарктичного сонця вони дещо розм’якли, паростки на головах і кілька трубочок почали розгинатися, однак Лейк не бачив у цьому нічого страшного, адже процес розпаду при мінусовій температурі не міг бути швидким. Однак він поклав цілі екземпляри ближче один до одного і накрив запасним наметом, щоб уберегти від прямих сонячних променів. До того ж це послаблювало неприємний ядучий запах, який так дошкуляв собакам — вони відчували його навіть на значній відстані від снігових стін, які ставали дедалі вищими, адже над їх спорудженням трудилося щораз більше людей. З огляду на потужні вітри з гір, які, здавалося, готуються завдати нищівного удару по дослідниках, Лейк притиснув краї намету важкими сніговими брилами. Усвідомлюючи, якими лютими бувають антарктичні буревії, вся експедиція під керівництвом Етвуда продовжувала почату раніше роботу з укріплення снігом наметів, загороди для собак і похапцем споруджених укрить для літаків. Ці останні мали недостатньо високі стіни, їх будували нашвидкуруч, і Лейк кинув усю робочу силу на вирішення цього надважливого завдання.

Після четвертої години Лейк дав команду закінчувати і порадив усім іти відпочивати, щойно стіни укриття стануть хоч трохи вищими. Він перекинувся по радіо кількома теплими словами з Пебоді, якому подякував за чудовий винахід, без якого йому навряд чи пощастило б зробити відкриття. Етвуд також по-дружньому попрощався з нами. Я ще раз привітав Лейка і визнав, що він був правий, коли збирався вирушити на захід. Домовилися про зв’язок о десятій ранку. Якщо на той час вітер стихне, Лейк пришле за нами літак. Перед самим сном я надіслав останнє повідомлення на «Аркгем», розпорядившись передавати новини у зовнішній світ з великою обережністю, адже докладна інформація здавалася доволі приголомшливою і, якщо її не подати належним чином, могла спричинити недовіру.

III

Гадаю, що того ранку ніхто з нас не міг міцно спати: надто хвилювали новини про знахідку Лейка, а ще ж і з нечуваною силою лютував вітер. Його шалені пориви мимохіть змушували замислюватись, наскільки важче було на базі у Лейка, просто біля підніжжя височенних загадкових піків, які виплекали цей страшний буревій і кинули його проти нас. О десятій Мактай уже не спав і намагався викликати Лейка по радіо, як домовлялися, однак цьому завадили електричні розряди в атмосфері. Втім, нам пощастило переговорити з «Аркгемом», і Дуглас повідомив, що він так само марно намагався вийти з Лейком на зв’язок. Він нічого не знав про бурю — у затоці Мак-Мердо було спокійно; у нас же вітер не стихав.

Увесь день ми провели біля приймача, нетерпляче прислухаючись і намагаючись час від часу зв’язатися з Лейком, але марно. Близько полудня із заходу налетів такий шквал, що змусив нас побоюватися за безпеку власного табору.

Та поступово вітер ущух і лише близько другої дня знову почав дути, але не так скажено. Після третьої стало уже зовсім тихо, і ми з подвоєною енергією відновили спроби зв’язатися з Лейком по радіо, міркуючи, що у нього чотири літаки з короткохвильовими радіостанціями високого класу; ми навіть не припускали можливості того, що всі передавачі можуть одночасно вийти з ладу. Проте в ефірі панувала мертва тиша, і, уявляючи, якої шаленої сили могли там бути вітри, ми не могли не думати про найгірше.

Близько шостої вечора наш страх досяг кульмінації, і, порадившись по радіо з Дугласом і Торфіннссеном, я вирішив почати діяти. П’ятий літак, який ми лишили у затоці Мак-Мердо під наглядом Шермана та двох матросів, перебував у повній готовності до негайного вильоту, і було схоже на те, що його час настав. Я викликав Шермана по радіо і наказав йому невідкладно вилітати до мене на південну базу разом із обома матросами — на ту хвилину метеоумови стали цілком задовільними. Потім ми обговорили склад пошукової групи і вирішили включити до неї всіх наявних людей, а також прихопити із собою сани й собак. Навіть такий вантаж не був би важким для величезного літака, збудованого на спеціальне замовлення для перевезення громіздких машин. Час від часу я викликав Лейка по радіо, але марно.

О пів на восьму Шерман разом із матросами Гуннарссоном і Ларсеном піднялися у повітря і впродовж польоту кілька разів доповідали, що у них усе нормально. Вони прилетіли на базу опівночі, і ми почали радитись, як нам діяти далі. Було ризиковано летіти над Антарктикою одним літаком, не маючи проміжних баз, однак ніхто не відступив перед можливими труднощами. Близько другої ночі ми лягли відпочити, переправивши у літак частину вантажу, але вже за чотири години піднялися, аби закінчити пакувати і вантажити все необхідне.

П’ятого січня о сьомій п’ятнадцять ранку ми почали переліт у північно-західному напрямку — вів літак Мактай, на борту було ще десятеро людей, семеро собак, сани, пальне, запас продовольства та інші потрібні речі, включно з рацією. День був ясний, тихий, температура доволі помірна, тож не варто було очікувати якихось труднощів на шляху до вказаних Лейком координат. Проте нас не полишало передчуття чогось лихого: чи знайдемо ми когось у кінці подорожі? А якщо ні? На постійні виклики по радіо ніхто не відповідав.

У моїй пам’яті назавжди закарбувалася кожна мить цього перельоту упродовж чотирьох з половиною годин, які відіграли доленосну роль у моєму житті. Саме тоді, маючи п’ятдесят чотири роки, я втратив мир і спокій, притаманні людині зі здоровим глуздом, тому, хто живе у злагоді з Природою та її законами. Відтоді ми вдесятьох — а особливо я і Денфорт, студент нашого університету — були змушені мати справу з потворним світом потаємного жаху, і ніщо не зітре його з нашої пам’яті, як ніщо не змусить поділитися з людством своїми тривогами. Газети надрукували бюлетені з борту літака, в яких ми повідомляли про безпосадковий переліт, про підступні пориви вітру у верхніх шарах атмосфери, про сліди буріння і вибухів на поверхні, які залишив Лейк три дні тому; про загадкові снігові циліндри, гнані вітром по безмежній крижаній рівнині — їх помічали і Амундсен з Бердом. А потім настала мить, коли ми не могли передавати почуття словами, придатними для преси, а ще пізніше нам довелося запровадити жорстку цензуру.

Матрос Ларсен був першим, хто побачив зубчасту лінію таємничих конусів та вершин попереду, і його крик змусив усіх кинутися до ілюмінаторів. Попри високу швидкість літака, складалося враження, що гори не наближалися взагалі, здавалося, що вони страшенно далеко, а видно їх лише завдяки неймовірній висоті. Але з часом вони похмурими масивами почали заступати західну частину обрію, і ми змогли роздивитися голі, позбавлені рослинності, темні вершини. Нас охопило незвичайне відчуття дива, навіяне спогляданням цих залитих рожевим антарктичним світлом велетнів на тлі хмар крижаного пилу, що мінилися усіма барвами веселки. У цьому видовищі був якийсь натяк на вічну глибоку таємницю і обіцянку її відкрити. За цими позбавленими життя жахливими хребтами, здавалося, були розчахнені зловісні ворота до заборонених сфер підсвідомого і безодень давніх часів, простору та вимірів, не відомих раніше людині. Я не міг не відчувати присутності чогось лихого — гір божевілля, чиї далекі схили здіймалися над прірвою, за якою не було вже нічого. Огортаючи вершини, напівпрозорий серпанок хмар наче шепотів про значно більшу від земних просторів невимовну позамежність, а водночас нагадував про віддаленість, окремішність, спустошеність і вічну смерть неходженого і неосяжного південного світу.

Молодий Денфорт звернув нашу увагу на цікаву особливість обрисів гірських вершин — складалося враження, що їх обліпили правильної форми куби; про них згадував Лейк, порівнюючи з примарними руїнами первісних храмів на оповитих хмарами гірських вершинах в Азії, дивних і загадкових, як на полотнах Реріха. І справді, було щось реріхівське в цьому неземному континенті з його верховинними таємницями. Я вперше відчув це у жовтні, побачивши здаля Землю Вікторії, а зараз мої тодішні почуття ожили з новою силою. У підсвідомості почали вимальовуватися доісторичні міфічні образи; як нагадував цей мертвий простір сумнозвісне плато Ленґ із прадавніх манускриптів! Дослідники міфології вважають, що це плато розташоване десь у Центральній Азії, однак родова пам’ять людства — або його попередників — сягає давніх давен, і цілком можливо, що деякі легенди беруть початок у землях, горах і страхітливих храмах, які існували ще за тих часів, коли не було ані самої Азії, ані будь-якої відомої нам людської цивілізації. Найсміливіші містики натякали, що уривки з Пнакотикських рукописів [100]були написані ще до плейстоцену[101], і припускали, що послідовники Тсатоґґуа, як і він сам, не були людьми. Але хай там де і коли існував Ленґ, це було не те місце, куди я хотів би потрапити. Не вабила мене і перспектива опинитися поблизу тієї землі, що породила дивовижних архейських монстрів, про яких нещодавно згадував Лейк. Тієї миті я пошкодував, що колись читав страхітливий Некрономікон і вів тривалі бесіди з університетським фольклористом Вілмартом, людиною ерудованою, але неприємною.

Цей настрій не міг не погіршити мого і так неприхильного ставлення до дивних міражів, що завдяки мінливому світлу поставали перед нашими очима, коли ми наближалися до гірських хребтів і вже можна було розрізнити нерівну поверхню передгір’я. За минулі тижні я бачив десятки полярних міражів, і окремі з них не поступалися нинішньому яскравістю і неймовірною правдоподібністю, однак цей останній був чимось новим, ніс у собі якусь приховану загрозу, і я здригнувся вже від самого вигляду нескінченного лабіринту фантастичних стін, веж і мінаретів, створених сніговим пилом над нашими головами.

Здавалося, що перед нами лежить велетенське місто, побудоване за канонами невідомої людству архітектури; пропорції чорних як ніч конструкцій свідчили про дивовижне спотворення законів геометрії і були химернішими за будь-який гротеск, породжений похмурою ексцентричністю. Були там зрізані конуси із зазубреними краями та колонами на вершинах, подекуди роздутими і накритими тонкими зубчастими дисками; поруч із ними розташувалися дивні пласкі фігури, що складалися з численних прямокутних плит, або з круглих пластин, або з п’ятикутних зірок, що накладалися одна на одну. Там були складені конуси та піраміди, декотрі переходили у циліндри, куби або зрізані конуси й піраміди, а часом навіть у гостроверхі шпилі, що дивним чином купчилися групами по п’ять у кожній. Усі ці складні конструкції, неначе породжені маренням, сполучалися на запаморочливій висоті трубчастими містками. Міражі такого масштабу викликали побожний страх і пригнічували несусвітніми розмірами. Подібні міражі не були чимось цілком новим, щось схоже у 1820 році спостерігав і навіть замалював арктичний китобій Скорсбі[102], але тут і зараз міраж виглядав моторошно: дивлячись на темну стіну незнайомих гір попереду, ми не забували, які дивні відкриття зробили тут наші друзі, а також не виключали того, що з ними, тобто з більшою частиною нашої експедиції, могло трапитися лихо, а тому цілком природно, що у міражі нам вбачалися потаємна загроза і безмежне зло.

Я зрадів, коли міраж почав зникати, хоча під час цього процесу зловісні башти і конуси набували ще відразливіших і нелюдських форм. Коли міраж розтанув і перетворився на легкий серпанок, ми знову звернули погляди на землю, усвідомивши, що політ наближається до завершення. Незнайомі гори попереду сягали запаморочливих висот, наче страхітлива цитадель гігантів, а їх дивну геометричну правильність тепер загрозливо чітко помічало навіть неозброєне око. Ми вже летіли над найнижчими передгір’ями і серед снігу, льоду і голої землі побачили дві темні плями, в яких розпізнали табір Лейка і місце бурових робіт. За п’ять-шість миль здіймалися вищі передгір’я, утворюючи окреме гірське пасмо, що чітко виділялося на тлі вищого за Гімалаї ланцюга гірських вершин. Нарешті Роупс — студент, що підмінив Мактая за штурвалом літака — почав знижуватись і спрямував машину до великої плями ліворуч, де, на нашу думку, був табір Лейка. Поки він керував літаком, Мактай відправив останнє не цензуроване послання, яке світ отримав від нашої експедиції.

Гадаю, усі читали короткі скупі звіти про заключну частину нашої експедиції. За кілька годин після посадки ми доволі стримано повідомили про трагедію, внаслідок якої вся група Лейка загинула минулого дня або вночі, коли над цим місцем пролетів буревій. Померло одинадцятеро людей, молодий Гедні зник безвісти. Люди пробачили нам відсутність подробиць, розуміючи, що це було наслідком шоку від трагедії, і повірили, коли ми пояснили, що неможливо було перевезти всі одинадцять тіл, їх надто понівечило шквальним вітром. Я гордий, що навіть у хвилини розпачу та потрясіння, охоплені невимовним жахом, ми змогли вберегти людей від страхітливої правди. А найбільшої ваги набуває те, про що ми не посміли розповісти — я мовчав би і зараз, якби не потреба застерегти інших від безіменного мороку.

Буревій і справді спричинив страшну руйнацію. Є величезні сумніви щодо того, чи пощастило б людям вижити, якби не втручання в їхню долю чогось іще. Наша експедиція ще не знала настільки лютого буревію, здатного несамовито жбурляти цілі крижані брили. Один ангар для літака — схоже, тут не зуміли підготуватися до стихії як слід — був стертий на порох, а бурова вишка на віддаленій ділянці геть потрощена. Відкриті металеві частини літаків і бурової техніки віхола відшліфувала до блиску, а два невеликі намети були повалені на землю, незважаючи на захисні стіни. З дерев’яних поверхонь зійшла геть уся фарба, натомість лишилося безліч подряпин, усі стежини замело снігом. До того ж ми не знайшли жодного цілого тіла давньої істоти, яке можна було б забрати із собою. Щоправда, серед великої купи уламків ми зуміли віднайти кілька цікавих мінералів, серед них фрагменти п’ятикутних зеленкуватих каменів з ледь помітними цятками візерунків, які стали предметом суперечок і сумнівних порівнянь, а також кілька викопних кісток, з яких деякі мали ознаки дивних ушкоджень.

Жодна із собак не вижила, бо нашвидкуруч збудована для них снігова загорода була практично повністю зруйнована. Все це можна було пояснити шаленством буревію, хоча з навітряного боку укриття лишилися сліди розколу, а тому можна припустити, що тварини збожеволіли від страху і самі вирвалися назовні. Усі троє саней зникли, ми припустили, що вітровій відніс їх у невідомому напрямку. Бурова установка і пристрій для розтоплювання льоду зовсім вийшли з ладу, а тому не підлягали ремонту; ми завалили ними розкоп — відчинені Лейком ворота в минуле. Ми також кинули у таборі два літаки, що найбільше постраждали від буревію, адже тепер у нас лишилося тільки четверо пілотів — Шерман, Денфорт, Мактай і Роупс, при цьому Денфорт ще й перебував у стані тяжкого нервового розладу і не міг пілотувати. Ми перенесли в літак усе, що зуміли знайти — книжки, наукове обладнання та інше спорядження, хоча багато що просто зникло не знати де, а запасні намети і хутряні речі теж або зникли, або були безнадійно зіпсовані.

Близько четвертої дня, облетівши чималу ділянку місцевості в пошуках Гедні і переконавшись, що він таки зник безслідно, ми відправили на «Аркгем» продумане повідомлення для подальшої передачі усім зацікавленим; вважаю, ми вчинили правильно, зробивши його текст стриманим і уникнувши зайвих подробиць, а тому все вийшло, як ми того й хотіли. Найдетальніше ми описали неспокійну поведінку наших собак біля біологічних знахідок, чого й слід було очікувати після звітів бідолашного Лейка. Здається, ми не згадували, що вони були настільки ж збуджені, обнюхуючи зеленкуваті мильні камені та ще деякі предмети, які лежали серед усього безладу як у таборі, так і на місці буріння. Наукове приладдя, деталі літаків і механізми були пошкоджені, розкидані шаленим вітром — складалося враження, наче його охопила надмірна цікавість і він надумав покопирсатися у чужих речах.

Про чотирнадцять знайдених істот ми повідомили, що вони сильно пошкоджені, але і цього достатньо, аби визнати опис Лейка цілком і повністю точним. Нам було нелегко приховувати емоції з цього приводу, а також не називати точної кількості і не згадувати, де саме ми їх знайшли. На той час ми домовилися не повідомляти нічого про безумство, яке, імовірно, охопило людей Лейка, та й чим іще, як не божевіллям, можна було пояснити поховання шести пошкоджених істот навстоячки у сніговій могилі на глибині дев’яти футів під п’ятикутними і поцяткованими візерунками крижаними курганами. Візерунки достеменно повторювали малюнок на мильних каменях із мезозойських і третинних пластів. Вісім непошкоджених екземплярів, про яких згадував Лейк, схоже, забрав із собою вітер.

Ми з Денфортом намагалися не розтривожити громадськість, і майже нічого не повідомили про жахливий переліт над горами наступного дня. Було зрозуміло, що лише повністю розвантажений літак зможе перелетіти через настільки високі гори, а тому з розвідувальною місією вилетіли лише ми удвох. Коли о першій ночі ми повернулися на базу, Денфорт був на межі істерики, однак зумів зберегти показний спокій. Мені було неважко переконати його дати обіцянку нікому не показувати наші записи і замальовки, а також інші речі, які ми сховали у кишенях, і розповідати всім виключно те, що ми домовились зробити надбанням громадськості; а ще приховати наші плівки і проявити їх пізніше, без свідків. Таким чином, моя розповідь буде новиною не тільки для всього світу, а й для Пебоді, Мактая, Роупса, Шермана та всіх інших членів експедиції. Насправді, Денфорт виявився ще більшим мовчуном, аніж я, бо він бачив — чи йому здавалося, що бачив — речі, про які він не сказав нічого навіть мені.

Як усі знають, у звіті ми розповідали про важкий злет, про підтвердження припущення Лейка щодо того, що найвищі вершини складаються зі сланцевих та інших давніх порід, незмінних, щонайменше, із середини нижньокритського періоду; знову згадали про кубічні, незвичайно правильної форми утворення на схилах гір, що складалися в подобу фортечних мурів; повідомили, що з огляду на вигляд розколин тут є вкраплення вапняку; припустили, що деякі схили і перешийки цілком можуть здолати досвідчені альпіністи. І, нарешті, повідомили, що по той бік загадкових гір на висоті двадцяти тисяч футів[103] лежить справді неоглядне плато, давнє, як і самі гори, з порізаною скельними утвореннями поверхнею, що виступали з-під тонкого льодового шару, і з низькими передгір’ями, які плавно піднімаються від поверхні плато до найвищих гірських піків.

Ця інформація цілком відповідала дійсності і повною мірою задовольнила всіх у таборі. Нашу відсутність упродовж шістнадцяти годин — значно довше, аніж того вимагали сам політ, посадка, побіжна розвідка і збирання гірських порід — ми пояснювали незрозумілими і тривалими поривами зустрічного вітру і чесно сказали, що зробили вимушену посадку на дальньому плато. На щастя, наша розповідь здалася всім цілком правдивою і доволі звичайною, тому нікому навіть на думку не спало взяти з нас приклад і повторити політ. Але якби хтось таки надумав летіти, я доклав би усіх зусиль, аби його відрадити — не можу сказати, як у цьому випадку вчинив би Денфорт. Поки нас не було, Пебоді, Шерман, Роупс, Мактай і Вільямсон як бджоли трудилися над відновленням двох кращих літаків Лейка, бо їх системи керування були неймовірним чином пошкоджені.

Ми вирішили наступного ранку завантажити літаки і, не гаючи часу, повернутися на попередню базу. Звісно, це був обхідний, однак найбезпечніший шлях до затоки Мак-Мердо, адже прямий переліт через незнайомі простори старого мертвого континенту міг виявитися багатим на нові несподіванки. З огляду на трагічну загибель наших товаришів і вихід з ладу бурової установки подальші дослідження видавалися неможливими. Понад те, всі наші сумніви та страхи, якими ми ні з ким не ділилися, змушували якнайскоріше покинути цей південний континент — оселю божевілля та відчаю.

Широкому загалу відомо, що наше повернення додому минуло без лихих пригод. Після швидкого безпосадкового перельоту наші літаки двадцять сьомого січня надвечір приземлилися на старій базі, а вже двадцять восьмого ми дісталися до табору біля затоки Мак-Мердо, зробивши тільки дві короткочасні зупинки, одну з яких спричинила поломка хвостових рулів через шалений вітер над крижаними полями. А ще за п’ять днів «Аркгем» і «Міскатонік» з експедицією та обладнанням на борту, ламаючи кригу, вийшли в море Росса, залишивши на заході Землю Вікторії і громаддя гір на тлі тривожного антарктичного неба, які насмішкувато вишкірялися нам навздогін. Пориви і стогони вітру перетворювались на дивні мелодії, від яких всередині все ціпеніло. Менш як за два тижні ми остаточно залишили позаду полярні землі, нарешті звільнившись із полону цього проклятого примарного світу, де життя і смерть, простір і час вступили в диявольську блюзнірську спілку задовго до того, як матерія почала пульсувати і розвиватися на ще не затверділій земній поверхні.

Від часу нашого повернення ми робили усе можливе, аби відохотити інших від подальшого дослідження антарктичного континенту і як один тримали язик за зубами, нікого не втаємничуючи у наші сумніви та здогадки. Навіть молодий Денфорт, попри тяжкий нервовий розлад, відвідуючи лікарів, жодним словом не прохопився. Як я уже казав раніше, навіть зі мною він тримав рот на замку — було щось таке, що, як йому здавалося, бачив тільки він; я ж гадаю, що його психологічний стан значно поліпшився б, виклади він усе як на сповіді. Зізнання могло б зняти з його душі тягар і багато чого прояснити, навіть якщо все це було наслідком пережитого ним потрясіння. Таке враження склалося у мене, коли він зрідка втрачав контроль і починав нашіптувати мені божевільні речі, які палко заперечував, щойно йому вдавалося знову себе опановувати.

Нам було дуже нелегко стримувати відчайдухів, яким кортіло побачити великий білий континент, але надмірні зусилля могли зашкодити справі, відігравши роль подразника. Ми мали б із самого початку зрозуміти, що людська цікавість непогамовна і що опубліковані нами звіти про експедицію спонукають інших вирушити на пошуки незвіданого. Звіти Лейка про знайдених істот привернули неабияку увагу натуралістів і палеонтологів, хоча нам вистачило здорового глузду ніде не демонструвати ні частин тіл похованих особин, ні світлин з ними. Також ми не продемонстрували ні кісток з глибокими надрізами, ні зеленкуватих мильних каменів; ми з Денфортом ретельно приховували світлини і замальовки, зроблені на високому плато по інший бік хребта, — нам доводилось розправляти зім’яті аркуші, зі страхом вдивлятись у них, а потім, зібгавши, класти в кишені. Але тепер готується експедиція Старквезера-Мура, яка, поза сумнівом, буде оснащена значно краще за нашу. Якщо зараз не відрадити від експедиції, ці гарячі голови дістануться до самого серця Антарктики, будуть розтоплювати кригу і бурити свердловини, аж поки не видобудуть із надр щось таке, що може покласти край існуванню людства. Тому я, нарешті, порушую обітницю мовчання і розкажу геть усе, а серед іншого, і про жахливу безіменну істоту по той бік Гір божевілля.

IV

Не маю жодного бажання навіть подумки повертатися до табору Лейка, роблю це над силу, але треба розповісти, що ми насправді знайшли і там, і далі, за страхітливою стіною гір. Постійно виникає спокуса опускати деталі, не робити однозначних висновків і говорити натяками, оминаючи факти, але думаю, що й без того уже багато чого сказано, лишається тільки заповнити прогалини, розповісти про виявлені у таборі страхітливі речі. Я вже згадував про сплюндровану вітром місцевість, потрощені укриття, виведені з ладу машини, дивний неспокій серед тварин, зникнення саней та іншого. Розповідав про загибель людей і собак, про те, що кудись зник Гедні, про шість незвично похованих істот без особливих пошкоджень зовнішніх тканин, особливо беручи до уваги, що вони пролежали під землею сорок мільйонів років. Не впевнений, чи згадував я, що одного собачого трупа ми так і не знайшли — тоді цим не надто переймалися, і тільки згодом ми із Денфортом звернули на це увагу.

Головне, що я намагався приховати, стосувалося трупів і ще деяких речей, які могли (або й не могли) внести бодай дещицю раціонального до цілком очевидного хаосу. На той час, коли сталася трагедія, я докладав усіх зусиль, аби відволікти увагу моїх товаришів від усіх цих невідповідностей. Було простіше — і цілком природно — приписати усе нападу безумства у когось із групи Лейка. Схоже на те, що диявольський гірський вітер у цьому пустельному і найтаємничішому місці на Землі міг будь-кого довести до нестями.

Найбільше питань викликав стан людських і собачих тіл. Складалося враження, що всі вони загинули у боротьбі, їхні тіла були незбагненним чином і жорстоко понівечені. На нашу думку, усіх їх або задушили, або розтерзали. Вочевидь, усе почалося з собак, бо стан їх нашвидкуруч спорудженої загороди свідчив, що вони намагалися втекти. Загороду довелося розташувати на певній відстані від табору через ненависть тварин до загадкових давніх організмів, однак усі заходи перестороги виявилися марними. Залишившись одні, вони з першими ж поривами шквального вітру кинулись панічно тікати — чи то їх налякав вітер, чи то дошкулив їдкий запах жахливих істот. Звісно, ці екземпляри лежали під брезентом, однак промені низького антарктичного сонця нагрівали тканину, і, за словами Лейка, сонячне тепло здатне було пом’якшувати на диво тверді й міцні тканини створінь і змушувало їх набрякати. Імовірно, вітер зірвав з них брезент і так розворушив, що попри поважний вік ці створіння почали смердіти ще сильніше.

Але в будь-якому разі видовище було доволі бридке. Однак доведеться подолати відразу та гидливість і відкрити, нарешті, найгірше — але при цьому категорично заявити на підставі моїх та Денфорта особистих спостережень і висновків, що Гедні не несе жодної відповідальності за ті жахи, з якими ми зіткнулись. Я уже казав раніше, що трупи були страшенно понівечені, а зараз мушу додати, що у деяких були розпороті животи, з них повитягали нутрощі, і зроблено це було навдивовижу холоднокровно, з нелюдською жорстокістю. Із собаками вчинили так само. У найбільших і здорових двоногих та чотириногих вирізали великі шматки плоті, наче це робив вправний різник, а розсипана навколо сіль із запасу продовольства у літаках наштовхувала на страшні підозри. Усе це сталося в одному з тимчасових ангарів, з якого перед тим витягли літак, а вітер швидко замів усі сліди, що могли б пролити світло на цю загадку. Не допомагали прояснити ситуації і знайдені клапті одягу, грубо зрізані з понівечених людських тіл. Щоправда, в одному кутку загороди, захищеному від буревіїв, ми побачили на снігу ледь помітні сліди, однак не людські, а радше ті доісторичні відбитки, про які бідолашний Лейк багато говорив останніми тижнями. Втім, у кого не розбурхалася б уява серед цих похмурих божевільних гір.

Як я вже казав, ми швидко з’ясували, що Гедні та одна із собак безслідно зникли. У страшній загороді ми недорахувалися двох людей і двох собак, але, оглянувши жахливі могили, увійшли до цілком неушкодженого намету, в якому Лейк робив розтини, і дещо виявили. Тут відбулися деякі зміни — прикриті частини тіла доісторичної істоти з імпровізованого столу зникли. Ми дійшли висновку, що однією з дивно похованих шістьох особин — від якої смерділо особливо гидко — була саме та, яку намагався препарувати Лейк. На лабораторному столі та навколо нього ми знайшли розкиданими інші частини тіл, і нам не знадобилося багато часу, аби здогадатися, що то були невміло і якось дивно розітнуті тіла чоловіка і собаки. З поваги до почуттів рідних, не називатиму імені нещасного. Хірургічні інструменти Лейка теж зникли, проте лишилися сліди того, що їх ретельно стерилізували. Бензиновий пальник також пропав, а на тому місці, де він стояв, лежала купка обгорілих сірників. Ми поховали частини людського тіла разом з десятьма іншими, а рештки собаки — біля тридцяти п’яти загиблих тварин. Що стосується дивних плям на лабораторному столі і на розкиданих ілюстрованих книгах, то ми не знали, що й думати.

Оце і було те найгірше, що сталося в таборі, однак інші речі викликали не меншу розгубленість. Ми не могли пояснити зникнення Гедні, собаки, восьми неушкоджених організмів, трьох саней, деяких інструментів, ілюстрованих науково-технічних книжок, письмового приладдя, електричних ліхтарів і батарей, харчів та пального, обігрівачів, запасних наметів, хутряних костюмів та інших речей. Так само викликали подив розмиті плями на деяких аркушах паперу і свідчення стороннього втручання та експериментів з авіаційною технікою, а також іншими механічними пристроями як у самому таборі, так і біля свердловин. Складалося враження, що наших собак непокоїли ці дивним чином розладнані машини. На додачу, у комірчині хтось перевернув усе догори дригом; деякі продукти повністю зникли, а найбільше вражала купа консервних бляшанок, якось по-чудернацькому відкритих і кинутих абияк. Ще однією загадкою була і неймовірна кількість розкиданих сірників — серед них траплялися цілі, але переважали зламані або використані. Також викликали питання дивні розрізи на двох чи трьох наметах і хутряних костюмах — було схоже, що хтось їх невміло намагався для чогось пристосувати. Картину руйнівного безумства також доповнювали нешанобливе ставлення до тіл померлих людей і собак та дивне поховання рештків давніх істот. Про всяк випадок, ми ретельно сфотографували ці наочні свідчення божевілля, яке охопило табір, і тепер використаємо світлини для посилення наших аргументів проти експедиції Старкветера-Мура.

Перше, що ми зробили, знайшовши в укритті тіла, це сфотографували і розкопали низку дивовижних могил, які нагадували п’ятикутні снігові кургани. Ми не могли не зауважити подібності цих жахливих могил до крапчастих візерунків на дивних зеленкуватих мильних каменях, як їх описав бідолашний Лейк. Натрапивши на ці камінці серед купи інших мінералів, ми ще раз переконались у його правоті. Одразу уточню, що камені дуже неприємним чином нагадували зірчасті голови давніх істот, і ми всі зійшлися на тому, що ця схожість могла сильно вплинути на розбурхану уяву виснажених втомою людей Лейка. Вперше побачивши поховання, ми з Пебоді заціпеніли від жаху, наша уява поринула у шокуючий світ первісних міфів із книг та оповідей. Ми дійшли думки, що самий лиш вигляд і тривала присутність цих істот у поєднанні з гнітючою полярною самотністю і диявольським гірським вітром могли довести групу Лейка до божевілля.

Адже божевілля, що обрало за мішень Гедні — єдиного, хто міг вижити — було тим єдиним поясненням, з яким усі погодилися; принаймні, якщо вірити сказаному вголос. Утім, я не настільки наївний, аби заперечувати, що кожен із нас міг мати інші, свої пояснення трагедії, однак вони здавалися нам занадто фантастичними, і здоровий глузд не дозволяв нам їх озвучити. Вдень Шерман, Пебоді й Мактай здійснили тривалий обліт місцевості, намагаючись за допомогою польового бінокля розшукати сліди Гедні або щось із зниклих речей, але так нічого і не знайшли. Повернувшись на базу, вони повідомили, що пасмо гір-титанів простягається безмежно далеко як праворуч, так і ліворуч, не знижуючись і не надто змінюючи вигляд. Але, на деяких піках чіткіше вимальовувалися правильної форми куби і щось подібне до фортечних мурів, що робило їх ще більше схожими на руїни в азійських горах з полотен Реріха. Що ж до загадкових отворів — входів до печер, то вони доволі рівномірно розподілялися на безсніжних темних вершинах.

Попри всі пережиті жахи, ми зберегли науковий запал і бажання пізнати невідомий світ там, за таємничими горами. Ми без зайвих подробиць повідомили, що після виснажливого дня страхів і загадок лягли опівночі відпочивати. Наступного ранку ми запланували здійснити ще один або кілька розвідувальних польотів через гори, узявши тільки камеру для аерофотозйомок і геологічне спорядження. Вирішили, що першими летимо ми з Денфортом, а тому о сьомій ранку ми підвелися і почали готуватися до вильоту, однак через потужний вітер — про що ми сповістили у короткому бюлетені для зовнішнього світу — нам довелося відкласти політ майже до дев’ятої.

Я уже повторював ту непереконливу історію, якою після нашого повернення через шістнадцять годин ми поділилися з товаришами у таборі й зі всіма іншими за межами крижаного континенту, кому ми адресували наші повідомлення. А тепер настав час виконати тяжкий обов’язок і доповнити цей звіт бодай дещицею того, що ми насправді бачили у прихованому по той бік гірських хребтів світі і про що ми раніше не зважувались розповідати з огляду на почуття слухачів. Саме ці одкровення і стали причиною негараздів Денфорта з нервовою системою. Було б добре, якби він теж відверто розповів про все, що, на його думку, бачив тільки він один — нехай навіть це могло бути галюцинацією, викликаною нервовим станом — і що, цілком можливо, і довело його до нинішньої кризи. Втім, він рішуче відмовився будь-що розповідати, а я здатний лишень переповісти його недоладне белькотання про те, що змусило його лементувати у літаку, коли ми летіли назад над гірським перевалом і нас немилосердно діймав вітер, проте побаченого нами обома цілком вистачило, аби я теж пережив потрясіння. Саме про це і йтиметься у заключній частині розповіді. Якщо мої слова про страшних монстрів з минувшини не втримають відчайдухів від спроб дістатися далеких районів Антарктики — або, принаймні, від бажання проникнути у надра цього материка з їх нерозгаданими таємницями і прокляттям нелюдської віковічної самотності, — моєї вини не буде у небачених і катастрофічних наслідках.

Ми з Денфортом вивчили зроблені Пебоді під час його денного польоту записи, звірили їх з показами секстанта і вирахували, що найпридатніше для перельоту через гірське пасмо місце лежить праворуч, видиме навіть із табору, на висоті двадцяти трьох або двадцяти чотирьох тисяч футів[104] над рівнем моря. Перш ніж вирушити на розвідку, ми повністю розвантажили літак. Табір Лейка лежав у передгір’ї, яке починалося на континентальному плато на висоті близько дванадцяти тисяч футів[105], тож насправді нам довелось би підніматися не так високо, як могло здаватись. Водночас, набираючи висоту, ми гостро відчували вплив розрідженого повітря та нестерпного холоду, бо через погану видимість мусили залишати кабіну відкритою. І, звісно ж, ми одягли найтепліший хутряний одяг.

Наблизившись до страхітливих піків, що грізно й похмуро височіли над лінією снігів, межею між голою породою і вічними льодовиками, ми помітили величезну кількість правильної форми утворень на гірських схилах і вкотре пригадали азійську серію полотен Миколи Реріха. Вигляд вивітрених скельних порід повністю відповідав усьому, про що звітував Лейк у своїх повідомленнях, і свідчив, що ці старі велети стояли тут з найдавнішого періоду земної історії — можливо, понад п’ятдесят мільйонів років тому. Марна справа вгадувати, наскільки вищими вони були в той час, проте атмосферні явища в цьому дивному районі не сприяли будь-яким суттєвим змінам або руйнації гірських порід.

Та найбільше нас тривожило і вабило гірське плетиво із правильної форми кубів, фортечних мурів і печер. Поки Денфорт вів літак, я вивчав їх у бінокль і фотографував; час від часу підміняв його біля штурвала — попри те, що мої навички авіатора були суто аматорськими — і тим самим давав йому можливість краще дослідити краєвид. Ми швидко визначили, що основним матеріалом, з якого складалися дивні об’єкти, був легкий архейський кварцит, якого ми не бачили більше ніде; вони розташувалися так неприродно рівномірно, що це вражало і водночас насторожувало — звіти нещасного Лейка не могли підготувати до такого.

Як він і казав, грані цих кам’яних об’єктів викришились і заокруглились через віковічний вплив природних явищ, однак незвичайна міцність врятувала камінь від знищення. Матеріал значної частини кам’яних витворів, особливо тих, що розташувалися найближче до схилів, на вигляд був таким самим, що і в навколишніх гір. Усі ці форми нагадували руїни Мачу Пікчу[106] в Андах або залишки стародавніх стін міста Кіш[107], які 1929 року відкопала археологічна експедиція Оксфордського музею. У нас із Денфортом постійно виникала підозра, що всі ці структури складаються з окремих велетенських блоків, і таку ж саму думку Лейк приписував Керроллу, з яким вони разом летіли у літаку. Якщо відверто, я не знаходив жодного пояснення цьому явищу і почувався геологом-невдахою. Вулканічні породи нерідко утворювали дивні системи — як‑от знаменита ірландська Дорога гігантів[108], — однак це вражаюче гірське пасмо, незважаючи на припущення Лейка про наявність у ньому активних вулканів, було цілком очевидно не вулканічного походження.

Дивні отвори, біля яких було найбільше чудернацьких об’єктів, через аж надто правильну форму становили ще одну, хоча й меншу загадку. Вони були, як повідомляв Лейк, квадратними або у формі півкола, наче рука якогось чарівника надала цим створеним природою проходам довершеної геометричної форми. Неймовірна їх кількість і поширеність просто вражали і наштовхували на думку, що вся ця місцевість була насичена тунелями, прокладеними у шарах вапняку. Нам пощастило дещо роздивитися всередині самих печер, і хоча ми не зуміли побачити віддалених від входу частин, проте могли з упевненістю сказати, що ані сталактитів, ані сталагмітів там не було. Зовні ті частини гірських схилів, що межували з отворами, здавалися рівними та гладкими, а Денфортові здалося, що невеликі розколини і заглибини утворювали доволі незвичайні візерунки. Перебуваючи під враженнями від виявлених у таборі жахіть і дивовиж, він натякав, що ці візерунки йому чимось нагадують групки цяток на давніх зеленкуватих каменях, із лячною точністю відтворених чиїмось божевільним задумом на льодових надгробках шести похованих монстрів.

Ми поступово піднімалися над гірськими відрогами, шукаючи не дуже високе місце, над яким можна було б перелетіти хребет. Час від часу кидали оком на сніговий і крижаний покрив унизу, розмірковуючи, чи зважились би ми на таку подорож, якби мали простіше і не таке сучасне обладнання. Ми були трохи здивовані, коли побачили, що місцевість виявилась далеко не такою пересіченою, як ми чекали, і що розколини та інші складні місця навряд чи могли б завадити Скотту, Шеклтону або Амундсену пройти тут із саньми. Деякі льодовики, виявляється, підступали до суцільної низки перевалів, відкритих усім вітрам, і, діставшись до обраного нами, ми пересвідчились, що він не був винятком.

Неможливо описати відчуття тривожного очікування, з яким ми готувались обігнути вершину і зазирнути у пустельний світ, де не ступала нога людини, хоча не було жодних підстав вважати, що він суттєво відрізнятиметься від уже бачених і пройдених нами районів. У цих горах-вартових, у звабливій опаловій безодні неба поміж вершинами принишкла якась страшна таємниця, і це відчуття неможливо було передати словами. Тут річ була, радше, в неясному психологічному символізмові й естетичних асоціаціях, що, своєю чергою, перепліталися з екзотично забарвленими поезією і живописом, з архаїчними міфами, що ожили на сторінках таємничих заборонених фоліантів. Навіть пориви вітру несли щось лиховісне, і часом здавалося, що його завивання переходило у незвичайний свист і трубні звуки в ті миті, коли він залітав у численні лункі печери, а потім виривався звідти. Тональність цих звуків викликала відразливі спогади — такі ж складні й неусвідомлені, як і будь-які інші, що клубочаться у темних закутках душі.

Літак повільно знижувася і, судячи з показників анероїда[109], тепер летів на висоті 23 570 футів[110]. Ми остаточно покинули район вічних снігів, що залишився внизу, а вище були тільки чорні й голі вершини скель, звідки починалися хвилясті льодовики, проте ці неймовірні куби, фортечні вали й наповнені відлунням печери створювали враження чогось неприродного, фантастичного, оманливого. Вдивляючись у довгу лінію височенних піків, я подумав, що міг би побачити і той, про який згадував бідолашний Лейк, з фортечним муром на самісінькій вершині. Але все вкрила пелена дивного антарктичного туману, який Лейк, мабуть, вважав за першу ознаку вулканічної активності. Перевал лежав просто перед нами, з начисто виметеним вітрами простором між похмурими і непривітними скелями. У небі за ним клубочилось мереживо хмар, залите світлом низького полярного сонця — сонця з того таємничого і далекого світу, якого ще ніколи не бачили очі людини.

Піднімемося ще трохи, і він лежатиме перед нами. Ми з Денфортом могли розмовляти лише криками, бо вітер над перевалом ревів і завивав, пересилюючи шум двигунів, а тому ми лиш обмінялись красномовними поглядами. Нарешті ми здолали останні фути і завмерли, вражено вдивляючись у світ нерозгаданих таємниць стародавньої і геть чужої землі.

V

Думаю, ми одночасно скрикнули, і в цьому вигуку змішалися всі наші почуття — подив, захват, страх і недовіра до самих почуттів, коли ми нарешті здолали перевал і побачили, що лежить за ним. Мабуть, на наше сприйняття вплинуло щось із набутих знань і досвіду. Можливо, згадалося щось подібне до гротескної форми каменів Саду Богів у Колорадо[111], а може, фантастична симетричність відшліфованих вітром скель Аризонської пустелі. Ми могли навіть вважати це видиво міражем на кшталт того, що спостерігали минулого ранку, підлітаючи до гір. Нам конче було потрібно відшукати в попередньому досвіді щось нормальне і звичне, адже нашим очам відкрилося безкрає плато зі слідами руйнівних буревіїв, а також майже нескінченні, колосальних розмірів і геометрично правильної форми кам’яні масиви з притаманною тільки їм ритмікою, їх поцятковані тріщинами і вибоїнами вершини здіймалися над крижаним панциром, що був тут завтовшки сорок-п’ятдесят футів, а подекуди навіть менше.

Неможливо було передати словами враження від цього жахливого видовища, де ми зіткнулися з диявольським порушенням усіх законів природи. На цьому неймовірно давньому плоскогір’ї, що лежало на висоті двадцяти тисяч футів над рівнем моря ще майже за п’ятсот тисяч років до появи людини, умови були непридатними для життя. Скільки сягало око, на рівнині перед нами простягалося упорядковане кам’яне плетиво, яке задля душевного здоров’я пояснювати можна було як завгодно, але не доводилося сумніватися, що воно мало рукотворне походження. Так, раніше ми цілком відкидали навіть думку про те, що ці куби й фортечні мури на схилах могли бути створені не природою — та і як могло бути інакше, якщо у ті часи, коли увесь цей район уже перебував у полоні вічної зими, сама людина мало чим відрізнялася від великих мавп?

Але тепер здоровий глузд, схоже, втрачав над нами владу, адже цей неосяжний лабіринт квадратних, заокруглених і прямокутних кам’яних блоків був наочним і незаперечним доказом неможливого. Поза сумнівом, це було те саме диявольське місто-міраж в усій його застиглій, об’єктивній і невідворотній реальності. Отже, у клятої мани було цілком матеріальне підґрунтя — цей немислимий кам’яний лабіринт проектував своє зображення через гірське пасмо за всіма законами оптики і відбивався у хмарі крижаного пилу. Звісно, дещо фантом перебільшив і спотворив, показував те, чого не було насправді, але тепер, коли ми бачили першооснову, вона здалася нам ще страшнішою і загрозливішою за свою примарну подобу.

Тільки неймовірна, нелюдська масивність монументальних кам’яних веж і фортечних мурів врятувала усе це від цілковитого знищення за сотні тисяч — якщо не мільйонів — років існування у похмурому гірському районі на краю Землі. «Вінець світу[112]… Дах світу…» — з наших вуст злітали малозрозумілі фрази, коли ми заворожено споглядали неймовірне видовище. Я знову пригадав химерні давні міфи, що так настирливо переслідували мене, відколи я уперше побачив цей мертвий антарктичний світ: про демонічне плато Ленґ, Мі-Го, страхітливу Снігову людину з Гімалаїв, про нелюдське походження Пнакотикських рукописів, про культ Ктулху, Некрономікон і гіперборейські легенди [113]про позбавленого форми Тсатоґґуа і пов’язане з ним ще безформніше космічне поріддя.

Місто простягалося рівниною в усіх напрямках, воно мало щільну забудову, і хоч як уважно наші очі вдивлялися чи то у праву, чи то у ліву його частину, що тяглися уздовж невисоких передгір’їв, які відділяли його від власне гірського масиву, нам здавалося, що ніякого просвіту між спорудами нема взагалі, хіба прозирала зовсім невелика прогалина ліворуч від нашого перевалу. Зовсім випадково ми натрапили на невелику частину чогось такого, що не піддавалося вимірюванню. Передгір’ям де‑не-де пролягали чудернацькі кам’яні конструкції, що з’єднували жахливе місто зі знайомими нам кубами та мурами — вочевидь, оборонними спорудами. Вони, як і дивні печери, були однаково міцними на внутрішніх і на зовнішніх схилах гір.

Безіменний кам’яний лабіринт складався переважно зі стін заввишки від десяти до ста п’ятдесяти футів, і це не враховуючи невидимої під льодом частини, завтовшки від п’яти до десяти футів. Їх спорудили з велетенських брил темного стародавнього кристалічного сланцю та піщанику — у багатьох випадках це були брили розміром 4 × 6 х 8 футів, — хоча у деяких місцях, здавалося, стіни вирізьбили з цільної корінної породи докембрійського періоду. Споруди були різного розміру, чимало з них нагадували за будовою величезні стільники, деякі — меншого розміру — стояли окремо. Загалом серед споруд переважали конічні, пірамідальні і терасові форми, хоча траплялося чимало побудованих у вигляді циліндрів, правильних кубів та їх скупчень, варіацій на тему прямокутників і чудернацьких похилених п’ятикутних будинків, які віддалено нагадували сучасні фортифікаційні споруди. Будівничі постійно та зі знанням справи використовували арки, і, ймовірно, в період розквіту деякі споруди міста увінчували бані.

Усі ці кам’яні будинки страшенно вивітрилися, а скрижанілу поверхню, з якої здіймалися у небо башти міста, покривали уламки брил, що обвалилися ще у прадавні часи. Там, де льодовий покрив був прозорим, ми бачили нижні частини гігантських споруд; кам’яні мости непогано збереглися і на різних рівнях з’єднували численні башти. На стінах, не вкритих льодом, ми помітили сліди зруйнованих таких самих і ще вищих мостів. Придивившись пильніше, ми зауважили незліченну кількість досить великих вікон, декотрі з них прикривали віконниці, виготовлені колись із дерева — тепер воно скам’яніло, однак у більшості випадків вікна загрозливо і лиховісно зяяли порожніми очницями. Будівлі стояли переважно без дахів, верхні краї стін були нерівними, хоча й заокруглені завдяки вітрам; водночас, незважаючи на повсюдну руйнацію і занепад, інші споруди, конусоподібної або пірамідальної форми, що стояли в оточенні вищих будинків, збереглися у незайманому вигляді. Нам пощастило навіть роздивитися через бінокль щось подібне до оздоблення на карнизах — воно складалося з уже знайомих нам груп цяток, наявність яких на давніх мильних каменях тепер набувала значно більшої ваги.

У багатьох місцях будинки стояли зруйновані дощенту, а льодовий покрив мав глибокі розколини суто геологічного походження. Подекуди стіни розсипалися до самого льоду. Широка смуга від внутрішньої частини плато аж до розколини у передгір’ї десь за милю ліворуч од нашого перевалу була цілком вільна від забудови. Ми зробили висновок, що це могло бути річищем великої річки, що протікала містом мільйони років тому, у третинний період, і впадала в якусь підземну безодню біля велетенських гір. Звісно ж, увесь цей район з його печерами, безоднями й підземними таємницями був геть неприступним для людей.

Згадуючи, як нас приголомшило споглядання цього неймовірного видовища — міста, що вціліло з незапам’ятних часів до появи людини, можу лише дивуватися, як нам пощастило зберігати видимість душевної рівноваги. Певна річ, ми усвідомлювали — щось не так із хронологією, науковими теоріями або нашою свідомістю, однак змогли опанувати себе і продовжували вести літак, помічали безліч деталей і зробили цілу серію фотознімків, які ще можуть добре прислужитися і нам, і всьому людству. У моєму випадку, можливо, допомогли вкорінені навички вченого, бо почуття розгубленості й страху поступилися нездоланній допитливості та прагненню дізнатися про одвічні таємниці, з’ясувати, що за істоти створили цей гігантський мегаполіс та мешкали в ньому і які стосунки вони могли підтримувати з тогочасним світом або з представниками інших вимірів.

Це місто аж ніяк не можна було назвати звичайним. Воно могло бути осердям, центром прадавньої і неймовірної сторінки земної історії, про сліди якої туманно згадували тільки у неясних і перекручених міфах і яка повністю зникла серед хаосу і потрясінь задовго до того, як будь-яка відома нам людська раса пішла у своєму розвиткові далі за мавпу. Перед нами простягалася палеогеновий мегалополіс, порівняно з яким овіяні легендами Атлантида й Лемурія[114], Коморія і Узулдарум[115], а також Олейто у землі Ломар[116] були сьогоденням, навіть не учорашнім днем. Цей мегалополіс можна було порівняти з такою нечестивою доісторичною давниною, як Валузія[117], Р’льєх, Іб у землі Мнар[118], Безіменне місто в Аравійській пустелі[119], про які згадували тільки пошепки. Коли ми пролітали над лісом застиглих велетенських башт, моя уява подеколи виходила за межі розумного і блукала без певної мети у царстві фантастичних асоціацій, намацуючи зв’язок між цим загубленим світом і деякими з моїх божевільних думок щодо жахів, пережитих у таборі.

Задля зменшення ваги літака ми лише частково наповнили його баки пальним, тож мусили бути обачними під час проведення досліджень. Проте навіть за цих умов ми подолали — точніше, пролетіли — величезну відстань і знизилися до висоти, де практично не було вітру. Здавалося, не було меж ані гірському пасму, ані жахливому кам’яному місту, що підступало аж до самих узгір’їв. П’ятдесят миль польоту над хребтами в усіх напрямках не показали значних відмінностей у лабіринті, що, намагаючись вирватися з кам’яного полону, прокладав собі дорогу крізь вічну кригу. Втім, траплялися і вельми цікаві речі, як‑от візерунки, вирізьблені на стінках каньйону, де широка колись річка пробивала шлях через передгір’я, наближаючись до місця впадіння у безодню. Тут невідомі різьбярі перетворили відроги на велетенські стовпи, і щось у їх загостреній діжкоподібній формі викликало у мене з Денфортом якісь неясні, неприємні та тривожні спогади.

Ми також натрапили на відкриті простори у вигляді п’ятикутних зірок — вочевидь, місця громадських зібрань — і звернули увагу на численні нерівності. Там, де здіймався пагорб, його зазвичай перетворювали на таку-сяку кам’яну споруду, однак ми помітили щонайменше два винятки з цього правила. В одному випадку камінь занадто стерся, аби розібрати, що на ньому вирізьбили, а в іншому з міцної скелі зробили фантастичний монумент конічної форми, що віддалено нагадував славнозвісний Зміїний Надгробок у давній долині Петри[120].

Полетівши від краю гірського масиву у глиб континенту, ми виявили, що місто не було безмежним, хоча, здавалося, і тяглося вздовж хребтів у безкінечність. Здолавши іще з тридцять миль, ми помітили, що дивовижні кам’яні будівлі почали траплятися рідше, а ще за десять миль перед нашими очима вже лежала гола пустеля без жодних ознак вигадливих споруд. Річище поза містом було позначене широкою впадиною, тоді як сама поверхня плато полого підіймалася і зникала в тумані десь на заході.

Дотепер ми не приземлялися, але було немислимо залишити плато, не спробувавши потрапити до цих моторошних споруд, тож ми вирішили знайти рівне місце ближче до перевалу і, посадивши літак, обстежити район пішки. Хоча ці спадисті схили були частково укриті руїнами, ми знизилися і невдовзі виявили чимало придатних для посадки місць. Обравши найближче до перевалу — адже нам ще треба було повертатися до табору через гірське пасмо, — ми точно о дванадцятій тридцять сіли на рівний майданчик, укритий товстим шаром щільного снігу, де ніщо не могло перешкодити нам за якийсь час швидко і легко злетіти.

Ми не вважали за потрібне робити навколо літака захисну споруду зі снігу, адже вітру майже не було, та ми й не думали надовго тут затримуватися. Відтак ми переконалися, що лижні шасі у літака цілком надійні, а важливі деталі двигуна убезпечені від обмерзання. Для нашої подорожі пішки ми зняли зайвий хутряний одяг і взяли тільки найнеобхідніше: кишеньковий компас, фотокамеру, невеликий запас харчів, папір і товсті записники, геологічний молоток і долото, сумки для зразків, моток линви, потужні електричні ліхтарі, а також запасні батареї. Усі ці речі були в літаку на випадок можливої посадки для фотографування, виконання замальовок і топографічних креслень, а також для відбору зразків скельних порід на схилах або у гірських печерах. На щастя, ми мали достатньо паперу, який можна було порвати і скласти у вільну сумку для зразків, щоб, як ті казкові Гензель і Ґретель, позначати шлях у підземних лабіринтах — це знадобилося б, якби ми знайшли печери без сильних протягів, в іншому випадку нам би довелося робити позначки на камені.

Обережно спускаючись гірським схилом по твердій льодовій шкаралупі до кам’яного лабіринту, що неясно вимальовувався у молочно-білому серпанку, ми майже так само гостро відчували наближення до якихось див, як і чотири години тому, підлітаючи до перевалу через цей неосяжний гірський хребет. Звісно, тепер ми краєм ока уже побачили неймовірну таємницю, яку приховували ці гори-велетні, однак перспектива опинитися всередині цих прадавніх стін, зведених розумними істотами мільйони років тому, задовго до появи людського роду на Землі, була аж ніяк не менш страшною і потенційно згубною за своїми наслідками через її космічну неприродність. Хоча розріджене повітря на такій висоті певною мірою утруднювало виконання будь-якої фізичної роботи, ми з Денфортом почувалися нівроку і вважали, що нам до снаги зробити все, що знадобиться. Ми ступили ще кілька кроків і опинилися перед покритими снігом безформними руїнами, трохи далі без даху стояло укріплення заввишки десять-одинадцять футів. Саме до нього ми і простували, а коли нарешті торкнулися велетенських обвітрених кам’яних брил, почувалися так, наче встановили небувалий і мало не блюзнірський зв’язок із давно минулими епохами, куди людині шлях був зазвичай закритий.

Укріплення мало форму п’ятикутної зірки, віддаль від одного її кута до іншого була футів зо триста; мур складався з різного розміру брил піщанику юрського періоду, в середньому шість на вісім футів. Ряд стрілчастих отворів або вікон чотирьох футів завширшки і п’яти заввишки були рівномірно розміщені між зовнішніми та внутрішніми кутами зірки, на висоті чотирьох футів над скрижанілою поверхнею. Зазирнувши через них досередини, ми виявили, що товщина муру щонайменше п’ять футів, усередині немає перегородок, а на стінах збереглися сліди різьбленого орнаменту і барельєфів, про що ми здогадувались і раніше, пролітаючи над подібними спорудами на малій висоті. Нижня частина приміщень, вочевидь, теж мала якесь оздоблення, але будь-які його сліди були тепер заховані під товстим шаром снігу та льоду.

Ми проповзли досередини через одне з віконець і безуспішно намагались роздивитися майже стерті настінні візерунки, так само було марною справою розгледіти те, що лежало під крижаною підлогою. Під час розвідувального обльоту ми бачили, що багато будинків у самому місті були скуті льодом менше за інші, і, можливо, якщо ми потрапимо до приміщень, над якими ще зберігся дах, нам пощастить знайти цілковито вільні від криги нижні поверхи. Перш ніж покинути фортецю, ми ретельно усе сфотографували і уважно оглянули могутні брили стін без будь-яких слідів розчину, що міг би їх скріплювати. Дуже шкода, що з нами не було Пебоді, його прикладні наукові знання могли підказати нам, яким чином укладали ці велетенські брили у неймовірно далекі часи, коли й постало це місто.

У моїй пам’яті назавжди закарбувалися всі подробиці тої півмилі шляху до міста, коли високо над головами, зриваючись з гірських вершин, люто завивав і свистів вітер. Тільки у страшних нічних снах могли явитися комусь із смертних ті оманливі видіння, які відкрилися нам з Денфортом. Між нами і шумовинням туману на заході бовваніли похмурі громаддя чорних кам’яних веж, і хай звідки ми дивилися, нас незмінно вражали їх вигляд і незвичайні форми. Це був міраж, втілений у твердому камені, і якби не світлини, я й сам би мав сумніви щодо реальності цієї картини. Кладка виглядала подібною до баченої в оглянутій нами фортеці, однак практично неможливо описати ті чудернацькі форми, яких вона набувала у міських спорудах.

Навіть світлини неспроможні передати безмежно химерного, неймовірного розмаїття, надприродної масивності й цілковито нелюдської екзотичності цих форм. Тут були геометричні фігури, для яких Евклід навряд чи дібрав би назви — неправильної форми зрізані конуси, виклично непропорційні тераси, шпилі з банеподібними потовщеннями, групи обламаних колон і п’ятикутні або гостроверхі споруди, які вражали божевільною гротескністю. Наблизившись, ми змогли побачити під прозорими ділянками криги трубчасті кам’яні містки, що дивним чином і на різній висоті сполучали розкидані споруди. Складалося враження, що тут взагалі не було упорядкованих вулиць, а там, де прадавня річка несла води через місто до гірських хребтів, за милю ліворуч виднілася ділянка відкритої місцевості.

У біноклі ми змогли роздивитися зовнішні горизонтальні майже стерті барельєфи та орнаменти з груп цяток, і в нашій уяві почала складатися картина міста, яким воно колись було — навіть попри те, що тепер майже не лишилося дахів, шпилів і бань. Загалом місто поставало як переплетення подібних до глибоких каньйонів кривих провулків та вуличок, деякі з яких перетворилися майже на тунелі через навислі над ними кам’яні брили та аркові мости. Зараз воно розкинулося перед нами як видиво зі сну на тлі пелени туману, крізь який до нас із півночі пробивалося рожеве світло низького антарктичного сонця. Коли ж на якусь хвильку сонячні промені зустріли на своєму шляху щільнішу за туман перепону, весь краєвид накрило тінню, і в усьому почала відчуватися неясна загроза, яку мені важко описати. Навіть далеке завивання і гудіння вітру серед гірських перевалів у нас за спиною набуло якогось сповненого лиховісними нотами звучання. Наприкінці нашого спуску до міста довелося йти надзвичайно крутим схилом, по краях якого оголена скельна порода наштовхнула на думку, що колись дуже давно тут була штучна тераса. Ми дійшли висновку, що під льодом мають бути сходи або щось до них подібне.

Коли ми нарешті увійшли до самого міста-лабіринту і почали пробиратися між уламками брил, нам здалося, наче ми стали меншими — через гнітючу близькість гігантських потрісканих і зруйнованих стін, які були буквально скрізь, а тому наші почуття знову почали виходити з-під контролю, і просто диво, як нам пощастило зберегти самовладання. Денфорт був украй знервований і почав висловлювати геть недоречні, навіть образливі думки з приводу жахів, що сталися у таборі. Я відкидав його припущення тим рішучіше, чим більше і сам потрапляв під вплив цього химерного свідка подій сивої давнини. Уява Денфорта розбурхалася: він твердив, що в одному місці — там, де вкрита уламками вуличка робить крутий поворот — бачив нечіткі сліди на поверхні, і це йому дуже не сподобалось; в іншому місці він зупинився, прислухаючись до начебто ледь чутних звуків, які долинали не знати звідки — як він казав, то були притлумлені звуки сурми, які нагадували завивання вітру в гірських печерах, а водночас вирізнялися чимось невловимим. Наштовхували на тривожні роздуми і повсюдна п’ятикутність навколишньої архітектури, і кілька дивних настінних орнаментів, відтак у нашій підсвідомості народжувалися страшні підозри щодо первісних істот, які створили це нечестиве місто і жили в ньому.

Проте у нас іще не зовсім згас потяг до наукових досліджень та пошуку пригод, і ми механічно продовжували збирати зразки скельних порід із брил у стінах, нам хотілося мати їх якомога більше, аби зробити правильні висновки щодо віку міста. Ніщо не свідчило, що каміння у великих зовнішніх стінах слід датувати раніше, ніж юрським чи нижньокритським періодом, так само і в усьому місті не було жодного камінчика старшого за добу пліоцену[121]. З цілковитою упевненістю можна було сказати, що ми блукали містом, яке перебувало в полоні смерті щонайменше 500 тисяч років, а вірогідно, навіть більше.

Блукаючи цим похмурим, наче присмерк, кам’яним лабіринтом, ми зупинялися перед кожним приступним отвором, аби зазирнути всередину і оцінити можливість туди увійти. До одних отворів ми не могли дотягтися, інші ж відкривали шлях до скрижанілих руїн без дахів і оздоблення, на кшталт фортеці серед гір. Утім, один доволі широкий і зручний прохід наче запрошував скористатися ним і, як виявилось, вів до справжньої безодні без жодної видимої можливості туди спуститися. Час від часу нам випадала нагода оглянути скам’яніле дерево вцілілих віконниць, і на нас величезне враження справило те, що попри їх фантастичну стародавність, усе ще можна було розгледіти структуру деревини. Віконниці були виготовлені з дерева голонасінних хвойних порід мезозойської доби — а саме саговників крейдяного періоду, а також із віялових пальм і покритонасінних дерев раннього третинного періоду. Ми не знайшли нічого старшого за пліоцен. З огляду на розташування віконниць, у яких по краях збереглися сліди давно зниклих завіс чудернацької форми, вони кріпилися як зовні, так і зсередини глибоких отворів. Здавалося, їх заклинило, і завдяки цьому вони пережили спорохнявілі металеві кріплення та засуви.

За якийсь час ми натрапили на цілу низку вікон — у виступі неушкодженого величезного складчастого п’ятикутного конуса, які відкривались у простору, добре збережену кімнату з кам’яною підлогою, однак розташовувалися занадто високо, а тому ми не могли потрапити туди без мотузки. Вона у нас була, однак ми не хотіли без крайньої потреби спускатися з двадцятифутової висоти — особливо враховуючи розріджене повітря над цим плато, де серце і так працювало з великим навантаженням. Ця величезна кімната була, вірогідно, залою або форумом, і наші електричні ліхтарики освітили чіткий, опуклий і, варто сказати, вражаючий барельєф, що оперізував широкими смугами стіни зали, чергуючись із такими ж широкими смугами арабесок. Це місце ми запам’ятали, щоб повернутися, якщо не знайдемо доступнішого приміщення.

Але зрештою ми знайшли саме такий вхід, який шукали — арку завширшки шість і заввишки десять футів, де колись закінчувався повітряний місток через вуличку на висоті п’яти футів над поверхнею. Такі склепінчасті переходи, звісно, будувалися на одному рівні з горішніми поверхами, а в цьому випадку один із поверхів уцілів і до нього можна було підступитися. Споруда, що складалася з кількох прямокутних терас, стояла ліворуч від нас, а вікнами дивилася на захід. По інший бік провулка, де зяяв ще один арковий отвір, стояла побита вітром циліндричної форми споруда без вікон, проте з круглим наростом на висоті десяти футів над проходом. Всередині споруди була цілковита темрява, і здавалося, що склепінчастий отвір веде у безмірну порожнечу.

Купа уламків значною мірою полегшувала нам прохід до великого будинку ліворуч, але ми якусь хвильку вагалися, перш ніж скористатися такою жаданою нагодою, адже хоча ми вже й проникли у доісторичний лабіринт, треба ще було набратися духу, аби увійти до вцілілої з нечувано давніх часів споруди, страхітлива природа якої ставала дедалі очевиднішою. Врешті-решт ми таки наважились і через купу уламків дісталися зяючого отвору. Під ногами виявилася підлога з великих сланцевих плит — схоже, ми потрапили до відгалуження довгого високого коридору з рельєфними візерунками на стінах.

Виявивши, що з коридору на всі боки розходяться аркові проходи, ми усвідомили, наскільки складною може бути система розташування кімнат, а тому настав час вдатися до методи Гензеля і Ґретель. Дотепер, аби не загубитися, нам було достатньо компасів та гірських вершин між баштами, що слугували орієнтиром, але тепер виникала потреба знайти їм замінник. Ми порвали увесь зайвий папір на клаптики відповідного розміру, поклали до сумки, яку мав нести Денфорт, і приготувались використовувати ці клаптики якомога ощадливіше. Такий спосіб, вірогідно, міг би порятувати нас від небезпеки заблукати, позаяк у давній споруді не було відчутних протягів. У разі якщо протяг посилиться або у нас вичерпається запас паперу, ми завжди зможемо скористатися надійнішим, проте більш складного і повільного методу — зарубок на камені.

Неможливо було зрозуміти, як далеко сягав цей лабіринт, не спробувавши його дослідити. Споруди в місті так щільно й густо стояли одна біля одної, що ми цілком могли переходити від однієї до іншої по закутих у лід містках, крім тих випадків, коли трапиться якась розколина геологічного характеру або обвал, адже обмерзання майже не торкнулося нутрощів масивних споруд. Мало не скрізь, де ми натрапляли на прозору кригу, крізь її поверхню було видно щільно зачинені віконниці, начебто місто залишили у такому вигляді, допоки льодова кірка не скує усю його нижню частину до кінця часів. І справді, виникало дивне враження, що в місті свідомо все позачиняли, залишивши його в якусь темну давно минулу добу, а його мешканці аж ніяк не стали жертвами якогось несподіваного лиха або поступового занепаду. А що як мешканці міста могли передбачити зледеніння і en masse [122]покинули його у пошуках притулку, не приреченого на загибель? Доведеться зачекати з відповіддю на запитання, які геофізичні умови сприяли формуванню льодової кірки в цих краях, але навряд чи це тривало надто довго. Можливо, під власною вагою спресувався і скрижанів сніг, можливо, сталася повінь або з гір зійшли снігові лавини — причиною могло стати геть усе, а уява в цьому місці могла намалювати будь-що.

VI

Не хотів би обтяжувати читача послідовним і детальним звітом про наше блукання в цьому давньому та схожому на стільники печерному лабіринті, в цьому жахливому вмістилищі віковічних таємниць, де вперше за незліченні тисячоліття літало відлуння людських кроків. Це рішення видається ще виваженішим через страшні драми та відкриття, що постали перед нами після вивчення повсюдного настінного різьблення. Світлини, зроблені при спалахах фотоапаратів, великою мірою сприятимуть підтвердженню правдивості сказаного, і залишається тільки пошкодувати, що нам забракло плівки, аби сфотографувати більше. Проте, коли скінчилися запаси плівки, ми робили замальовки усього вартого уваги.

Будівля, до якої ми увійшли, була величезна і майстерно зведена — блискучий зразок архітектури невідомої геологічної минувшини. Внутрішні перестінки були тонші за зовнішні стіни, однак чудово збереглися на нижніх поверхах. Складності лабіринту додавали різновисокі поверхи, притаманні усьому місту, і ми майже напевно одразу б загубилися, якби не позначали пройдений шлях клаптиками паперу. Спершу ми вирішили обстежити ветхіші горішні приміщення, а тому видерлися футів на сто вгору, туди, де просто неба руйнувалися кімнати, засипані снігом через відсутність даху. Ми підіймалися вгору, долаючи високі кам’яні плити з ребристою поверхнею, які повсюдно використовувалися замість східців. Кімнати, які нам траплялися на шляху, були найрізноманітніших форм і розмірів — від п’ятикутних і трикутних до цілком кубічних. Можна з упевненістю сказати, що, як правило, вони були завбільшки 30 x30 футів, а заввишки — двадцять, хоча траплялися й більші. Ретельно обстеживши горішні частини, ми поверх за поверхом спустились у нижні приміщення і незабаром виявили, що потрапили у нескінченний лабіринт, де кімнати й коридори переходили одні в інші та, вірогідно, вели до якихось безмежних територій поза цією спорудою. Циклопічна масивність і гігантські розміри усього, що нас оточувало, почали пригнічувати, а в обрисах, пропорціях, оздобленні й конструктивних особливостях цього немислимо давнього мурування вгадувалось щось глибоко нелюдське. З настінних зображень ми дуже швидко зрозуміли, що цьому жахливому місту вже багато мільйонів років.

Ми поки що не могли знайти пояснення інженерним принципам, за якими ці величезні кам’яні брили були урівноважені та припасовані одна до одної, хоча давні будівельники безумовно покладалися на можливості арки. У пройдених нами кімнатах не було геть ніяких меблів, і ця обставина підтверджувала припущення, що місто покинули відповідно до заздалегідь продуманого плану. Головною рисою декору була майже універсальна система барельєфів, які довгими горизонтальними смугами завширшки у три фути покривали стіни від стелі до підлоги і чергувалися із такої ж ширини смугами вигадливого орнаменту. У цього правила були винятки, однак вони лишень підтверджували його загальність. Втім, доволі нерідко низка гладких картушів[123] з чудернацьки розташованими групами цяток могла трапитися і серед орнаментальних смуг.

Досить скоро ми зауважили довершену техніку різьблення, яка в естетичному вимірі відповідала найвищим взірцям досконалості, однак в усіх своїх проявах була чужою геть усім мистецьким традиціям людства. Жодна скульптура, яку мені доводилось бачити, за майстерністю виконання не могла зрівнятися з тими витворами. Найдрібніші деталі рослинного і тваринного світу були передані на диво точно і яскраво, незалежно від глибини і масштабу різьблення; абстрактніші композиції вражали дивовижною складністю. Візерунки свідчили про глибоке знання законів математики і дивували поєднанням примхливих симетричних кривих та кутів, раз по раз відтворюючи число п’ять. У рельєфних смугах дотримувалися суто формалістичної традиції зі своєрідним ставленням до перспективи, однак сила їхнього художнього впливу була надзвичайною, попри те, що нас від того часу відділяла ціла прірва тривалих геологічних періодів. Метод їх творення полягав у незвичайному зіставленні поперечного перетину предмета з його двовимірним силуетом, що свідчило про схильність до аналітичної психології, якою не переймалася жодна інша відома нам раса минулого. Марно навіть порівнювати це мистецтво з представленим у музеях. Ті, хто бачив наші світлини, можливо, помітять, якою мірою зображене на них нагадує дивовижні концепції найсміливіших футуристів.

Орнамент у вигляді візерунків був виконаний технікою заглибленого рельєфу, утопленого в стіни на один-два дюйми. Коли з’явилися картуші з групами цяток — очевидно, це були написи якоюсь невідомою первісною мовою, в якій використовувалася незнайома абетка — сам орнамент був заглиблений на півтора дюйми, а цятки — ще додатково на півдюйма. Зображення на смугах були виконані технікою низького рельєфу і заглиблені у товщу стіни на два дюйми. На деяких зразках ми помітили майже невидимі сліди від фарби, хоча невблаганний час практично знищив будь-які ознаки пігментації. Що більше ми вивчали незвичайну техніку виконання художніх робіт, то більше нею захоплювалися. За неухильною традиційністю стилю можна було помітити неабияку спостережливість і графічну майстерність митців, і, відповідно, наслідування певних канонів ще більшою мірою символізувало й підкреслювало реальну природу або суттєві відмінності зображуваних предметів. А ще ми відчували, що окрім цих легко помітних визначальних якостей є ще інші, які нам годі усвідомити. Деякі особливості неявно натякали на приховані символи та впливи, зрозуміти які глибше і тонше могли б допомогти інший ментальний та емоційний досвід і ширший або й цілком відмінний сенсорний апарат.

Теми для скульптурних робіт, вочевидь, були запозичені з життя уже неіснуючої епохи і охоплювали значну кількість історичних сюжетів. Ця надмірна заглибленість первісної раси в історію — за випадковим збігом обставин, вона дивовижним чином зіграла на нашу користь — подарувала нам приголомшливу кількість інформації, а тому ми віддали перевагу фотографуванню та замальовкам, а не іншим дослідженням. У деяких кімнатах серед домінуючих знайомих інтер’єрів новим елементом виглядали мапи, астрономічні таблиці та інші наукові композиції у збільшеному масштабі — усе це вельми нехитро і красномовно підкріплювало інформацію, яку ми уже зібрали завдяки вивченню барельєфів та візерунків. Натякаючи, що може статися, якщо я оприлюдню всю інформацію, якою володію, я сподіваюсь лише, що моя розповідь не стане причиною перемоги нерозсудливої цікавості над здоровим глуздом і обережністю у тих, хто мені повірить. Може статися лихо, якщо хтось із них поспішить вирушити до цього жахливого царства смерті, знехтувавши застереженням, яке мало на меті утримати їх від такого бажання.

Високі вікна і здоровенні двадцятифутові дверні проходи перетинали візерунки та барельєфи стін; подекуди в них іще збереглися скам’янілі дерев’яні планки — майстерно вирізьблені та відшліфовані, — які колись були частинами віконниць і дверей. Усі металеві кріплення давно розпались, але деякі двері лишилися на місці, тож нам довелося вибивати їх, аби пройти з однієї кімнати до іншої. Віконні рами з дивним прозорим склом, переважно еліптичної форми, подекуди вціліли, однак було їх небагато. Нерідко ми натрапляли на величезні ніші, головним чином порожні, хоча коли-не-коли в них траплялися доволі дивні предмети, вирізані із зеленого мильного каменю: очевидно вони були поламані або низької якості, тому їх і покинули тут. Решта отворів мала, поза сумнівом, стосунок до тогочасних механічних пристроїв — систем опалення, освітлення і чогось подібного, — їх ми бачили зображеними на барельєфах. Стелі вирізнялися простотою, проте інколи були інкрустовані шматочками зеленого каменю або плитками, які тепер майже всі повідпадали. Місцями підлога теж була вимощена такими плитками, але загалом переважав звичайний камінь.

Як я уже казав, у приміщеннях не було меблів або іншого майна, яке можна було забрати, однак скульптурні роботи давали чітке уявлення про дивні пристрої, які колись стояли у цих схожих на склепи лунких кімнатах. На горішніх поверхах, над кригою, густим шаром лежали уламки, сміття, скалки, але на нижніх рівнях було чистіше. У деяких нижніх кімнатах і коридорах мало що лишилося, крім пилу з піском та старовинних орнаментів, а інші мали такий вигляд, наче у них щойно замітали. Звісно, у тих місцях, де траплялися тріщини і проломи, нижні поверхи були засмічені, як і горішні. Центральна зала — як і в інших спорудах, бачених нами з борту літака — давала світло решті внутрішніх приміщень, рятуючи їх від повної темряви, тож ми нечасто користувалися електричними ліхтарями на горішніх поверхах, хіба коли розглядали окремі деталі барельєфів. Під шапкою льоду темрява густішала, а в багатьох приміщеннях найнижчого поверху панувала майже суцільна темрява.

Щоб скласти бодай якесь уявлення про наші думки й почуття, коли ми, в полоні вічної тиші, опинились у давно покинутому лабіринті, спорудженому нелюдським промислом, доведеться проаналізувати неймовірно хаотичну картину перебігу настроїв, спогадів і вражень. Аби приголомшити будь-яку чутливу людину, достатньо було лишень самої неймовірної давнини міста і страшного запустіння, що панувало в ньому, але на додачу до цього, ми ще й пережили незрозумілий жах у таборі і були вражені тими одкровеннями, що їх відкрили різьблені стіни навколо нас. Добре збережені барельєфи не припускали ніякої двозначності, і варто було лиш кинути на них погляд, як відкривалася страшна правда: було б наївно стверджувати, що ми з Денфортом не здогадувались про неї раніше, хоча й ретельно уникали навіть натяків на неї. Не лишалося жодних сумнівів щодо того, чим були істоти, які звели це місто і жили в ньому мільйони років тому, коли предками людини були примітивні давні ссавці, а тропічними степами Європи й Азії блукали велетенські динозаври.

Раніше ми відчайдушно — кожен сам по собі — чіплялися за припущення і навіть стояли на тому, що повсюдний мотив п’ятикутності є не що інше, як певна ознака культурного і релігійного возвеличення стародавнього природного об’єкта, який, вочевидь, уособлював принцип п’яти кутів, як декоративні мотиви мінойської культури на Криті свідчили про вшанування священного бика, в Єгипті — скарабея, у Римі — вовчиці та орла, а у диких первісних племен — якої-небудь тотемної тварини. Однак цей «острівець порятунку» тепер нічим не міг зарадити, і ми мусили визнати реальність, яка перевертала всі наші висновки з ніг на голову і яку, поза сумнівом, уже давно передбачив наш читач. Я навіть тепер навряд чи зможу викласти свої міркування на папері, але, можливо, в цьому і не буде потреби.

Істоти, які свого часу спорудили ці страхітливі кам’яні жахіття і мешкали в них у добу динозаврів, самі не були динозаврами — усе виглядало значно гірше. Динозаври були представниками молодого покоління тварин, проте їм бракувало мізків, а от будівничі міста були старими і мудрими й залишили по собі сліди на каменях, вік яких уже тоді обчислювався тисячею мільйонів років… каменях, що стали будівельним матеріалом ще до того, як життя на Землі просунулось у своєму розвитку далі групи піддатливих до змін клітин… каменях, які лягли у стіни ще до того, як на Землі виникло справжнє життя. Ці будівничі були справжніми творцями і господарями тогочасного життя, саме вони, поза сумнівом, стали тим першоджерелом страхітливих старих міфів, на яке боязко натякають Пнакотикські рукописи і Некрономікон. Вони і були тими самими Великими Древніми, що прийшли із зірок на Землю, коли вона була ще молодою — істоти, сформовані у ході чужої еволюції, які володіли незвичайними для цієї планети якостями. І тільки уявіть собі, що ми з Денфортом лише день тому дивилися на фрагменти їхніх скам’янілих за тисячоліття тіл… і що горопашний Лейк зі своєю командою бачив їхню справжню оприявлену подобу…

Звісно, я зараз не можу сказати, в якому порядку ми збирали інформацію стосовно цього жахливого розділу земної історії, часів до появи людини. Спочатку ми були приголомшені виявленим і припинили роботу, щоб оговтатись, а коли відновили систематичне обстеження, була вже третя година. Скульптури у будівлі, в яку ми увійшли, належали до відносно пізнього часу — можливо, їм було близько двох мільйонів років — з огляду на геологічні, біологічні й астрономічні ознаки. Вони уособлювали напрям мистецтва, який можна було назвати пізнім порівняно з тими зразками, які ми знайшли у старіших будинках під шаром криги. Одна споруда, витесана із суцільної скелі, схоже, мала вік від сорока до п’ятдесяти мільйонів років і належала до пізнього еоцену або раннього крейдяного періоду. Її прикрашали барельєфи, які за майстерністю виконання перевершували будь-які інші, що нам траплялося бачити, за одним суттєвим винятком; ми зійшлися на думці, що то найдавніша споруда міста.

І якби не потреба давати пояснення стосовно тих світлин, які скоро будуть опубліковані, я б утримався від коментарів те те, що саме я виявив і яких висновків дійшов, аби мене не запроторили до божевільні. Звичайно, деякі давні барельєфи, які зображають зіркоголових істот в добу до зародження життя на Землі, коли вони жили на інших планетах, в інших галактиках або в інших всесвітах, можна було б зарахувати до зразків фантастичної міфології, вигаданої самими істотами, однак деякі з вирізьблених на стінах діаграм і креслень неймовірним чином настільки близькі до новітніх відкриттів у математиці й астрофізиці, що страшно й подумати. Тож, коли я оприлюдню світлини, висновки нехай роблять інші.

Цілком природно, жоден з барельєфів, які ми побачили на стінах, не оповідав усієї історії, ми навіть не змогли встановити правильної послідовності її етапів. Деякі з великих залів були цілком відособленими приміщеннями з різьбленнями, сюжетно не пов’язаними з рештою, тоді як на стінах цілої низки кімнат і коридорів відображалась неперервна хроніка подій. Найкращі карти та діаграми розташовувались на стінах моторошного підземелля, нижчого навіть за рівень стародавнього підмурівка — квадратної каверни завширшки двісті футів і глибиною шістдесят, яка майже напевно свого часу виконувала роль навчального центру або чогось подібного. У різних кімнатах і будинках стіни рясніли набридливими повтореннями окремих тем, бо, вочевидь, певні сюжети з історії давньої раси мали особливу популярність як у художників, так і в городян. Утім, часом різні версії однієї теми виявлялись корисними, допомагали пролити світло на спірні питання і заповнювати прогалини.

Я й досі дивуюся, як нам пощастило так багато з’ясувати за короткий проміжок часу. Звісно, ми навіть тепер про деякі речі маємо лишень схематичне уявлення, і багато що нам стало зрозуміло тільки після вивчення світлин і замальовок. Можливо, нервовий напад у Денфорта пояснюється саме пізнішим вивченням матеріалів — в його уяві ожили спогади і неясні видіння, які у поєднанні з надмірною чутливістю змусили його знову пережити жах, причину якого він не зважився повідомити навіть мені. Але це необхідно було зробити, адже ми не могли виступити з попередженнями, не надаючи якнайповнішої інформації, і попередження є нагальним як ніколи. У цьому незвіданому світі Антарктики, де порушено плин часу і діють ворожі закони природи, людина на собі відчуває його згубний вплив, а тому треба за будь-яку ціну відохотити людство від подальших досліджень.

VII

Одразу після розшифрування всіх записів повна історія нашої подорожі буде опублікована в офіційному бюлетені Міскатонікського університету. Я ж повідомлю тільки про найбільш значущі події, не приділяючи особливої уваги системності та послідовності викладу. Базуючись на міфах чи на чомусь іншому, скульптурні зображення повідомляли про прихід з космосу зіркоголових істот, а також багатьох інших чужинців, які в різні часи вирушали у розвідку на новонароджену, позбавлену життя Землю. Здається, вони були спроможні долати міжзоряний простір на величезних перетинчастих крилах, дивним чином підтверджуючи цікаві легенди горян, колись давно розказані мені колегою-археологом. Вони тривалий час жили під водою, будували фантастичні міста і вели страхітливі війни з невідомими ворогами за допомогою складних механізмів з використанням незрозумілих принципів керування енергією. Очевидно, знання прибульців у галузі науки і техніки були значно глибшими за наші сьогоднішні, хоча вони і вдавалися до них лише за потреби. Деякі зі скульптурних зображень свідчили, що чужинці пройшли етап механізації на інших планетах і відмовилися від неї, коли пересвідчились у її згубних наслідках для емоційної сфери. Надприродна витривалість організму і невибагливість у повсякденному житті допомогли їм пристосуватися до умов високогір’я без штучно вироблених речей, навіть без одягу, крім випадків, коли доводилося дбати про захист від стихійного лиха.

Саме під водою — спершу для харчування, а пізніше з іншою метою — ці істоти вперше на Землі створили органічні форми життя, використовуючи задля цього доступні матеріали і давно їм відомі методи. Складніші експерименти вони почали проводити тільки після знищення численних ворогів у космосі. Тим самим вони займалися й на інших планетах, виробляючи не тільки продукти харчування, але й багатоклітинні маси протоплазми, здатні під впливом гіпнозу формувати тканини тіла, перетворюючи їх на різні тимчасові органи. У такий спосіб вони створювали ідеальних рабів для виконання важких робіт і для усіляких інших потреб. Не викликає сумніву, що саме про цю глевку масу писав Абдул Альхазред у своєму жаскому Некрономіконі, згадуючи «шоґґотів». Утім, навіть цей божевільний араб припускав їх існування на Землі не інакше як в уяві шанувальників жуйки з наркотичних трав. Коли зіркоголові Древні синтезували на цій планеті найпростіші види харчових продуктів і вивели чималу кількість шоґґотів, вони дозволили іншим групам клітинних розвинутися в нові форми тваринного і рослинного життя задля різних цілей, але при цьому винищували усе, що могло б завдавати їм клопоту.

За допомогою шоґґотів, чию масу збільшили, очевидно, для роботи з важкими предметами, невеликі підводні містечка перетворили на вражаючі нескінченні лабіринти з каменю на кшталт тих, що пізніше постали і на суходолі. І справді, Древні, які легко пристосовувалися до будь-яких умов, тривалий час жили на суші в інших частинах Всесвіту і, ймовірно, зберегли навички будівництва на Землі. Вивчаючи рельєфні зображення архітектури міст палеогенового періоду включно з тим, порожніми лабіринтами якого зараз блукали, ми були вражені цікавим збігом, який поки що не намагалися пояснити навіть собі. Дахи будівель, які у реальному місті навколо нас під впливом природних чинників, звичайно, ж перетворилися на безформні руїни ще багато віків тому, на барельєфах поставали у вигляді скупчень гострих шпилів, вишуканих флеронів на конічних і пірамідальних гребенях, а також пласких зубчастих дисків на верхівках циліндричних колон. Саме їх ми побачили у лиховісному, жахаючому міражі, насланому мертвим містом, хоча у реальному кам’яному лабіринті за неосяжними горами божевілля усіх цих ознак не було уже тисячі чи й десятки тисяч років, і ми пересвідчились у цьому, підлітаючи до табору бідолашного Лейка.

Можна написати цілі томи про життя Древніх чи то під водою, чи то коли частина з них перебралася на сушу. Ті з них, що жили на мілководді, продовжували якнайповніше користуватися очима на п’яти наголовних мацаках і з їх допомогою займалися скульптурою та письмом у традиційний спосіб — стилусом по водотривкій вощеній поверхні. Ті, які жили в океанських глибинах, для освітлення використовували особливі фосфоресцентні організми і розвинули додаткові органи чуття — призматичні вії на голові, що дозволяли Древнім у критичних ситуаціях уникати залежності від світла. Скульптура та письмо мешканців глибин цікавим чином змінилися; імовірно, поверхні покривали якоюсь речовиною для забезпечення світіння, однак з барельєфів ми не зуміли цього повністю зрозуміти. Істоти пересувались у воді вплав — частково використовуючи бічні кінцівки, частково звиваючись і рухаючи нижніми мацаками з псевдоніжками. Інколи вони робили довгі ривки, допомагаючи собі двома або більше парами віялоподібних складаних крил. На суші вони часом використовували псевдоніжки, однак могли злітати на велику висоту або перелітати на значні відстані за допомогою крил. Численні тонкі мацаки, з яких відгалужувались «руки», були напрочуд чутливими, гнучкими, сильними й точними у розумінні їх м’язово-нервової координації, дозволяючи досягати високої майстерності та вправності у мистецтві та в інших сферах, що вимагали ручної праці.

Істоти були неймовірно витривалими, навіть величезний тиск морських глибин не міг завдати їм шкоди. Схоже, серед них була невисока смертність, та й то через нещасні випадки, тож цвинтарі у них були невеликими, але той факт, що вони ховали померлих у вертикальному положенні та насипали на могилах п’ятикутні кургани з надгробками і написами, змусив нас із Денфортом замислитися і зробити паузу для відновлення душевного спокою. Ці істоти розмножувалися спорами — як припускав Лейк, на зразок папоротеподібних, однак через витривалість і довговічність, а отже, і відсутність потреби у поповненні населення не заохочували значного приросту кількості особин, крім випадків, коли виникала потреба у колонізації нових територій. Молодняк швидко досягав зрілості й отримував освіту такого рівня, що нам важко навіть уявити. Інтелектуальна та естетична сфери життя досягли значних висот і спричинили появу стійких традицій і правил, про що я детальніше розповім у монографії. Залежно від того, жили Древні у морі чи на суші, в цих сферах між ними були певні відмінності, проте в найважливіших речах вони дотримувались однакових засад.

Ці істоти були здатні харчуватися неорганічними речовинами, подібно до рослин, проте віддавали перевагу органічній їжі, особливо тваринного походження. Ті, що жили у морських глибинах, споживали сиру їжу, на суші її готували. Вони полювали на дичину і розводили худобу задля м’яса, а потім убивали гострою зброєю, від якої на викопних кістках залишилися дивні відмітки, помічені членами нашої експедиції. Істоти чудово почувалися за будь-яких перепадів температури і могли залишатися у воді аж до її замерзання. Втім, коли в епоху плейстоцену — близько мільйона років тому — почалося похолодання, наземним жителям довелось вдатися до спеціальних заходів, включно зі штучним обігрівом, аж поки сильні морози змусили їх знову повернутися у море. Як розповідають легенди, ще в доісторичну добу для здійснення перельотів у космосі вони споживали якісь хімічні речовини, завдяки чому відпадала потреба в харчуванні та диханні, і їм не страшні були й екстремальні температури, однак на час великого похолодання ці знання вони вже втратили. В усякому разі, не могли без шкоди для себе необмежено довго перебувати у такому штучному стані.

Древні не парувалися і за способом життя були напіврослинами; вони не мали потрібних для сімейного життя біологічних властивостей, як у ссавців, проте, схоже, утворювали великі родини на засадах зручності співмешкання і — як ми зрозуміли із зображених на барельєфах занять і розваг — заради спілкування близьких по духу особин. У будинках меблі розташовували в центрі великих кімнат, а всю площу стін лишали вільною для декоративного оздоблення. Ті, що жили на суші, освітлювали помешкання за допомогою спеціального пристрою, який діяв завдяки електрохімічним реакціям. Як на суші, так і під водою вони користувалися дивними столами і стільцями, а за ліжка їм правили конструкції циліндричної форми — вони відпочивали і спали навстоячки, склавши мацаки вздовж тіла; на поличках зберігалися скріплені завісами і поцятковані крапками дощечки, які були їхніми книжками.

Система урядування була складною і, вочевидь, за змістом соціалістичною, хоча вивчення барельєфів не дало з цього приводу однозначної відповіді. Як на місцевому рівні, так і на міжміському велася жвава торгівля; за гроші їм правили невеличкі пласкі п’ятикутні жетони з написами. Вірогідно, один із маленьких зеленкуватих мильних камінців, знайдених нашою експедицією, і був такою платіжною одиницею. Хоча культура цих істот була переважно міською, сільське господарство і великою мірою тваринництво теж займали в ній важливе місце. Древні займались видобуванням корисних копалин і мали сяке-таке виробництво. Вони дуже часто подорожували, але постійна міграція була порівняно рідкісним явищем, крім тих випадків, коли починалися процеси колонізації і раса розширювала свої території. Задля особистого пересування не застосовували жодних допоміжних засобів, позаяк на суші, у повітрі й у воді Древні були спроможні розвивати велику швидкість. Утім, вантажі перевозили тяглові тварини, під водою — шоґґоти, а на пізнішому етапі існування Землі — вельми цікавий різновид примітивних хребетних.

Ці хребетні, як і величезна кількість інших живих організмів — тварин і рослин, що жили у морі, на землі й у повітрі, — були продуктами неконтрольованої еволюції створених Древніми клітин: з часом цей процес опинився поза їхньою увагою. Клітини розвивалися самостійно, поки це не вступало в суперечності з інтересами домінуючої раси, і форми життя, що завдавали клопоту, фізично знищували. Цікаво було побачити на скульптурах найпізнішого періоду примітивного ссавця, якого мешканці суходолу розводили задля м’яса, а іноді використовували задля розваги — у ньому підсвідомо, однак безпомилково розпізнавалися риси майбутніх мавпоподібних і людиноподібних істот. Під час будівництва міст на суші величезні кам’яні брили для спорудження башт піднімали ширококрилі птеродактилі дотепер невідомого палеонтологам виду.

Витривалість, з якою Древні пережили геологічні зміни та зрушення земної кори, межувала з дивом. Хоча з прадавніх часів до нашої доби жодне з первісних міст, схоже, не збереглося, їх цивілізаційний розвиток ніколи не припинявся, як не зникали і пам’ятки матеріальної культури. Древні спустилися на Землю в районі Антарктичного океану, імовірно, це сталося невдовзі після того, як з південної частини Тихого океану вирвало речовину, що із часом стала Місяцем. На одній із настінних карт ми побачили, що на той час майже уся земна куля була під водою, а з часом кам’яні міста почали розростатись і поширюватися далі й далі від Антарктики. На іншій карті видно, що навколо Південного полюса утворилась широка смуга суші, і на ній, очевидно, Древні побудували експериментальні поселення, хоча головні свої центри і перенесли на морське дно. На більш пізніх картах видно, як від цієї суші відколювались великі уламки і дрейфували на північ, що пізніше знайшло вражаюче підтвердження у теоріях Тейлора[124], Веґенера[125] і Джолі [126]про континентальний дрейф.

Зміщення пластів земної кори у південній частині тихоокеанського басейну призвело до жахливих подій. Деякі приморські міста були безнадійно зруйновані, але найбільше лихо ще чекало попереду. Невдовзі з безмежжя космосу прибула інша раса — подібні до восьминогів сухопутні істоти, ймовірно, легендарні доісторичні нащадки Ктулху — і почала жахливу війну, яка на певний час змусила Древніх цілком повернутися до моря, що стало для них важким ударом, адже кількість поселень на суші безупинно збільшувалася. З часом ворогуючі раси уклали мирну угоду, згідно з якою нащадкам Ктулху відійшли нові землі, а Древнім залишалося море і старша частина суходолу. Почали виникати міста на суші, найвеличніші з них — в Антарктиці, бо ця земля перших прибульців вважалася священною. Відтоді, як і раніше, Антарктика залишалася центром цивілізації Древніх, а всі міста, побудовані там нащадками Ктулху, зникли. Потім несподівано землі в тихоокеанському басейні знову опинилися під водою, а разом з ними і страхітливе кам’яне місто Р’льєх з усіма своїми космічними восьминогами, тож Древні знову запанували на планеті, де лишився тільки примарний страх, про який вони уникали говорити. Через доволі тривалий проміжок часу їхні міста були розкидані по усій Землі як на суші, так і під водою. У своїй майбутній монографії я рекомендуватиму археологам скористатися пристроєм Пебоді для систематичного буріння свердловин у деяких розкиданих по Землі районах.

Століттями Древні переселялися з моря на сушу, і цей процес отримав черговий поштовх після появи нових материків суходолу, хоча й океан ніколи не залишався пусткою. Ще однією причиною переселення на сушу стали проблеми з вирощуванням і розведенням шоґґотів, без яких успішне життя під водою було неможливим. З плином часу, як із прикрістю повідомили скульптурні зображення, таємницю створення нових форм життя з неорганічної матерії було втрачено, тож Древнім довелось задовольнитися розведенням уже існуючих видів. На суші доволі придатними для цього виявилися великі рептилії, а ось морські шоґґоти, що розмножувались поділом і завдяки збігу обставин могли досягати небезпечно високого рівня інтелектуального розвитку, з часом стали проблемою.

Древні завжди управляли шоґґотами за допомогою гіпнотичного навіювання, створюючи необхідні кінцівки та органи з податливої плоті, але тепер шоґґоти самі взялися до справи і почали відтворювати попередні свої форми. Здається, у них розвинувся частково стабільний мозок та власна свідомість, що сприймали волю Древніх, але не завжди їй корилися. Скульптурні образи шоґґотів сповнювали мене і Денфорта страхом та відразою. У своєму звичайному стані вони не мали форми і складалися з глевкого желе, подібного до скупчення бульбашок; у кулястій формі шоґґот мав діаметр близько п’ятнадцяти футів. Утім, форма і об’єм тіла у них постійно змінювалися: вони створювали собі тимчасові члени та органи зору, слуху, мовлення, наслідуючи господарів, і робили це часом самостійно, а часом внаслідок навіювання.

Здається, шоґґоти стали геть некерованими близько середини пермської доби, щось зі сто п’ятдесят мільйонів років тому, коли Древні, що жили в морі, виступили проти них справжньою війною, аби знову підкорити шоґґотів своїй волі. Картини тієї війни і вигляд безголових та закаляних слизом жертв шоґґотів викликали у нас непідробний жах, хоча від тих часів нас відділяла бездонна прірва часу. Древні застосовували проти повсталих незвичайну зброю, яка руйнувала молекулярну будову організму, і зрештою досягли цілковитої перемоги. Потому барельєфи відтворили часи, коли опір шоґґотів було зломлено, вони підкорилися Древнім, як свого часу дикі коні американського заходу були приручені ковбоями. Хоча під час повстання шоґґоти продемонстрували здатність жити не лише у воді, ця їх нова якість серед них не заохочувалась, адже їхнє життя на суші навряд чи виправдовувало б проблеми нагляду за ними.

Під час юрського періоду Древні зазнали нового лиха — вторгнення з відкритого космосу. Цього разу то були істоти, що поєднували в собі риси грибоподібних і ракоподібних, з далекої і лише нещодавно відкритої планети Плутон. Поза сумнівом, саме про них розповідають легенди гірських народів півночі, а в Гімалаях їх пам’ятають як Мі-Го або страхітливих снігових людей. Для боротьби з цими істотами, вперше з часу свого приходу на Землю, Древні спробували знову вийти в міжпланетний простір, однак, попри належні в таких випадках приготування, вони виявили, що не можуть покинути атмосфери Землі. Хоч би яким був секрет міжзоряних подорожей, ця раса його остаточно втратила. Зрештою Мі-Го витіснили Древніх з усіх північних земель, однак були безсилі зазіхнути на їхні морські володіння. Поступово старша раса почала відступати до свого давнього природного середовища.

Цікаво було бачити на барельєфах батальні сцени за участі нащадків Ктулху і Мі-Го, які, схоже, складалися з матерії, що значно відрізнялася від плоті Древніх. Вони були здатні перевтілюватися і відновлювати свою подобу, чого не могли робити їхні суперники — Древні, а отже, ці створіння, вірогідно, прибули з більш віддалених частин космічного простору. Древні, попри надзвичайну міцність тканин тіла і всі необхідні для виживання якості, були суто матеріальними істотами і, відповідно, походили з відомого нам просторово-часового континууму, тоді як про походження інших створінь можна було, затамувавши подих, лишень здогадуватись. Усе це не можна вважати чистої води міфологією, якщо взяти до уваги позаземне походження цих прибульців-завойовників й незвичайні властивості, які їм приписують. Не виключено, що Древні могли вигадати космічну теорію, аби списати на неї свої поразки, адже цілком очевидно, що головним елементом їхньої психології була гордість за свою минувшину. У цьому контексті важливо зазначити, що в анналах Древніх навіть не згадано багатьох інших високорозвинених і могутніх рас, чиї передові культури і розвинені міста неодноразово фігурують у деяких темних легендах.

На багатьох картах і барельєфах неймовірно яскраво було зображено мінливість світу і чергування геологічних епох. У дечому сучасна наука потребуватиме перегляду, а деякі припущення отримали неспростовне підтвердження. Як я уже казав, гіпотеза Тейлора, Веґенера і Джолі про те, що сучасні континенти — уламки колишнього антарктичного материка, які відірвались від нього через потужні відцентрові сили і почали дрейфувати в різних напрямках по драглистому нижньому шару Землі, підтверджувалась такими доказами, як наявність додаткових обрисів у Африки та Південної Америки, а ще тим, як виникали і змінювалися великі гірські масиви.

Карти, що, очевидно, зображали навколишній світ, яким він був сто п’ятдесят мільйонів або більше років тому, у кам’яновугільну добу[127], демонстрували глибокі розколини і провалля, які пізніше мали відділити Африку від неосяжних просторів Європи (тогочасної Валузії, як її називають у первісних диявольських легендах), Азії, обох Америк і антарктичного континенту. На інших картах — і, що найважливіше, на тій, яку накреслили у зв’язку із заснуванням п’ятдесят мільйонів років тому великого, нині мертвого міста, яке оточувало нас — усі сучасні континенти розташовані окремо. А на карті, яку ми знайшли останньою і яка датується, вірогідно, добою пліоцену, сучасний світ має доволі чіткі обриси, попри те, що Аляска з’єднана із Сибіром, Північна Америка — з Європою через Гренландію, а Південна Америка — з антарктичним континентом через Землю Ґрема. На картах кам’яновугільної доби геть уся земна куля — від океанського дна до укритої розколинами частини суші — рясніла позначками великих кам’яних міст Древніх, однак на картах пізнішого періоду однозначно простежується поступовий відступ у бік Антарктики. На останній карті доби пліоцену вже немає міст на суші, за винятком антарктичного континенту і самого краю південної Америки, так само не залишилося океанських поселень північніше п’ятдесятої паралелі Південної широти. Рівень знань і зацікавленість до вивчення північної частини світу серед Древніх, вочевидь, зійшли нанівець, хіба що вони продовжували обстежувати берегові лінії під час довготривалих польотів на своїх схожих на віяла перетинчастих крилах.

А потім у пам’яті наступних поколінь закарбувалася руйнація міст через утворення гірських масивів, розкол і відцентровий рух континентів, коливання земної кори і океанського дна та інші природні катаклізми, і було цікаво спостерігати, що з плином часу на місці зруйнованих міст дедалі рідше зводилися нові. Величезний мертвий мегалополіс, посеред якого ми опинилися, схоже, був останнім великим центром раси зіркоголових; його побудували на початку крейдяного періоду після того, як його розташованого неподалік і ще більшого попередника поглинула безодня. Вочевидь, увесь цей район вважався священним, тут, як припускають, на морському дні розселялися перші Древні. У новому місті, характерні прикмети якого ми могли упізнати на скульптурних зображеннях і яке простягалося на сотні миль в обидва боки уздовж гірських хребтів, що його неможливо було цілком охопити поглядом навіть з борту літака, як вважалося, збереглося кілька священних каменів з першого міста на морському дні, їх через багато віків викинуло на поверхню під час загального зміщення пластів.

VIII

Певна річ, ми із Денфортом із найбільшою цікавістю та острахом вивчали на барельєфах усе, що стосувалося місця нашого перебування. Таких «місцевих» матеріалів виявилося більш ніж достатньо, а крім того, у заплутаному лабіринті вулиць нижньої частини міста нам пощастило знайти надзвичайно старий будинок, на стінах якого, хоч і потрісканих через близьку розколину, збереглися скульптурні зображення пори занепаду, що розповідали історію цієї місцевості значно розлогіше, ніж карта доби пліоцену, з якої ми почерпнули останню інформацію про доісторичний світ. Це був останній будинок, який ми ретельно обстежили і знайшли те, що визначило нашу наступну мету.

Безумовно, ми перебували в одному з найдивніших, найтаємничіших і найжахливіших куточків земної кулі. Серед усіх місць на Землі це було найдавнішим, і ми тепер майже впевнилися в тому, що цей нагірний край і є легендарним страхітливим плато Ленґ, яке не бажав згадувати навіть божевільний автор Некрономікона. Велике гірське пасмо було неймовірно довгим — воно починалося з невисокого ланцюга на Березі Луїтпольда біля моря Ведделла і перетинало майже весь континент. По-справжньому висока його частина вигиналась масивною дугою між 82 градусом південної широти і 60 градусом східної довготи та 70 градусом південної широти і 115 градусом східної довготи, зверненою своїм увігнутим боком до нашого табору, а тим кінцем, що підступав до моря, вона переходила у видовжену лінію скутого льодом морського узбережжя, де Вілкс[128] і Мосон [129]помітили ці гори неподалік Південного полярного кола.

Однак попереду нас чекали ще жахливіші витівки Природи. Я уже згадував, що ці вершини вищі за Гімалаї, однак різьблені зображення не дозволяють мені назвати їх найвищими земними горами. Ця зловісна честь, поза сумнівом, належить чомусь такому, що взагалі не знайшло відображення на більшості барельєфів, і лиш незначна частина зображень торкалася цієї теми з очевидною відразою і побоюванням. Здається, існувала частина прадавньої суші, що першою виринула з морської безодні, коли Земля породила Місяць, а Древні прилетіли зі своїх зірок, і яка, вважалося, приховувала якесь неясне і неназване зло. Зведені там міста передчасно руйнувалися або їх несподівано покидали мешканці. А пізніше, коли у нижньокритську добу перші катаклізми струсонули Землю, серед жахливого грому й хаосу з розверзстої безодні раптом піднеслися страхітливі гірські вершини — наша планета дістала найвеличніші й найстрашніші гори.

Якщо масштабу на барельєфах дотримано, ці жахливі велетні були набагато вищі за сорок тисяч футів[130], суттєво перевершуючи вражаючі Гори божевілля, які ми не так давно перетнули. Як виявилося, вони простягались від 77 градуса південної широти і 70 градуса східної довготи до 70 градуса південної широти і 100 градуса східної довготи менш як за триста миль від мертвого міста, тож, якби не молочно-білий туман, ми могли б розгледіти на заході їхні страхітливі піки. Їхній північний край можна було так само побачити з довжелезної берегової лінії Землі Королеви Мері біля Південного полярного кола.

У пору занепаду декотрі з Древніх промовляли дивні молитви до вершин цих гір, однак жоден із них не зважився навіть наблизитись до них або хоч подумати, що за ними лежить. Їх ніколи не бачили очі людини, однак, вивчаючи ці зображення і перебуваючи під впливом навіяних ними почуттів, я з полегкістю думав, що було б добре, якби цього ніколи й не сталося. За цими вершинами уздовж берега проходить ще один гірський ланцюг — на Землях Королеви Мері та Кайзера Вільгельма, який захищає їх. Дякувати Богові, ще ніхто не зміг ані приземлитися, ані здертися на ці гори. Я уже не так скептично, як колись, налаштований стосовно давніх міфів і страхів і не буду глузувати з переконаності тогочасного скульптора у тому, що блискавка затримувалась над верхівками цих задумливих гір не просто так і що таємниче сяєво лилося з них впродовж усієї нескінченної полярної ночі. Цілком можливо, що Кадат у холодній пустці, про який згадують Пнакотикські рукописи, насправді є жахливою реальністю.

Однак місцевість навколо була не менш дивною, хоча й не такою відверто демонічною. Невдовзі після заснування міста велике гірське пасмо перетворилося на вмістилище храмів, і на багатьох барельєфах можна було побачити, як гротескні, фантастичні башти підпирають небо там, де тепер ми бачимо лише щільно притиснуті одне до одного чудернацькі куби й фортечні вали. З плином віків утворилися печери, що згодом стали печерними храмами. У пізніші часи підземні води розмили шари вапняку, і гори, передгір’я і долини під ними перетворилися на справжній заплутаний лабіринт сполучених підземних печер і проходів. Багато скульптурних зображень розповідало про обстеження Древніми глибоких підземних лабіринтів, а ще про відкриття ними Стигійського моря, що ховається від сонячних променів глибоко у лоні землі.

Ця неозора темна безодня була створена великою річкою, яка текла від безіменних страхітливих гір на заході, повертала біля Гір божевілля і текла уздовж цього ланцюга до Індійського океану між Землями Бадда й Тоттена на Березі Вілкса[131]. Вона потроху розмивала вапняк на повороті, аж поки її підступні води досягли підземних печер і, влившись у них, продовжили творити ще глибшу прірву. Кінець кінцем вона усім своїм повноводдям влилась у гірські порожнини, а старе річище, що вело до океану, пересохло. Як ми з’ясували, значна частина пізнішої забудови міста розташована на місці колишнього висхлого русла. Зрозумівши, що сталося з річкою, Древні задовольнили своє почуття прекрасного, прикрасивши різьбленням кам’яні схили гір, де могутній потік пірнає у царство вічного мороку.

З літака ми бачили русло неіснуючої вже річки, над якою колись було перекинуто десятки вишуканих кам’яних мостів. Розташування річки на барельєфах із зображенням міста допомогло нам краще зрозуміти, як воно змінювалося на різних етапах своєї багатовікової історії; ми навіть спромоглися нашвидкуруч накреслити доволі повну карту з найприкметнішими місцями — площами, величними будівлями і таким іншим, аби полегшити собі подальші дослідження. Досить скоро ми уже могли відтворити в уяві це вражаюче місто таким, яким воно було мільйон, десять або п’ятдесят мільйонів років тому; скульптурні зображення розповіли, як саме виглядали будівлі, гори та площі, околиці міста і краєвиди на тлі пишної рослинності третинного періоду. Уся місцевість наче перебувала в полоні невимовної і містичної краси, і сприйнявши її, я майже позбувся гнітючих і нав’язливих думок, коли неймовірний вік міста і мертва самотність застиглих масивних форм у тьмяних відблисках криги важким тягарем лягали на мою душу. Втім, судячи з барельєфів, мешканці міста теж зазнавали нападів гнітючого страху, позаяк у деяких сценах Древні зі страхом сахаються від чогось — що ніколи не ставало темою скульптурних оздоблень — виявленого в річці, води якої принесли його від лячних західних гір через хащі оповитого диким виноградом саговнику.

І тільки в одному будинку пізнішої забудови ми розгледіли на пошкодженому барельєфі ознаки майбутньої катастрофи, що призведе до спустошення міста. Поза сумнівом, мали бути й інші зображення такого ж віку, розкидані по різних місцях, що свідчили про згасання творчої енергії й прагнень митців доби непевності й пригнічення; і справді, невдовзі ми отримали очевидні докази існування таких барельєфів. Але той виявився першим і єдиним, який ми змогли роздивитися. Ми хотіли продовжити огляд пізніше, однак, як я уже казав, нові обставини почали диктувати вибір іншої мети. Усьому приходить кінець — Древні втратили надію на майбутнє безхмарне життя у цих краях, а отже, і оздоблення стін припинилося. Остаточного удару завдало, звісно ж, настання великих холодів, які колись охопили всю Землю, а з полюсів так і не пішли. Це зледеніння поклало край існуванню легендарних земель Ломару і Гіпербореї на протилежному кінці світу.

Зараз важко сказати, коли саме в Антарктиці почалися холоди. Ми вважаємо, що великий льодовиковий період настав п’ятсот тисяч років тому, але полюси ця кара Божа спостигла задовго до того. Ці дані ґрунтуються на припущеннях, однак цілком імовірно, що розкішні барельєфи було вирізьблено набагато раніше, ніж мільйон років тому, і що місто насправді покинули задовго до того часу, який зазвичай вважають початком плейстоцену, тобто п’ятсот тисяч років тому, якщо виходити з уявлень про загальний розвиток Землі.

На пізніх барельєфах видно ознаки збіднення рослинності і занепаду життя Древніх. У помешканнях з’являються обігрівачі, а подорожніх зображено загорненими у теплий одяг для захисту від морозу. Далі ми побачили низку картушів (на пізніх барельєфах довга смуга зображень часто переривається) з картинами постійного зростання міграції до тепліших місць — хтось тікає у міста на дні моря біля далеких берегів, дехто спустився у підземні печери і після блукань у вапнякових лабіринтах дістався до темної безодні підземних вод.

Вочевидь, цей близький підземний океан і прихистив більшість переселенців. Поза сумнівом, частково тому, що це місце традиційно вважалося священним, проте визначальну роль могло зіграти те, що в цьому випадку зберігалася можливість продовжувати користуватись великими храмами у сточених проходами горах, а також зберегти величезне місто на суші як літню резиденцію і базу для зв’язку з копальнями. Сполучення між старим і новим поселенням стало більш ефективним завдяки покращенню та осучасненню існуючих шляхів, були прокладені й нові тунелі, що напряму з’єднували давню столицю з темною безоднею, — ми все ретельно прорахували і з максимальною точністю накреслили тунелі та входи до них на карті. Було очевидно, що принаймні два тунелі пролягали неподалік того місця, де ми провадили дослідження. Обидва починалися на краю міста біля передгір’їв: один із них — менш як за чверть милі від нас, в напрямку старого русла ріки, а другий — у протилежному напрямку, десь удвічі далі.

Схоже, подекуди у підземної безодні були і положисті береги, але Древні побудували нове місто під водою — поза сумнівом, через те, що вода там скрізь була теплою. Глибина невидимого моря, здається, була дуже значною, тому внутрішнє тепло планети могло забезпечити комфортні умови для життя як завгодно довго. Істоти ж не мали проблем із пристосуванням до нетривалого — а згодом і постійного — перебування під водою, адже ніколи не дозволяли своїм зябрам атрофуватися. А ще ми бачили чимало барельєфів зі сценами відвідин Древніми їхніх підводних родичів, а також купання на дні великої річки. Та й вічний морок земних надр для раси, звичної до нескінченних антарктичних ночей, не був перешкодою.

Попри занепад мистецтв, пізні барельєфи з вражаючою майстерністю змальовували будівництво нового міста у глибинах підземного моря. Древні підійшли до цього завдання дуже продумано: видобували у гірських копальнях стійкі до води матеріали і залучили до роботи кваліфікованих будівничих із сусіднього підводного міста, щоб домогтися найкращого результату. Будівничі доправили із собою все необхідне — клітинну масу для вирощування вантажних і тяглових шоґґотів і протоплазму для фосфоресцентних світильників.

Нарешті на дні Стигійського моря постало могутнє місто, яке за архітектурним стилем було дуже подібне до колишньої столиці на суші. Завдяки точним розрахункам під час будівництва на ньому майже не позначився загальний занепад. Вирощені нові шоґґоти були височенні на зріст і мали неабиякий інтелект; вони розуміли накази і виконували їх з гідною подиву швидкістю. З Древніми вони спілкувались, імітуючи голоси, — якщо вірити результатам розтинів, проведених бідолашним Лейком, вони видавали чутні здалеку мелодійні свисти — і працювали, підкоряючись не стільки гіпнотичному навіюванню, як раніше, скільки звичайним голосовим командам. Утім, їх тримали під постійним контролем. Фосфоресцентні організми забезпечували Древніх світлом і з лишком компенсували їм втрату полярного сяйва — невід’ємної прикмети антарктичних ночей.

І надалі розвивалися образотворче та орнаментальне мистецтво, хоча занепад позначився і на них. У нас склалося враження, що Древні усвідомлювали це і в багатьох випадках випередили політику Константина Великого, коли перенесли брили з особливо вишуканими зразками давнього різьблення з міста на суші під воду, як це зробив імператор у часи занепаду, позбавивши Грецію і Азію їх найкращих витворів, аби нова столиця Візантії виглядала величніше, ніж те могли забезпечити місцеві майстри. Те, що Древні не перенесли до нової столиці всіх скульптурних зображень, гадаю, пояснюється тим, що упродовж певного часу місто на суші не було цілковито покинуте. На той час, коли це таки сталося — імовірно, до початку на полюсі найлютіших морозів доби плейстоцену, — Древні, мабуть, були задоволені своїм тогочасним мистецтвом і збайдужіли до мистецтва стародавніх різьбярів. У кожному разі, прадавні німі споруди навколо нас не зазнали значних втрат і не позбулися геть усіх скульптурних форм, хоча окремі найгарніші статуї і деякі інші речі перенесли до нового міста під водою.

Як я вже казав, картуші та різьблені панелі, що розповіли нам цю історію, через брак часу були останніми, з якими ми встигли ознайомитися. З них нам пощастило дізнатися, що Древні жили то у наземному місті влітку, то у столиці на дні підземного моря. Вони підтримували торговельні зв’язки з іншими підводними містами, віддаленими від узбережжя Антарктики. На той час приреченість міста на суші, мабуть, стала зрозумілою всім, бо на барельєфах можна було помітити чимало ознак вторгнення лютих холодів. Рослинність почала гинути, і навіть у розпал літа глибокий сніг остаточно не танув. Ящери вимерли майже всі, та й ссавцям велося дуже скрутно. Аби робота на суші не зупинялася, шоґґотів, які на диво добре витримували морози, вирішили пристосувати до наземного життя, чого Древні не хотіли робити раніше. Життя на великій річці завмерло, а узбережжя верхнього моря спорожніло — там вижили самі лиш тюлені та кити. Усі птахи відлетіли, за винятком великих незграбних пінгвінів.

Можна лише здогадуватись, що було далі. Як довго проіснувало місто на морському дні? Чи стоїть там і досі серед вічного мороку цей кам’яний небіжчик? Чи, зрештою, замерзли підземні води? Яка доля спіткала інші міста на дні океану? Чи встиг бодай хтось із Древніх втекти на північ, перш ніж цю місцевість накрило крижаним покривалом? Сучасна геологія ніде не виявила ознак їхньої присутності. Чи були страхітливі Мі-Го загрозою для всього сущого на півночі? Хто може з певністю сказати, що можуть до цього дня приховувати темні, незвідані безодні найглибших вод Землі? Ці істоти, схоже, були здатні витримувати будь-який тиск — рибалки подеколи виловлюють у морі дуже цікаві речі. І чи насправді теорія китів-убивць пояснює загадкові страшні рубці на тілах морських котиків, на що років тридцять тому звернув увагу Борхгревінк[132]?

Віднайдених Лейком особин ці припущення не могли стосуватися, адже геологічне оточення знахідки свідчило, що жили вони на самому світанку існування міста на суходолі. Судячи з розташування завалу, їм було ніяк не менше тридцяти мільйонів років, а отже, за нашими міркуваннями, у їхні часи не існувало ані самого міста на дні моря, ані заповненої водою підземної печери. Вони знали буйну рослинність третинного періоду, ще геть молоде місто, в якому розквітали мистецтва, і велику річку, що несла води на північ уздовж могутніх гір аж до далекого тропічного океану.

Але ми не могли не думати про цих істот — особливо про тих вісьмох, що найкраще збереглися і зникли зі спустошеного табору Лейка. Та історія була якоюсь незвичайною, геть не вкладалась у рамки нормального, хоча ми й намагались пояснити усе несподіваним нападом божевілля у когось із команди: ці страхітливі могили, кількість і сама природа того, що зникло… і те, як щез Гедні… і неземна твердість плоті доісторичних химер, і різноманітні дивні особливості представників цієї раси, про які нам розповіли барельєфи… Ми з Денфортом багато чого побачили протягом кількох останніх годин, тож були готові взяти на віру і зберегти страшні та неймовірні таємниці первісної Природи.

IX

Я вже згадував, що вивчення барельєфів поставило перед нами нову мету. Вона стосувалася тунелів, які вели до темного підземного світу, про існування якого ми раніше навіть не здогадувалися, але зараз прагнули знайти і обстежити. Дослідивши різьблені зображення, ми дійшли висновку, що пройшовши близько милі одним із найближчих тунелів, який круто спускається донизу, ми опинимося біля скель на краю запаморочливо глибокої безодні, яку ніколи не освітлюють сонячні промені; по обидва боки цієї прірви Древні обладнали проходи до скелястого берега схованого під вічним покровом темряви океану. Знаючи тепер про його існування, ми не могли опиратися спокусі на власні очі побачити цю неймовірну безодню. І розуміли — аби здійснити свій задум, треба вирушати на пошуки негайно, не відкладаючи до наступної слушної нагоди.

Була восьма вечора, ми не мали запасних батарей, щоб забезпечити безперебійне освітлення за допомогою ліхтариків. Ми майже безперервно упродовж п’яти годин присвічували ними, коли робили замальовки і обстежували нижній рівень міста, а тому наших сухих електричних батарей вистачить щонайбільше на чотири години. Втім, якщо користуватися тільки одним ліхтарем і вмикати його лише в особливо цікавих або небезпечних місцях, можна без ризику подовжити час його роботи. Ходити без світла по цих гігантських катакомбах — справа небезпечна, а отже, якщо вирушати до безодні, доведеться відмовитись від подальшого розшифровування настінних зображень. Звісно, ми мали намір знову відвідати це місце і кілька днів, а можливо, навіть тижнів присвятити його ретельному вивченню і фотографуванню — цікавість уже давно взяла гору над страхом, але зараз треба було без зволікань рушати. Наші запаси паперу для позначення шляху дуже зменшилися, і хоча нам не хотілося використовувати для їх поповнення записники чи альбоми для малювання, усе ж довелося пожертвувати задля цього одним великим зошитом. У найгіршому випадку почнемо робити зарубки на камені, і навіть заблукавши, зможемо рухатися котримось із тунелів, аж поки не видибаємо на світло. Якщо, звичайно, матимемо вдосталь часу для спроб і помилок. І ось, палаючи завзяттям, ми рушили у визначеному напрямку до найближчого тунелю.

Якщо вірити настінним зображенням, на основі яких ми накреслили карту, потрібний нам тунель міг пролягати не більш як за чверть милі від того місця, де ми перебували; на нашому шляху траплялися міцні будівлі, до яких цілком можна було потрапити, однак треба було йти під товщею льоду. Вхід до тунелю мав бути у підмурівку, починаючись від найближчого до гірських хребтів кута великої п’ятикутної споруди, вочевидь, громадської або культової. Одначе ми ніяк не могли пригадати, чи бачили щось подібне з повітря, а тому зробили висновок, що горішня її частина або сильно пошкоджена, або цілком зруйнована внаслідок розламу криги. Якщо це так, тунель, вірогідно, міг бути завалений, а отже, нам лишалось тільки спробувати пройти іншим тунелем, що починався майже за милю на північ. Русло річки не дозволяло потрапити до південних тунелів, і якби виявилося, що обидва найближчі до нас завалені, були б усі підстави сумніватися, що батареї дозволять дістатися до наступного північного тунелю, до якого йти іще понад милю.

Коли ми просувалися похмурим лабіринтом з компасом і картою в руках, перетинаючи кімнати й коридори на різних стадіях занепаду, сходячи пандусами, крокуючи по горішніх поверхах і містках, знову спускаючись донизу, натикаючись на завалені проходи й купи уламків, подеколи майже бігцем долаючи бездоганно чисті вцілілі споруди, часом обираючи хибний напрямок і повертаючись назад (у таких випадках ми підбирали клаптики паперу), а інколи навіть опиняючись на дні відкритої шахти, в яку потрапляло або, точніше, ледве просотувалося денне світло, на всьому шляху нас із непереборною силою вабили вкриті скульптурними зображеннями стіни. Декотрі розповідали про речі величезної історичної ваги, і тільки сподівання ще не раз повернутися примирило нас із необхідністю проминути їх, не зупиняючись. Все ж час від часу ми уповільнювали ходу і вмикали другий ліхтарик. Якби у нас була зайва плівка, ми б на хвильку зупинились і сфотографували деякі барельєфи, а про замальовки не могло бути й мови, адже на це потрібно чимало часу.

Я знову наближаюся до такого місця у своїй розповіді, де виникає величезне бажання промовчати або відбутися натяками. Однак важливо викласти усе як є, щоб пояснити моє прагнення відохотити людей від подальших досліджень Антарктиди. Якщо вірити розрахункам, ми підійшли дуже близько до входу в тунель, пройшовши через місток на другому поверсі до кутової частини п’ятикутної споруди і спустившись у напівзруйнований коридор, особливо щедро прикрашений по-декадентськи детальними скульптурами, вочевидь культового призначення, з пізнього періоду розвитку міста, коли близько восьмої тридцяти вечора Денфорт своїм по-юнацькому гострим нюхом вловив якийсь незвичайний запах. Якби з нами був пес, я думаю, він попередив би нас ще раніше. Спочатку ми не могли зрозуміти, що сталося з раніше свіжим і чистим повітрям, та за мить наша пам’ять дала чітку відповідь. Я спробую без недомовок розказати все як є. Ми відчули запах, який спочатку слабко, але надалі уже непомильно нагадував той, від якого нас знудило біля розкритої могили одного зі страховиськ, що його розтинав бідолаха Лейк.

Звісно, на той час це пояснення не було настільки очевидним, як зараз. Ми знаходили кілька вірогідних причин появи запаху і нерішуче зупинялися, обмірковуючи наступні кроки. Найважливіше, ми вирішили не зупинятися, адже зайшли надто далеко, аби тепер втратити нагоду про все дізнатися і відступити перед непевною загрозою. У кожному разі, всі наші підозри здавалися неймовірними, таких речей просто не буває у нормальному житті. Мабуть, суто підсвідомо, інстинктивно ми дещо пригасили наш єдиний ліхтарик, більше не відчуваючи бажання вивчати похмурі барельєфи, що загрозливо витріщалися на нас з гнітючих стін, і обережно, навшпиньки рушили далі, місцями долаючи купи каміння, яких траплялося щораз більше на засміченій підлозі.

Зір та нюх Денфорта виявилися кращими за мої, тож саме він перший звернув увагу на дивні речі серед уламків, коли ми проминули чимало напівзруйнованих аркових проходів до кімнат і коридорів нижнього поверху. Не було схоже, що вони так і пролежали тут незліченні тисячоліття, а коли ми обережно додали світла, то побачили щось подібне до смуги, наче тут нещодавно щось тягли. Серед такого сміття неможливо було знайти чітких слідів, але там, де воно лежало рівним шаром, сліди були помітнішими і здавалося, ніби тягли щось важке. Одного разу ми зауважили паралельні лінії слідів, наче від полозів. Це змусило нас ще раз зупинитися.

І під час цієї зупинки — цього разу одночасно — ми відчули ще один запах. Парадоксально, але він налякав нас і менше, і більше за попередній — страшний не сам по собі, однак невимовно жахливий у цьому місці й за цих обставин… хіба що це якось пов’язано з Гедні… Адже пахло таким звичайним і знайомим бензином.

Я залишаю психологам право розбиратись у подальшій мотивації наших дій. Тепер ми усвідомлювали, що на це похмуре кладовище епох прокралося щось подібне до страховиськ із табору Лейка, а тому не лишалося жодних сумнівів, що на нас чекає зустріч із чимось дотепер — або принаймні донедавна — невідомим. Однак, попри це, ми рушили вперед — чи то цікавість не давала нам спокою, чи то запал, чи то самообман, а може, ми переймалися думкою про відповідальність за долю Гедні — чому ні? Денфорт пошепки заговорив про слід на розі однієї з вулиць серед руїн міста, а також про почуті ним слабкі протяжні звуки — надзвичайно важливе спостереження, враховуючи звіт Лейка про розтин; втім, це могло бути і підземним відгомоном гірських вітрів. Денфорту також здалося, що невдовзі після дивних звуків він буцімто почув щось подібне, але уже з нерозвіданих катакомб. У свою чергу, я теж пошепки нагадав йому, в якому стані був табір — скільки усього зникло, і як один схиблений, виживши, міг замислити неможливе — божевільну подорож через гірські перевали, а після того ще й спуск у незнайомий первісний кам’яний мегаполіс…

Проте ми ніяк не могли ні в чому переконати ні один одного, ні самих себе. Завмерши на місці, ми вимкнули ліхтарик і тільки тоді помітили, що темрява навколо нас не була цілковитою, бо тоненьким промінчиком згори сюди потрапляло денне світло. Мимохіть ми рушили далі, час від часу вмикаючи ліхтарик, аби освітити дорогу. Потривожені уламки справили на нас сильне враження, ми ніяк не могли забути про сліди серед них, а запах бензину тим часом ставав усе сильнішим. Нам траплялося чимраз більше завалів, які перешкоджали просуванню, і невдовзі ми зрозуміли, що далі дороги нема. Наші песимістичні здогадки щодо глибокої розколини, яку ми помітили з повітря, виявилися цілком слушними. Пошуки в тунелі зайшли у глухий кут, ми не могли дістатися навіть місця, де починається вхід у безодню.

Ліхтарик освітив гротескні різьблені барельєфи на стінах глухого коридора, де ми стояли, кілька завалених уламками дверних отворів, і з одного тхнуло бензином, майже забиваючи інший, дуже різкий запах. Придивившись пильніше, ми зауважили, що уламки з проходу прибрали зовсім нещодавно. Хай яким було те зачаєне страхіття, пряма дорога до нього лежала саме через цей отвір. Гадаю, нікого не здивує, що нам довелося довгенько постояти, перш ніж зважитися іти далі.

І коли ми все-таки насмілились увійти в цю чорну арку, нашою першою реакцією було полегшення, адже посеред прикрашеної різьбленням і заваленої сміттям кімнати, правильного куба зі стінами завдовжки близько двадцяти футів, не було геть нічого такого, що могло привернути нашу увагу, тож ми інстинктивно, хоч і намарно, почали шукати наступні двері. Аж раптом завдяки гострому зору Денфорт помітив, що хтось розворушив уламки на підлозі, і ми увімкнули обидва ліхтарики на повну потужність. У тому, що ми побачили, не було нічого незвичайного, але я все одно розповім про цю знахідку з огляду на її значення. На недбало зрівняній купі уламків лежали кілька дрібних предметів, а з одного краю зовсім нещодавно розлили чималенько бензину, тож навіть у розрідженому повітрі цього високогірного плато відчувався його різкий запах. Коротше кажучи, це міг бути тимчасовий табір істот, які, подібно до нас, через несподіваний обвал тунелю зупинилися на шляху до безодні.

Скажу відверто: усі розкидані речі були з табору Лейка, і серед них бляшанки, відкриті таким самим дивним способом, як і бачені на тому нещасливому місці, а ще багато обгорілих сірників, три ілюстровані книжки з плямами невідомого походження, порожній каламар, зламана авторучка, дивно покраяні клапті хутра і брезенту з наметів, батарея для електричного ліхтарика з інструкцією, коробка від такого, як у нас, обігрівача і розкидані зім’яті папірці. Від одного вигляду цих речей ставало млосно, та коли ми розгладили папірці і побачили, що на них намальовано, то зрозуміли, що найгіршим було саме це. У таборі ми натрапили на деякі дивно поцятковані папери, тож могли підготуватися до чогось подібного, однак витримати побачене у доісторичних склепах жахливого міста було неможливо.

Божевільний Гедні міг відтворити групи цяток, зімітувавши візерунки на зеленкуватих мильних каменях, відтворити їх у тому ж вигляді на п’ятикутних могилах похованих чудовиськ. Він же міг похапцем зробити грубі замальовки — вдалі і не дуже — із зображенням прилеглих частин міста, позначивши шлях від обведеного колом об’єкта, розташованого осторонь нашого попереднього маршруту — великої циліндричної башти, зображеної на барельєфах; нам з борту літака вона здалася великою круглою дірою — до п’ятикутної споруди і самого входу в тунель. Він міг, я повторюю, зробити такі малюнки; те, що лежало перед нами, поза сумнівом, було так само скопійовано в крижаному лабіринті з якихось барельєфів пізнього періоду, хоча й не з тих, які послужили джерелом для наших креслень. Однак чого цей незугарний маляр ніколи не зумів би зробити, то це відтворити неповторний стиль і точність малюнка, рівень якого, попри очевидну поспішність і недбалість, значно перевершував різьблення, з якого роблено копію; характерну і непомильно впізнавану техніку Древніх доби розквіту нині мертвого міста.

Хтось назве нас із Денфортом божевільними, бо після усього цього ми не кинулись навтьоки, рятуючи життя, оскільки висновки — хай навіть і дикі — напрошувалися самі собою, і нема потреби пояснювати моїм читачам, якими вони були. Можливо, ми таки втратили розум — хіба ж я не називав ці страшні місця горами божевілля? Але здається, що мене охопив той самий запал, який змушує інших вистежувати хижаків у джунглях Африки, аби дослідити їхнє життя чи сфотографувати. І хоч як ми були паралізовані страхом, десь у глибині наших душ палахкотів незгасимий вогник цікавості, що, зрештою, і пересилив наші страхи.

Звісно, ми не прагнули зустрітися віч-на-віч з тим — або з тими — хто, як ми знали, тут побував, але у нас складалося враження, що вони вже пішли. Уже, мабуть, знайшли поблизу інший хід до безодні і пройшли ним, тепер на них чекає зустріч із чорними як ніч залишками минулого в його останньому притулку — притулку, якого вони ніколи не бачили. Або, якщо і цей тунель заблокований, могли піти на північ шукати інший. Ми не забували, що вони здатні обходитися без світла.

Вертаючись подумки до цієї миті, я не можу напевне сказати, які саме емоції нас тоді охопили, яких змін зазнали наші прагнення, що саме настільки загострило наші очікування. Зрозуміло, ми не хотіли зустрітися з тими, кого боялися; водночас, не заперечую, у нас виникло зачаєне, підсвідоме бажання постежити за тими істотами із безпечного укриття. Ми не втратили непогамовного бажання побачити саму безодню, проте у нас з’явилася нова мета, позначена великим колом на зім’ятому аркуші паперу. Ми без вагань упізнали в цьому загадковому символі дивну циліндричну башту з найдавніших барельєфів, яка з повітря видавалася величезною круглою дірою. Навіть на цьому поспіхом зробленому кресленні вона справляла неймовірне враження і змушувала думати, що нижче рівня криги у башті може бути щось надзвичайно важливе, скажімо, якісь небачені архітектурні дива.

Судячи із зображень на барельєфах, башту звели у неймовірно давні часи серед найперших споруд міста. Якщо у ній збереглися барельєфи, вони можуть мати надзвичайно важливе значення. Більше того, десь там міг відшукатися шлях до горішнього світу — значно коротший за наш, так ретельно позначений клаптиками паперу. Можливо, саме ним і скористалися інші шукачі безодні.

Хай там як, а ми почали з вивчення тих жахливих начерків, дуже подібних до наших, а потім рушили у зворотному напрямку в бік круглої позначки на схемі — цим шляхом уже вдруге могли пройти наші безіменні попередники. Десь там мав починатися ще один тунель. Я не хочу описувати всієї нашої подорожі, під час якої ми намагались якомога ощадливіше витрачати папір, позаяк це був той самий маршрут, яким ми й потрапили сюди, хіба що тепер він пролягав внизу, часом спускаючись до найнижчих рівнів. Повсякчас ми помічали серед уламків і сміття під ногами тривожні сліди, а коли запах бензину залишився далеко позаду, у ніздрі знову вдарив спочатку слабкий, а надалі стійкий і неприємний запах. Згодом дорога відхилилася від нашого попереднього маршруту, і ми час від часу світили ліхтариком на стіни і майже завжди бачили знайомі барельєфи, які, схоже, були для Древніх головним джерелом естетичної насолоди.

Близько дев’ятої тридцяти вечора у склепінчастому коридорі, скута льодом підлога якого, здавалося, ішла під землю, а стеля нижчала з кожним кроком, ми помітили попереду яскраве світло і вимкнули ліхтарик. Як виявилося, ми наблизились до великого круглого майданчика і до відкритого місця лишилось не так і багато. Коридор закінчувався на диво низькою як для мегалітичних руїн аркою, проте крізь неї ми встигли багато всього побачити, ще поки наближалися. За аркою була чимала — щонайменше двісті футів у діаметрі — захаращена уламками площа, від неї розходилися засипані сміттям склепінчасті коридори на кшталт того, яким ми щойно прийшли. Стіни були — у видних нам місцях — щедро оздоблені спіральною смугою гігантських барельєфів, що, попри руйнівні наслідки перебування просто неба, виглядали справжніми мистецькими шедеврами, з якими не могло зрівнятися ніщо з побаченого нами раніше. Засмічену підлогу вкривав товстий шар льоду, і ми зробили припущення, що справжнє дно циліндричної споруди лежить десь глибше.

Проте головною прикметою цього місця був велетенський кам’яний пандус, який проходив повз коридори і, різко повернувши, закручувався висхідною спіраллю всередині колосальної циліндричної стіни подібно до своїх двійників, що колись обвивали могутні вежі та зікурати стародавнього Вавилона. Тільки швидкість польоту і значна відстань не дали нам побачити цього шляху і скористатися ним, тому ми були змушені шукати інші стежки під крижаний щит. Пебоді міг би сказати, який інженерний принцип лежав у основі цієї конструкції, а нам із Денфортом лишалося тільки дивуватися і захоплюватися. Ми бачили потужні кам’яні консолі та підпори, але не розуміли, як усе це тримається. Вся споруда від самого низу і аж до вершини башти чудово збереглася — надзвичайно дивна обставина, враховуючи, що стояла вона просто неба, а пандус великою мірою допоміг врятувати від руйнування дивовижні космічні скульптури на стінах.

Ступивши на огорнуте присмерком дно цього страшного циліндра — поза сумнівом, найдавнішої споруди, що потрапляла нам на очі, вік якої був ніяк не менший за п’ятдесят мільйонів років, — ми побачили, що стіна з пандусом підноситься на висоту не менше шістдесяти футів. Судячи з усього, товщина зовнішнього шару криги мала бути близько сорока футів, адже діра, яку ми помітили з літака, зяяла у нагромадженні кам’яних уламків близько двадцяти футів заввишки, її на три чверті прикривали масивні вигнуті стіни вищих зруйнованих споруд. Якщо вірити скульптурним зображенням, первісна башта стояла посеред величезної круглої площі, сягаючи висоти п’ятисот-шестисот футів, з кількома ярусами горизонтальних дисків ближче до вершини, а верхній увінчували голкоподібні шпилі. Очевидно, більша частина мурування обсипалась назовні — щасливий збіг, адже в іншому випадку пандус міг зруйнуватися і завалити башту уламками всередині. Пандус і без того був добряче пошкоджений, а от проходи на дні, схоже, нещодавно трохи розчистили.

Ми майже миттєво дійшли висновку, що незнайомці спускалися саме цим шляхом, і було б логічно нам самим піднятися нагору, вийти тим самим шляхом, дарма що ми накидали клаптиків паперу. Вхідний отвір башти був не далі від передгір’їв і нашого літака, ніж великий будинок з терасою, через який ми потрапили до міста, і всі подальші пошуки під час цієї подорожі варто розпочинати саме з цього місця. Може здатися дивним, але нас не полишали думки про можливість вирушити сюди у майбутньому навіть після усього, що ми бачили і про що здогадувалися. І вже коли ми обережно пробиралися через купи уламків у дворі великої споруди, незвичайне видовище змусило нас на мить забути про все інше.

За краєм нижньої частини пандуса, у захищеному від поглядів куточку, стояли троє зв’язаних разом саней. Це й були ті сани, що зникли з табору Лейка, але тепер вони виглядали доволі пошарпаними, їх, напевно, тягли через безсніжні каменисті ділянки землі, по уламках, переносили на руках у геть непрохідних місцях. Вони були акуратно зв’язані, а на них, стягнуті ременями, лежали такі знайомі усім нам речі: бензиновий пальник, каністри з пальним, ящики з інструментами, бляшанки з консервованими продуктами, загорнуті в брезент книжки, ще якісь клунки із хтозна чим — усе з табору Лейка. Після знайденого раніше ми якоюсь мірою були готові до такого розвитку подій, але справжній шок ми пережили, коли розв’язали один із брезентових пакунків, чиї обриси чимось нас стривожили. Схоже, як і Лейк, незнайомці цікавилися типовими видами, адже перед нами лежали заморожені тіла, добре збережені, рани на шиї заліплені пластиром, ретельно замотані, аби запобігти подальшому їх пошкодженню. Це були тіла юного Гедні та зниклого пса.

X

Можливо, хтось назве нас бездушними, якщо не божевільними, бо навіть після цієї страшної знахідки ми не полишили думок про північний тунель і безодню. Про це і мови б не було, якби особливі обставини не спонукали нас круто змінити плани. Ми накрили тіло бідолашного Гедні брезентом і приголомшено стояли над ним, неспроможні висловити бодай слово; з цього стану нас вивели дивні звуки — перші звуки, почуті після спуску в підземну частину міста з вулиць, де завивав гірський вітер, долітаючи зі своїх неземних висот. У забутому світі смерті земні, знайомі звуки пролунали так несподівано і лячно, що зруйнували залишки уявлень про космічну гармонію значно успішніше, ніж будь-які інші.

Чужинський свист не вразив би нас, адже результати проведеного Лейком розтину готували до чогось подібного, а ще наша хвороблива уява після всіх жахів у таборі змушувала у кожному посвисті вітру вчувати щось лихе, та й чого іще можна було чекати від диявольської країни одвічної смерті. На цвинтарі минулих епох і має лунати голос минулих епох. Утім, цей звук розбив на друзки усі наші глибоко вкорінені уявлення — непохитне сприйняття антарктичного континенту як пустелі, цілком і остаточно позбавленої будь-яких ознак звичного життя, на кшталт безживного диска Місяця. Почуте аж ніяк не нагадувало таємничих звуків похованої у прадавні часи диявольської істоти, чию морозну кам’яну твердість здолало полярне сонце. Натомість цей звук видавало створіння сміховинно звичайне, до якого ми звикли ще за час плавання поблизу берегів Землі Вікторії і перебуваючи в таборі у затоці Мак-Мердо; ми не сподівалися його тут почути, його просто не могло тут бути. Коротше кажучи, десь хрипко і пронизливо верещав пінгвін.

Здушений звук долинав з-під льоду, з якогось місця навпроти коридора, яким ми прийшли, — десь там був інший прохід до великої безодні. Живий морський птах у місці, від початку часів позбавленому будь-яких форм життя, міг означати лиш одне, проте спершу ми хотіли пересвідчитись у реальності цих звуків. І вони почулися знову, але цього разу, здавалося, уже з кількох горлянок. Шукаючи їх джерело, ми пройшли під нещодавно розчищену арку. Узявши, хоч і не без внутрішнього спротиву, додатковий запас паперу з брезентового клунка на санях, ми продовжили кидати папір за собою, коли денне світло залишилося позаду.

Крига зникла, підлога була всіяна детритом[133], і ми чітко бачили дивні сліди — щось тягли, а Денфорт знайшов чіткий відбиток — зрозуміло який. Ми йшли на крики, і саме десь у цьому напрямку, як нам підказували карта і компас, мав бути вхід до північного тунелю; ми зраділи, що можна пройти через цокольні та перші поверхи, без будь-яких містків. За схемою, тунель мав починатися біля підмурівка великої пірамідальної споруди, яку ми пам’ятали ще з обльоту. На наш погляд, вона чудово збереглася. Просуваючись цим шляхом, ми освітлювали дорогу одним ліхтариком і скрізь помічали безліч барельєфів, але навіть не зупинялися їх оглянути.

Несподівано попереду вигулькнув незграбний білий силует, і ми швидко увімкнули другий ліхтарик. Дивно, але пошук джерела звуків відволік наші думки від того, що могло чигати десь зовсім поруч, і змусив забути попередні страхи. Ті, хто лишили припаси у круглій споруді, могли повернутися після розвідувальної вилазки до безодні, однак ми чомусь забули остерігатися, буцім їх ніколи й не було. Біла вайлувата істота мала щонайменше шість футів зросту, однак майже одразу ми зрозуміли, що вона — не з тих, хто навідався до табору Лейка. Ті були вищі на зріст, темніші і, як свідчили скульптурні зображення, пересувались по землі швидко й упевнено, навіть незважаючи на пристосовані до підводного життя мацаки. Втім, не стану лукавити, ми перелякались. На якусь мить нас скував примітивний жах, значно сильніший за найгірші та цілком обґрунтовані страхи через інших. Але напруга почало спадати, позаяк біла істота звернула в прохід під аркою ліворуч, де приєдналася до двох своїх родичів, які прикликáли її пронизливими криками. Істота виявилася звичайним пінгвіном, хоча й належала до невідомого виду і за розміром значно перевищувала найбільших королівських пінгвінів, до того ж була на диво відразлива через альбінізм і повну сліпоту.

Коли ми пройшли за цією істотою під арку і спрямували світло ліхтарів на байдужу до нас групку з трьох особин, то побачили, що всі вони були сліпими альбіносами — представниками досі невідомого науці виду гігантських пінгвінів. Своїми незвичайними розмірами вони нагадували первісних пінгвінів, зображених на барельєфах Древніх, і ми майже одразу збагнули, що маємо справу з нащадками тих самих тварин, які вижили під час холодів, переховуючись у тепліших місцях під землею, де вічна пітьма позбавила їх пігментації і зору, залишивши замість очей непотрібні тепер вузькі щілини. Ми не мали сумнівів, що вони і тепер живуть десь на берегах великої безодні, яку ми шукали, і свідчили, що вона й досі існує, зігріває і слугує притулком для живих істот; це сповнювало нашу уяву незвичайними і хвилюючими образами.

Нам було цікаво, що змусило цих трьох птахів покинути звичне середовище. Стан великого мертвого міста і тиша у ньому недвозначно свідчили, що немає сенсу говорити про сезонну міграцію, а очевидна байдужість трійці до нашої присутності змушувала сумніватися, що група тих інших могла їх сполохати, коли йшла через ці місця. Чи могли вони напасти або спробувати поповнити запас м’яса коштом пінгвінів? Навряд чи ядучий, нестерпний для собак запах міг викликати таку ж відразу й у пінгвінів, адже їхні предки жили у повній злагоді з Древніми, і мирне співіснування між ними могло тривати у безодні необмежено довго. Ми пошкодували — цілком у дусі представників чистої науки, — що не можемо сфотографувати цих незвичайних істот, і, залишивши позаду їхні пронизливі крики, рушили по слідах пінгвінів до безодні, в існуванні якої більше не сумнівалися.

Незабаром ми вже спускалися довгим низьким коридором без дверей і барельєфів і зрозуміли, що нарешті наближаємося до входу в тунель. Проминули іще двох пінгвінів і чули десь неподалік крики інших. Несподівано коридор обірвався у величезній печері, і ми затамували подих, побачивши правильну півкулю діаметром добрих сто і заввишки п’ятдесят футів, розташовану, вочевидь, глибоко під землею; від неї в усі боки розходилися низькі проходи, і лиш один зяяв чорним склепінчастим отвором заввишки п’ятнадцять футів. Це і був вхід до великої безодні.

Вигадливе різьблення над головою, ймовірно, відтворювало зоряне склепіння первісного неба, під ним вешталися пінгвіни-альбіноси, чужі тут, незрячі і до всього байдужі. Чорний тунель круто спускався вниз, у невідомість, вхід до якого прикрашали химерні візерунки. Схоже, від цього таємничого отвору ішов потік теплого повітря і, як нам здалося, якихось підозрілих випарів. Яких іще живих істот, окрім пінгвінів, могла приховувати неосяжна безодня внизу, мереживо підземних ходів і велетенські гори? Ми почали підозрювати, що димок над вершинами гір, який бідолашний Лейк вважав проявом вулканічної активності, а ми помітили навколо увінчаної фортечним муром вершини, міг бути просто парою, що піднімалася з незмірних підземних глибин.

Тунель, принаймні на самому початку, був п’ятнадцяти футів завширшки і стільки ж заввишки; стіни, підлога і склепіння викладені з мегалітичних брил. Стіни де‑не-де прикрашали простенькі картуші у стилі пізнього періоду, всі конструкції та різьблення чудово збереглися. Підлога була досить чиста, за винятком хіба пінгвінячих слідів у розсипах детриту, які вели зі сферичної печери назовні, а також відбитків ніг тих інших, що вели досередини. Що далі ми просувались, то ставало тепліше, і зовсім скоро нам довелося порозстібати теплий верхній одяг. Було цікаво, чи є глибоко під водою вулканічна активність і наскільки тепла вода у тому підземному морі, яке ніколи не зігріває сонце? Невдовзі кладка поступилася місцем голому каменю, хоча сам тунель зберіг пропорції, а різьблення незмінно прикрашало його стіни. Подеколи спуск ставав занадто крутим, тож прадавні майстри вирізали у підлозі жолобки. Кілька разів ми помічали отвори не позначених на схемі невеликих бічних проходів, які, втім, не могли ускладнити нам повернення, радше навпаки — на випадок небажаної зустрічі ми могли б там сховатися. У повітрі висів дуже різкий незнайомий запах. За таких обставин наважитися увійти до тунелю було чистісіньким безглуздям на межі самогубства, проте у деяких людей жага пізнання просто нездоланна — саме ця жага привела нас до таємничої полярної пустелі. Дорогою ми зустріли кількох пінгвінів і почали гадати, скільки ще лишилося пройти. Якщо вірити вирізьбленій схемі, до самої безодні треба було йти крутим спуском близько милі, однак попередні мандри навчили нас не зовсім довіряти масштабам різьблених карт.

За чверть милі запах став просто нестерпним, і ми почали минати бічні проходи дуже обережно. Випарів, як при вході до тунелю, видно не було, але тільки через те, що бракувало контрасту з холодним повітрям. Швидко теплішало, і ми навіть не здивувалися, натрапивши на недбало кинутий і добре нам знайомий теплий одяг. Там були хутряні речі і наметова тканина, що зникли з табору Лейка; ми не стали зупинятися і вивчати, яких дивних форм надали цим речам викрадачі. Одразу після цього ми помітили різке збільшення кількості та розмірів бічних проходів і зробили висновок, що дісталися району передгір’їв, густо оплетеного мережею підземних тунелів. До незнайомого запаху додався новий, невідомого походження, але не менш відразливий — наче тхнуло гнилою плоттю і, можливо, якимись підземними грибами. Несподівано тунель став ширшим і — карти нас до цієї зміни не підготували — перетворився на простору, еліптичної форми печеру, ймовірно природного походження, з рівною підлогою, приблизно сімдесяти п’яти футів завдовжки і п’ятдесяти завширшки; величезні бічні проходи вели з неї у таємничу пітьму.

Хоча з першого погляду печера і здалася нам природною, оглянувши її при світлі двох ліхтарів, ми припустили, що виникла вона після штучного руйнування простінків між суміжними порожнинами. Самі стіни були нерівні, зі склепінчастої стелі гронами звисали сталактити, а от кам’яну підлогу наче щойно підмели — ніяких уламків, детриту чи навіть пилу. За подібних обставин така чистота здавалася вкрай незвичайною. Та ж картина була і у великих бічних проходах — скрізь, за винятком коридора, яким ми сюди потрапили, і ця обставина нас дуже спантеличила. Дивний новий запах, що домішався до попереднього, тут був надзвичайно уїдливим і майже повністю його витіснив. Щось у всьому цьому місці, в його гладенькій, майже вилизаній підлозі вразило нас навіть більше за диявольські речі, які нам довелося побачити раніше.

Вигляд найближчого проходу і великі купи посліду пінгвінів у ньому не дозволяли сумніватися — з-поміж розмаїття таких самих великих проходів ми вибрали правильний. Менше з тим, ми вирішили знову кидати папір на випадок можливих ускладнень, адже на сліди у пилюці можна було більше не розраховувати. Ми рушили далі, освітлюючи ліхтариком стіни тунелю, аж раптом застигли від несподіванки, помітивши в цій його частині суттєві зміни у різьбленні. Звісно ж, ми розуміли, що в часи будівництва цього тунелю мистецтво Древніх значно занепало, бо на власні очі помітили суттєве зниження рівня виконання арабесок на пройденому шляху. Але зараз, у глибшій частині печери, ми стали свідками змін настільки разючих, що це не піддавалося поясненню: і форма, і якість виконання зазнали такого занепаду, такої деградації, якої не можна було й сподіватися.

Ці нові роботи відзначалися грубою манерою виконання та недбалістю, їм бракувало тонкості у передачі деталей. Орнаментальні завитки мали занадто глибоке різьблення на кшталт де‑не-де розкиданих картушів у раніше бачених приміщеннях, однак висота рельєфу не досягала загального рівня поверхні. Денфортові сяйнула думка, що це повторне різьблення — своєрідний палімпсест поверх старого і стертого давнього малюнка. За своєю природою нове різьблення мало суто декоративний і шаблонний характер — це був грубий орнамент із спіралей та кутів, близьких за стилем до геометричних орнаментів Древніх, що здавалося радше пародією, аніж відтворенням давніх традицій. Нам не давала спокою думка, що естетичну складову техніки виконання почав доповнювати якийсь невловний, проте глибоко чужинський елемент. Як припустив Денфорт, ми мали справу з дуже ретельно виконаною підміною. Сам малюнок був одночасно і схожий, і несхожий на ті зразки, які ми звикли вважати уособленням мистецтва Древніх. Проте мене невідступно переслідувала думка про такі яскраві приклади змішання стилів, як недоладні скульптури Пальміри, що сліпо копіювали естетику римлян. Було очевидним, що інші також звернули увагу на смугу з різьбленням — ми знайшли використану батарею від ліхтаря на підлозі біля одного з найприкметніших барельєфів.

Позаяк ми не мали змоги витрачати більше часу на вивчення барельєфів, то лиш побіжно їх оглянули й одразу рушили далі, втім, доволі часто спрямовуючи промені ліхтариків на стіни, аби не проґавити там якихось змін. Однак нічого такого ми не помітили, хіба що барельєфи розташовувались на більшій відстані один від одного через велику кількість бічних тунелів. Ми зустрічали уже менше пінгвінів і майже не чули їхніх криків, однак нас не полишало враження, що здаля, десь із глибин самої землі, до нас долинає безладний хор цих птахів. Новий незнайомий запах став іще сильнішим, водночас старий майже не відчувався. У повітрі знову заклубочилася пара, засвідчивши збільшення різниці температур і близькість позбавлених сонячного світла скелястих берегів великої безодні. Аж тут цілком несподівано ми помітили просто перед себе на лискучій рівній поверхні підлоги якусь перешкоду, і це були не пінгвіни. Коли переконались, що ці предмети цілком нерухомі, увімкнули другий ліхтарик.

XI

І ось я знову дістався місця, з якого дуже важко продовжувати. Я мав би вже стати товстошкірішим, однак у житті іноді набуваєш такого досвіду, зазнаєш таких випробувань, які залишають глибокі незагойні рани, і варто їх торкнутися, як у пам’яті оживають усі раніше пережиті жахи. Як я уже казав, на чистій відполірованій підлозі ми побачили якусь перешкоду, і одночасно з цим наші ніздрі відчули посилення навколишнього смороду, змішаного, як і раніше, з ядучим запахом тих інших, що йшли перед нами. Увімкнувши другий ліхтарик, ми змогли роздивитися перешкоду і відважились наблизитись, бо навіть здалеку було видно — істоти на підлозі не можуть нікому завдати шкоди, як і ті шестеро, викопані із страшних могил під п’ятикутними надгробками у таборі Лейка.

Як і в особин з могил, у цих також бракувало частин тіла, а вигляд густої темно-зеленої калюжі на підлозі свідчив, що цих ушкоджень вони зазнали зовсім недавно. Їх було тільки четверо, а з бюлетенів Лейка виходило, що має бути не менше восьми, і саме вони мали йти перед нами. Знайти їх у такому стані було цілковитою несподіванкою, ми не уявляли, яка ж то сутичка мала сталася у цій темряві.

Зазнавши нападу, пінгвіни відповідають шаленими ударами дзьоба; і наші вуха чули їхні далекі крики, сповіщаючи — попереду місце гніздування. Невже ті інші потривожили птахів і спровокували смертельний напад? Однак вигляд розчленованих істот спростовував таке припущення, адже навряд чи дзьоби пінгвінів могли зашкодити настільки міцним тканинам і завдати ран, які ми помітили, підійшовши ближче. До того ж велетенські сліпі птахи поводилися напрочуд мирно.

А може, між іншими спалахнула суперечка, і тоді винуватцями були четверо відсутніх? Коли так, то де вони? Можливо, зачаїлися десь неподалік, і над нами нависала смертельна загроза? Повільно і боязко просуваючись уперед, ми стривожено позирали на бічні коридори з гладенькою відполірованою підлогою. Хоч би який конфлікт тут спалахнув, це неабияк налякало пінгвінів, і вони розбрелися далеко за межі звичної території. Існувала ймовірність і того, що, сутичка почалася десь поблизу місця гніздування, на березі неосяжної безодні — тут не було жодного сліду пташиних гнізд. Або, міркували ми, тут відбувся страшний бій із переслідуванням, і слабкіша сторона намагалась якнайскоріше добігти до схованки із саньми, але вороги наздогнали і покінчили з ними. Можна тільки уявити, як, розлякуючи зграї птахів, із чорної безодні вихлюпується жахлива юрба безіменних істот, і пінгвіни з криками кидаються врозтіч.

Я вже казав, що ми повільно і з острахом наближалися до розтерзаних і простертих на підлозі тіл. Якби ж небеса не дали нам підійти, якби ж ми кинулися прожогом із того диявольського тунелю з його гладенькою, наче відшліфованою, підлогою і потворними настінними барельєфами — відвертою пародією на те, що ними підмінили! Якби ми кинулись навтьоки раніше, ніж устигли роздивитися знахідку, то в пам’яті не закарбувалися б речі, що до скону не даватимуть нам спокою!

Ми спрямували на тіла світло обох ліхтариків і швидко зрозуміли: розчавлені, переламані й розтерзані, усі вони були обезголовлені. Підійшовши іще ближче, ми помітили, що голови з мацаками не просто відділили, а відірвали або, радше, відсмоктали. Смердюча темно-зелена сукровиця розтеклася на підлозі великою калюжею, проте її сморід тепер забивав запах, який тут здавався ще нудотнішим, ніж на підходах до цього місця. Лише підійшовши зовсім близько до розпростертих істот, ми змогли визначити джерело цього іншого запаху. І тої ж миті Денфорт, який пригадав деякі промовисті барельєфи з історії Древніх у пермську добу сто п’ятдесят мільйонів років тому, істерично і дико зойкнув, і відлуння того крику покотилося стародавнім склепінчастим коридором із лиховісними різьбленими палімпсестами на стінах.

Я і сам ледь не заволав, бо теж пригадав давній барельєф, від якого не міг одвести погляду. Невідомий митець зобразив розпростерті на землі, покриті слизом тіла безголових Древніх — саме в такий спосіб страхітливі шоґґоти убивали ворогів: відсмоктували голови і висмоктували кров; усе це відбувалося під час великого повстання проти Древніх. То були блюзнірські, страшні сцени; нехай навіть вони стосувалися подій, які давно пішли в небуття, і самі шоґґоти, і їхні діяння не призначалися для людських очей. Божевільний автор Некрономікона присягався, що жодна з цих істот не могла існувати на нашій планеті і що привидітися вони могли лише у наркотичному сні. Безформна протоплазма, здатна копіювати будь-які органи і дії; липка і піниста клітинна маса; надзвичайно податливі пластичні п’ятнадцятифутові сфероїди; слухняні раби, що легко піддаються навіюванню; будівничі великих міст — щораз зловісніші, розумніші, здатні жити під водою… Милостивий Боже! Яке безумство могло змусити цих нечестивих Древніх не тільки використовувати, а ще й увічнювати цих тварюк!?

Тепер, коли ми з Денфортом побачили, як блищить і міниться веселкою чорний слиз, що густим шаром обліпив безголові тіла, у голову вдарив новий, найнестерпніший запах, який лише могла уявити людина з хворою уявою, — слиз смердів на тілах і вилискував групами цяток на гладкій частині нового грубого оздоблення стін; лиш тепер ми зрозуміли усім своїм єством, що таке справжній космічний страх. Ми не боялися тих чотирьох зниклих інших, бо розуміли, що вони більше не можуть нікому загрожувати. Нещасні демони! Зрештою, вони були не якимись лиходіями, а лише зайдами із минулих епох та іншого буття. Природа зіграла з ними злий жарт, і вона зробить це з усяким, кого безумство, бездушність або жорстокість можуть кинути в цю охоплену мертвим сном полярну пустелю. Яким же трагічним виявилось для них повернення додому!

Вони не були тварюками — що ж такого вони зробили? Жахливе пробудження серед вічного холоду і в невідому епоху, скоріш за все, напад і шалений гавкіт кудлатих чотириногих, відчайдушний спротив їм, і такі ж несамовиті білі мавпи у чудернацькому вбранні… безталанний Лейк, бідолаха Гедні… і нещасні Древні! Вчені до глибини єства — на їх місці ми вчинили б так само. Господи, який інтелект і яка цілеспрямованість! З якою відвагою вони зробили крок назустріч неймовірному — так і їхні предки на різьблених барельєфах зустрічалися з майже таким самим неймовірним! Хоч би кого вони нагадували — морських зірок, рослин, монстрів, прибульців з космосу, — але вони були розумними істотами!

Вони перетнули засніжені гірські хребти, де колись молилися у храмах своїм богам і ходили у папоротевих лісах. Побачили мертвим рідне місто і прочитали різьблену історію його останніх днів. Спробували шукати родичів в оповитих легендами темних і ніколи не бачених надрах — і що знайшли? Такі думки виникали одночасно у мене й у Денфорта, коли ми переводили погляд з безголових і вкритих бридким слизом тіл на огидні палімпсести і диявольські знаки, намальовані слизом на стіні. Тоді ми зрозуміли, хто тріумфально переміг і живе нині у величезному підводному місті в темній і бездонній глибині, на берегах якої звили свої гнізда пінгвіни. Наче відповідаючи на крик Денфорта, над водою попливли язики сизого туману.

Зрозумівши, що саме сталося, звідки узявся слиз і куди зникли голови, ми мовчки заклякли, і лише значно пізніше, почавши ділитися враженнями, зрозуміли, що думки наші тієї миті цілком збігалися. Здавалося, ми стоїмо тут уже цілу вічність, але насправді це тривало не більше десяти-п’ятнадцяти секунд. Огидний мертвотно-блідий туман плив до нас у повітрі, наче його штовхала якась невидима сила, а потім почувся звук, який стер геть усі наші думки і змусив мчати як божевільних повз перестрашених пінгвінів, що несамовито кричали. Ми бігли назад до міста по клаптиках паперу, вздовж скутих льодом мегалітичних коридорів, до великого відкритого циліндра, а звідти давнім спіральним пандусом кинулися вгору, назустріч свіжому здоровому повітрю і сонячному світлу.

Як я вже сказав, новий звук спростував багато наших попередніх припущень, адже, ознайомившись із результатами розтинів, ми знали, що так говорять зірчасті, а вони начебто всі загинули. Пізніше Денфорт розповів, що саме такі звуки, тільки більш притлумлені, він чув за рогом вулиці у місті ще до спуску під кригу, і вони страшенно нагадували завивання вітру у гірських печерах — його чули ми обоє. Не сприйміть це за хлоп’яцтво, але я додам ще одне, позаяк враження Денфорта дивним чином перегукувалися з моїми. Однакове коло читання — ось що спонукало нас обох дійти того самого висновку, хоча Денфорт натякнув на якісь невідомі закриті джерела, якими міг користуватися По, коли сто років тому писав «Артура Гордона Піма». У цій фантастичній історії згадувалося слово, сповнене незрозумілого, однак моторошного змісту, пов’язаного з Антарктикою, і його постійно викрикують гігантські прозоро-білі птахи: «Текелі-лі! Текелі-лі!» Запевняю вас, саме це слово почулося нам у тих несподіваних звуках з густого білого туману, що насувався на нас, — у скрадливому свисті дуже широкого звукового діапазону.

Ми не стали дослухатися, а кинулись тікати, хоча й розуміли: швидкість Древніх дозволить тому, хто вижив після різанини і зараз свистів, дуже легко нас наздогнати — варто йому лиш захотіти. Втім, у нас лишалася слабка надія, що наша миролюбна поведінка й незлобливість змусять цю істоту нас пожаліти бодай з наукової цікавості. Зрештою, якщо нема чого боятися, то не буде і причин завдавати нам шкоди. Ховатися у цьому закутку — марна справа. Пробігаючи коридором, ми на мить обернулися, спрямували світло ліхтарика назад і зауважили, що туман розсіюється. Невже ми нарешті побачимо живого і неушкодженого представника тих інших? Аж тут знову пролунало жахливе: «Текелі-лі! Текелі-лі!»

Ми помітили, що відірвалися від переслідувача, і аж тоді збагнули, що його могли поранити, однак не наважились ризикувати, бо він, почувши зойк Денфорта, не тікав від когось, а кинувся до нас. Часу на роздуми і вагання практично не лишилося. Ми могли тільки гадати, де зараз ті незбагненні й жахливі створіння, вкриті смердючим слизом гори протоплазми, представники раси, що підкорила морську безодню і вирядила на суходіл своїх посланців, які дослідили гори і спотворили барельєфи Древніх. Нам було по-справжньому шкода залишати напризволяще цього, можливо скаліченого, Древнього — чи не єдиного, хто зостався живий.

Дякувати Богові, ми не уповільнили бігу. Туман знову став густішим і котився на нас із наростаючою швидкістю, а пінгвіни позаду кричали вже у справжній паніці, і це було дивно, адже коли ми повз них пробігали, вони майже не помічали. Знову почулося лиховісне і гучне: «Текелі-лі! Текелі-лі!» Отже, ми помилялися. Наш переслідувач не був поранений, він просто зупинився біля тіл загиблих друзів і напису, зробленого бридким слизом. Ми так і не дізналися, що означав той напис, однак поховання у таборі Лейка продемонстрували, наскільки шанобливо ставляться ті істоти до своїх померлих. Ліхтарик, який ми, не жаліючи, використовували, висвітив попереду велику відкриту печеру, перехрестя, і ми нарешті з полегкістю зітхнули, залишаючи позаду кляте різьблення — палімпсести, які ми майже фізично відчували, навіть якщо не дивились у їхній бік.

А ще ми сподівалися, що переслідувач може заплутатись у переходах і загубити нас. Кілька сліпих пінгвінів-альбіносів не знаходили собі місця, і схоже було, що невідомої істоти вони бояться гірше смерті. Якщо пригасити ліхтар до найменшого рівня і світити лише під ноги, велетенські перелякані птахи можуть криками і лопотінням крил у тумані заглушити наші кроки і відвернути увагу переслідувачів від нашої справжньої мети, спрямувати їх у хибному напрямку… Захаращений шлях до виходу разюче відрізнявся від зловісних, наче вилизаних внутрішніх переходів, але навряд чи навіть Древні зі своїми особливими органами чуття і здатністю обходитись без світла могли його розпізнати серед клубів туману. Насправді, ми панічно поспішали і самі боялися згубити дорогу, бо, звісно ж, мчали до мертвого міста, а одна-єдина помилка у цих поточених тунелями горах… Про наслідки краще було навіть і не думати.

Той факт, що ми лишилися живі та неушкоджені, сповна доводить, що у гонитві за нами істота побігла хибним шляхом, а ми якимось дивом потрапили на потрібний нам. Самі лише пінгвіни навряд чи могли нас порятувати, але, схоже, це стало можливим завдяки туману. Тільки милосердна доля могла зробити так, що у потрібну мить водяні випари, які до того ніби збиралися розвіятись, погустішали і сховали нас. Коли ми вискочили із оздобленого новим гидомирним різьбленням тунелю і потрапили до печери, хвилі туману на хвильку стали прозорішими; і саме тоді, коли ми вже збиралися пригасити ліхтарик і разом із пінгвінами пуститися навтьоки, обернувшись, кинули останній, сповнений страху й відчаю погляд назад і помітили істоту, яка нас наздоганяла. Якщо одна випадковість, сховавши нас, була щасливою, то інша, давши можливість побачити переслідувача, була повною її протилежністю — і відкрила жах, який відтоді і дотепер невідступно з нами.

Озирнутися нас змусив одвічний інстинкт жертви, яка прагне оцінити наміри переслідувача і свої шанси на порятунок; а може, спрацювало підсвідоме бажання отримати відповідь на запитання одного з органів чуття. Під час втечі усе єство підпорядковане одній меті — врятуватись, і ми не відволікалися ні на що інше, не аналізували деталей, але й тоді ніздрі доносили до мозку сигнали. Уже потім ми збагнули, у чому річ: ми вже досить далеко відбігли від купи безголових і залитих слизом тіл, але запах не змінився, хоч і мусив би; там, де лежали тіла, тхнуло новим, незнайомим запахом, однак на цю мить він мав би поступитися звичному запаху тих інших істот. Та цього не сталося — новий страшенний сморід не тільки не ослаб, але й став геть нестерпним.

Ми одночасно озирнулись — або нам так лише здалося і хтось таки був першим, а другий просто повторив його рух. Увімкнувши обидва ліхтарі на повну потужність, ми спрямували промені світла на туман, який одразу прояснів. Либонь, ми інстинктивно хотіли побачити все, що вдасться роздивитися, або сподівалися — так само неусвідомлено — засліпити переслідувача і, поки він отямиться, проскочити повз пінгвінів, а далі — до лабіринту попереду. Краще б нам було цього не робити! Навряд чи Орфей чи Лотова дружина за погляд назад заплатили вищу ціну. Нас знову приголомшило жахливе квиління: «Текелі-лі! Текелі-лі!»

Намагатимусь бути якомога відвертішим — якщо не зможу говорити прямо — і розповісти усе, хоча на той час нам здавалося, що не варто торкатись цієї теми навіть у розмовах між собою. Ті слова, якими я послуговуюсь, ніколи не передадуть читачеві усього побаченого нами жаху. Це видовище вразило нас настільки, що мені просто дивно, як у нас лишилося бодай трохи здорового глузду, щоб приглушити світло і знайти потрібний тунель. Ми керувалися інстинктом, можливо, навіть більшою мірою, ніж розумом. Утім, якщо нас врятувало саме це, ціна була зависокою — у нас немов відібрало тяму. Денфорт геть збожеволів, і коли я згадую нашу втечу, у пам’яті спливає лише те, як він істерично вигукував якусь нісенітницю, і ніхто, крім мене, не зрозумів би тієї маячні. Його безтямний вереск пронизував коридори і тонув серед пінгвінячих криків, відлунював від склепіння попереду і стихав десь позаду у глибині порожнього, дякувати Богу, коридора. Він почав кричати не одразу, як побачив те жахіття, інакше ми б не вижили і не мчали навіжено далі. Стає млосно від самої думки про те, як іще могла зреагувати його нервова система.

«Саут-стейшн… Вашинґтон… Парк Стріт… Кендалл… Сентрал… Гарвард…» Бідолашний Денфорт вигукував назви знайомих станцій Бостонсько-Кембриджської лінії метро, прокладеної за тисячі миль звідси в мирній рідній Новій Англії. Однак мені його ритуальна скоромовка не здавалась ані маячнею, ані виявом ностальгічних почуттів. Його охопив невимовний жах, і я одразу збагнув, які страшні, хворобливі аналогії могли стати причиною такого стану. Озирнувшись, ми сподівалися побачити у клубах білуватого туману страхітливе чудовисько — про зовнішність цих істот ми уже мали чітке уявлення, — але те, що постало перед нашими очима у легкому серпанку, жодним чином не відповідало очікуванням, бо та істота виявилась незрівнянно жахливішою і бридкішою. Вона здавалась цілковитим втіленням «того, що не має права на існування», персонажа з творів наших фантастів, і найбільшою мірою була схожа на потяг у підземці, якщо дивитись на нього з платформи станції. Велика темна маса насувалась на нас з безкінечного підземного тунелю, світилася яскравими сузір’ями вогнів дивного кольору і заповнювала собою увесь простір, як поршень заповнює циліндр.

Але ми перебували не на платформі станції метро. Ми бігли у підземному тунелі, де страшна чорна лискуча істота, звиваючись, пахкала смородом з п’ятнадцятифутових пазух і набирала неймовірної швидкості у клубах густої білої пари з морської безодні. Жахлива істота, масивніша за будь-який потяг підземки — не візьмуся точно описати її словами, — безформна маса пінистої протоплазми, вона слабко світилась і утворювала міріади тимчасових очей, які то спалахували зеленкуватим світлом, то згасали по всій передній частині цього монстра, що сунув на нас з глибини тунелю, чавив наполоханих пінгвінів і ковзав лискучою підлогою, з якої ці істоти вимели сміття до останньої піщинки. І знову пролунав цей глузливий трубний свист: «Текелі-лі! Текелі-лі!» Аж тоді ми згадали, що диявольських шоґґотів наділили життям, здатністю мислити, мінливими органами не хто інший, як Древні; шоґґоти не вміли розмовляти, спілкуючись лише мовою цяток, і не мали власного голосу — а тому імітували звучання голосів своїх вимерлих господарів.

XII

Ми з Денфортом пам’ятаємо, як забігли в ту різьблену півкулю, як поверталися неосяжними коридорами й залами мертвого міста, однак усе це відбувалося немов уві сні — уривки видінь, прагнень, деталей і зусиль. Ми наче пливли в якомусь ілюзорному світі чи вимірі без часу, причин і наслідків, орієнтирів. Нас трохи привело до тями тьмяне денне світло, однак ми так і не посміли наблизитися до схованих саней або кинути прощальний погляд на нещасного Гедні й собаку. Вони лишились там, як у дивному циклопічному мавзолеї, і хочу вірити, що їх сон не потривожать до кінця часів.

І тільки видираючись нагору колосальним спіральним пандусом, ми відчули страшенну втому і задишку після біганини у розрідженому повітрі високогірного плато, проте навіть страх перед можливою непритомністю не змусив нас зупинитися і перепочити — ми прагнули якомога швидше потрапити у царство неба й сонячного світла. Було щось глибоко символічне у нашій втечі від похованих під землею епох, бо коли ми, пихкаючи і відсапуючись, рвалися до верхнього краю прадавньої стіни, вздовж усього шляху нерозривною смугою ішли героїчні скульптурні зображення, створені з нетлінною майстерністю умільців мертвого міста — наче написане п’ятдесят мільйонів років тому слово прощання від Древніх.

Добувшись, зрештою, на поверхню, ми опинилися на вершині гори безладно навалених брил. На заході височіли викривлені стіни високих споруд; на сході, де вдалині заклякли у дрімоті гірські хребти, будівлі були нижчі й більш ветхі. Через просвіти у похилених руїнах промені низького антарктичного опівнічного сонця підфарбовували обрій на півдні у червоне, а саме стародавнє мертве місто на тлі знайомого полярного ландшафту здавалося ще похмурішим. Небо над головою купчилося опалово-блідою масою кристаликів льоду, мороз миттю пройняв усе тіло. Втомлено опустивши на камені рюкзаки, яких навіть під час відчайдушної втечі не випустили з рук, і позастібавши на всі ґудзики теплий одяг, ми приготувалися до спуску і подорожі давнім кам’яним лабіринтом до підніжжя гір, де на нас чекав літак. Ми не згадували про те, що змусило нас тікати з мороку підземних надр від загадкової безодні. Жодним словом.

Менш як за чверть години ми віднайшли крутий спуск до підніжжя гір — ймовірно, давню терасу — і рушили вниз, де серед негусто розкиданих по схилу руїн уже було видно темний силует нашого літака. На півдорозі ми зупинилися перевести подих і ще раз поглянути, як загадково мріють на західному небосхилі фантастичні кам’яні нетрі доби палеогену. У цю хвилину ми помітили, що туманний серпанок розвіявся, сніговий порох закрутило і понесло в зеніт, де от‑от, здавалося, виникне, але все ніяк не виникав якийсь певний малюнок.

Тепер на геть білому обрії поза гротескним містом пролягла тонка і нерівна фіолетова смуга, гострі зубці якої примарно вимальовувались на тлі рожевого західного неба. Саме плоскогір’я наче тяглося вгору до цього оманливого вінця, колишнє річище бігло через нього хвилястою тінню. На якусь мить у нас перехопило подих від неземної краси краєвиду, але одразу ж душу почав заповзати якийсь неясний страх. Та далека фіолетова смуга була нічим іншим, як силуетом лиховісних гірських хребтів недоступного краю. Ці найвищі гори планети увібрали все її зло, стали вмістилищем безіменного жаху та одвічних таємниць; на різьблених барельєфах перед ними схилялися навіть Древні, які боялися відкрити їх сутність; нога жодної живої істоти не ступала на схили цих велетнів, лишень страхітливі блискавки у довгі полярні ночі затримувалися на їхніх вершинах і осявали дивним світлом навколишні долини. Поза сумнівом, саме вони і стали прообразом страшного Кадату серед Холодної Пустелі за лиховісним плато Ленґ, про які так непевно розповідають первісні легенди. Ми були першими з людей, хто побачив ці гори, і, сподіваюся, з Божою поміччю станемо останніми.

Якщо різьблені карти і барельєфи доісторичного міста нас не обманювали, ці загадкові фіолетові гори розташовані майже за триста миль звідки, однак їх обриси чітко вимальовувалися над сніговою рівниною; створювалося враження, що вони своїми вершинами ось-ось злетять високо вгору, сягнуть небес чужої страшної планети. Висота цих вершин мала бути неймовірною, незрівнянною — вони сягали розріджених шарів атмосфери, в яких зустрічаються хіба що вихори і шквали, але мало хто з відчайдушних літунів вижив, щоб пошепки розповісти про них і про своє падіння. Дивлячись на них, я знервовано пригадував деякі скульптурні зображення і їх натяки на те, що прадавня велика річка могла нести до міста з проклятих схилів щось таке, що викликало жах у його мешканців, і я подумки питав себе: скільки в тих жахах було правди, а скільки — безглуздих забобонів, і чому Древні уникали цієї теми на картах і барельєфах? Я пригадав, що північним краєм гори підступають до самого узбережжя біля Землі Королеви Мері, де саме зараз за тисячу миль звідси працює експедиція сера Дугласа Мосона, і щиро побажав, щоб ні з самим сером Дугласом, ні з його людьми не сталося нічого лихого, аби вони навіть не здогадалися, що може чаїтися за пасмом прибережних гір. Ці думки найбільше мене гнітили і виснажували, а Денфорт, схоже, взагалі підупав духом.

Однак задовго до того, як ми проминули руїни п’ятикутної будівлі й дісталися літака, наші страхи звернулися до меншого, але також досить високого гірського хребта попереду. Чорні, укриті скрижанілими руїнами схили лиховісно заступали східний край неба, знову нагадуючи таємничі азійські полотна Миколи Реріха, а коли ми подумки повернулися до кротовин, що пронизували хребти аж до самих вершин, і до страхітливих безформних істот, які, дихаючи смородом, повзали в норах під цими хребтами, нас охопила паніка, адже знову доведеться летіти над круглими входами до печер, де свистів і завивав на всі лади вітер. А ще гірше те, що навколо деяких вершин починав клубочитися туман — Лейк помилково вважав його ознакою вулканічної активності, — і ми з тремтінням пригадували такі ж хвилі туману, від яких щойно тікали в тунелі, а ще страшну диявольську безодню, що й породжувала усі ці випари.

З літаком було все гаразд, ми гарячково понатягували хутряні пілотські куртки, Денфорт легко запустив двигун і плавно злетів у небо над жахливим містом. Внизу під нами знову розкинувся величезний кам’яний лабіринт давнього мегаполіса, такий, яким ми вперше його побачили — зовсім недавно і водночас дуже давно; ми почали підніматися вище, повертати літак проти вітру і готуватися до перельоту через перевал. На великій висоті, мабуть, збиралася гроза — там шалено купчилися нашпиговані крижаним пилом хмари, однак на потрібній для перельоту висоті двадцяти чотирьох тисяч футів[134] умови були цілком прийнятні. Коли ми підлетіли ближче до гострих вершин, знову почулося дивне трубне завивання, і я помітив, як у Денфорта затремтіли на штурвалі руки. Хоч я і був посереднім пілотом-аматором, але подумав, що за таких обставин вести літак краще мені, адже на цю мить я міг впевненіше маневрувати між гірськими вершинами; Денфорт навіть не протестував, коли я запропонував помінятися з ним місцями і перебрати обов’язки пілота на себе. Намагаючись зберігати самовладання і вести літак якомога впевненіше, я тримав у полі зору червонястий край неба між піками. Я навмисне не звертав уваги на туман навколо вершин і подумав, що було б добре, якби я, подібно до Улісса і його товаришів поблизу острова сирен, міг заліпити вуха воском і не чути тих тривожних звуків.

Звільнившись від обов’язків пілота, Денфорт геть розклеївся і не міг спокійно всидіти на місці. Я краєм ока помічав, як він крутився на всі боки: то обертався назад і кидав погляд на жахливе місто, то дивився вперед на поцятковані печерами і прямокутними руїнами гори, то оглядав засніжені передгір’я з рештками фортечних мурів, а подеколи втуплювався у небо, вдивляючись у фантастичні візерунки, створені розбурханими небесами. І саме коли я спокійно вів літак над перевалом, несамовитий вигук мого товариша мало не став причиною катастрофи, бо я на мить випустив штурвал із рук і втратив керування. Ще за мить я опанував себе, і ми безпечно перетнули гори — а ось Денфорт, боюся, вже ніколи не повернеться до стану душевної рівноваги.

Я вже казав, що Денфорт рішуче відмовився розповісти, яке страшне видиво змусило його так нестямно заволати; на моє переконання, це страхіття і стало причиною його нинішнього розладу. Перелетівши на інший бік гір і наближаючись до табору, ми почали гучно обмінюватись репліками, намагаючись перекричати ревіння двигуна і завивання вітру. Наша розмова точилася переважно навколо взаємних обіцянок не розголошувати нічого, що має стосунок до жахливого міста. Ми дійшли згоди, що деякі таємниці не слід відкривати чи легковажно обговорювати, і я б не випустив і пари з вуст, якби не виникла потреба будь-що зупинити експедицію Старквезера-Мура та відмовити ще декого від планів вирушити у ті краї. Задля мирного існування і безпеки людства необхідно залишити у спокої окремі темні, недосліджені куточки Землі та її безодні, аби почвари не прокинулися од вічного сну, диявольські створіння, які зуміли вижити, не повиповзали зі своїх темних лігвищ, готові до нових великих завоювань.

Денфорт натякав, що останній його жах — лише міраж. Як він казав, це жодним чином не пов’язано ані з кубічними спорудами на схилах, ані з лабіринтами гір божевілля, в яких гуляє відлуння і клубочиться пара. Диявольське видіння, що промайнуло серед хмар, на мить показало йому, що лежить за фіолетовими горами на заході, до яких не наважувались наближатися навіть Древні і яких вони так боялися. Цілком вірогідно, що видіння те було цілковитою маячнею, яку спричинив попередній стрес та справжній міраж, бачений нами напередодні біля табору Лейка, однак для Денфорта все це було настільки реальним, що й досі його мучить.

Часом він пошепки промовляє безладні й позбавлені сенсу слова, як‑от: «чорна яма», «різьблений край», «протошоґґоти», «суцільні п’ятивимірні конструкції без вікон», «невідомий циліндр», «древній маяк», «Йоґ-Сотот», «первісний білий слиз», «космічний колір», «крила», «очі в темряві», «місячна драбина», «cправжній, вічний, невмирущий», а ще чимало інших дивних словосполучень, але коли знову стає собою, заперечує все сказане і пояснює свої слова тим, що замолоду начитався химерної макабричної літератури. Як відомо, Денфорт — один з небагатьох, хто зважився прочитати від «а» до «я» сточений шашелем Некрономікон, що зберігається під замком у бібліотеці коледжу.

Коли ми пролітали над перевалом, небо супилося, клубочився туман, і хоча я не дивився вгору, легко уявляю, яких дивовижних форм могли набувати снігові вихори. Добре знаю, як уява здатна сприймати далекі картини, збільшені, посилені та викривлені призмою неспокійної хмарини, ще й домалювати нові деталі. Втім, Денфорт навіть не згадував про жодні жахи, аж поки пам’ять не поєднала побачене і прочитане. Не міг же він упродовж однієї миті так багато побачити?

А тоді, над гірськими хребтами, він навіжено викрикував єдине слово: «Текелі-лі! Текелі-лі!»

Морок над Інсмутом

I

Взимку 1927–1928 років офіційні представники федерального уряду цілком таємно обстежили старий морський порт Інсмута, що в Массачусетсі. Широкий загал уперше про це дізнався у лютому, коли почалася хвиля облав та арештів, а потім і цілеспрямоване знищення шляхом підпалів та мінування — при дотриманні всіх належних заходів безпеки — величезної кількості напівзруйнованих, поточених шашелем, майже повністю непридатних для життя і, ймовірно, порожніх будинків уздовж берегової лінії. Збайдужілі до усього городяни розцінили акцію як чергові заходи влади у спорадичній війні з контрабандою алкоголю.

Допитливіші звернули увагу на небувалі масштаби арештів, незвичайну кількість залучених до справи полісменів і таємничість, з якою здійснювали затримання. Надалі не було жодних судових процесів і повідомлень про висунення звинувачень; більше того, нікого із затриманих не бачили у в’язниці. Пізніше стали поширюватися не підкріплені фактами чутки про якесь небезпечне захворювання, концентраційні табори, утримання арештантів у різних військових і військово-морських тюрмах, однак усі ці розмови не мали жодного підґрунтя. Інсмут майже знелюднів, і лише останнім часом виказує ледь помітні ознаки поступового одужання.

Численні скарги ліберальних організацій на неправомірні дії влади розглядали на нескінченних конфіденційних слуханнях, внаслідок яких для зацікавлених осіб влаштували кілька інспекційних поїздок до в’язниць і таборів. Хоч як це дивно, але після цього ініціатори перевірок зайняли вкрай пасивну позицію замовчування. З газетярами владі довелося поморочитися довше, хоча, зрештою, й вони виявили готовність співпрацювати з урядом. І лиш одна газетка — таблоїд, який ніхто не брав до уваги через дешеву сенсаційність матеріалів — надрукувала матеріал про глибоководну субмарину, що буцімто випустила кілька торпед у морській безодні неподалік Рифу Диявола. Йшлося про невисокий чорний риф за якихось півтори милі від гавані Інсмута, але почута від якогось моряка у портовому кублі новина виглядала неправдоподібною.

Мешканці Інсмута і навколишніх містечок у розмовах між собою приділяли цим подіям чимало уваги, але ухилялись від балачок зі сторонніми. І не було нічого нового в тому, про що вони шепотілися і на що натякали, вони говорили про майже спорожнілий Інсмут, який ось уже ціле сторіччя практично вимирає, — ті ж самі лякалки і здогадки, що й багато років тому. Життя навчило їх оберігати таємниці, а тому будь-які спроби щось із них витягти були приречені на невдачу. І самі вони знали небагато, а відокремлені від Інсмута неозорими безлюдними та пустельними солончаками сусіди — ще менше.

Що ж до мене, то я маю намір порушити обітницю мовчання і дещо розповісти про ті події. Гадаю, що справа і так набула значного розголосу, тож моя розповідь про наслідки поліцейських рейдів та обшуків у Інсмуті хіба що трохи поглибить шок і відразу широкого загалу. Ті ж таки знахідки полісменів можна тлумачити дуже по-різному, і я не знаю, чи повною мірою відповідає реальності інформація, якою зі мною поділилися, проте маю доволі багато підстав не бажати докопуватися до істини. Особисто я мав нагоду ближче за будь-кого з обивателів познайомитися з цією справою, і, здається, все це може підштовхнути мене до рішучих дій.

Річ у тім, що це я у страшній паніці втік з Інсмута рано-вранці 16 липня 1927 року, і саме мої сполошені заклики до властей привернули увагу до згаданих подій. Поки в усіх на вустах були плітки з цього приводу, я волів зберігати мовчання, але тепер, коли справа стала надбанням минулого і більше не викликає зацікавлення з боку громадськості, у мене виникло дивне нестримне бажання поділитися спогадами про кілька страшних годин у сумнозвісному, сповненому лихих очікувань порту, справжній обителі смерті й блюзнірства. Сама вже ця розповідь допоможе мені віднайти віру в себе та власні можливості і пересвідчитись, що я був аж ніяк не першим, хто піддався нав’язливим страхітливим галюцинаціям. А ще це допоможе мені зважитись на жахливий крок назустріч незнаному.

Я ніколи не чув про Інсмут аж до пори, коли вперше і поки що востаннє його побачив. Я святкував повноліття, подорожуючи Новою Англією, навідував варті уваги пам’ятки, антикварні крамниці, місця, пов’язані з історією нашого роду; із стародавнього Ньюберіпорта я думав вирушити прямісінько до Аркгема, звідки бере початок рід моєї матері. Свого автомобіля у мене не було, тож я подорожував потягом, попутками чи автобусом, завжди обираючи найдешевший спосіб пересування. У Ньюберіпорті мені порадили їхати паротягом до самого Аркгема; і саме тоді, стоячи біля каси тамтешнього вокзалу і сумніваючись, чи варто купувати такий дорогий квиток, я й дізнався про існування Інсмута. Дебелий і вельми здогадливий касир, судячи з вимови, не місцевий, схоже, поспівчував моєму бажанню заощадити і запропонував досить несподіваний варіант, про який ніхто до того мені не розповідав.

— Ви могли б сісти на отой старий автобус, — сказав касир, повагавшись, — хоча він і йде не зовсім тим маршрутом, який вам потрібен, через Інсмут — можливо, ви чули про нього, — не всім це подобається. Водій — чолов’яга з Інсмута, Джо Сарджент, і йому рідко щастить набрати тут пасажирів, та й в Аркгемі також. Дивно, що сам автобус ще ходить. Проїзд у ньому досить дешевий, хоча я дуже нечасто бачив більше двох-трьох пасажирів у салоні, та й ті виключно з Інсмута. Відходить він з площі — навпроти аптеки Геммонда — двічі на день: о десятій ранку та о сьомій вечора, якщо тільки не змінили розкладу. На вигляд — справжня таратайка, втім, сам я ніколи ним не їздив.

Ось тоді я вперше почув про загадковий Інсмут. Мене могло зацікавити будь-яке містечко, не позначене на мапі або забуте путівниками, а на додачу цікавість підігріла дивна манера касира про нього розповідати. Місто, яке здатне викликати настільки щиру неприязнь сусідів, міркував я, мало бути щонайменше незвичайним і цілком заслуговує на увагу з боку мандрівника, і якщо це перед Аркгемом, я там вийду. Словом, я попросив касира розповісти про містечко детальніше. Касир говорив без поспіху, і я вловив у його голосі нотки зверхності.

— Інсмут? Що ж, це таке собі дивне містечко, розташоване в гирлі річки Менаксет. Свого часу — до війни 1812 року[135] — могло навіть вважатися справжнім портовим містом, але за останніх сто років чи близько того повністю занепало. Залізничного сполучення з ним немає — лінія Бостон-Мен там не проходила, а гілку з Раулі закрили кілька років тому.

Порожніх будинків у місті набагато більше, ніж людей, уже не кажучи про бізнес — живуть з вилову риби та омарів. Закуповуються переважно тут, в Аркгемі, або в Іпсвічі. Колись там було кілька млинів, але тепер нічого не лишилося, хіба збереглася одна фабрика з очищення золота, і та на ладан дихає.

Утім, ця фабрика свого часу була процвітаючим бізнесом, а старий Марш, її хазяїн, либонь, був багатшим за Креза. Він сам — старий пеньок — майже не виходить з дому. Кажуть, уже в зрілому віці підхопив якусь болячку чи якось скалічився, тож тепер мусить ховатися від людей. Він — онук капітана Обеда Марша, який заснував цей бізнес. Його мати наче нетутешня — кажуть, з якихось островів у південних морях, — і коли він п’ятдесят років тому одружився на дівчині з Іпсвіча, здійнявся страшенний ґвалт. Так завжди буває з інсмутськими, та й із тими, що по сусідству — усі намагаються приховати, якщо в їхніх жилах тече бодай краплина інсмутської крові. Але як на мене, діти й онуки Марша нічим не відрізняються від звичайних людей. Деякі навіть час від часу наїжджають сюди, хоча мушу сказати, що найстарших уже давно не бачив. І самого Марша теж.

Чому всі так не люблять Інсмут? Знаєте, юначе, я б вам порадив не надто дослухатися до того, що кажуть люди. Вони тут довго запрягають, але вже як запряжуть, то не зупиниш. Про Інсмут розказують багато чого — а ще більше перешіптуються — мабуть, не менше як останніх сто років, мені здається, його не так недолюблюють, як бояться. Їх послухати, то просто сміх бере. Є історії про те, як старий капітан Марш водився з дияволом і приносив його бісенят із пекла до Інсмута, аби вони тут пустили коріння, або про поклоніння сатані й страшні жертвоприношення десь біля пристані; кажуть, те місце знайшли 1845 року або щось близько того, але я сам із Пентона, що у штаті Вермонт, і такі балачки ніколи не схвалював.

Ви б почули, що розказують місцеві старожили про чорний риф біля узбережжя — його ще називають Рифом Диявола. Як правило, він стирчить із води, а якщо занурюється, то не дуже глибоко, та все одно його не можна назвати островом. Подейкують, що на цьому рифі інколи збирається ціла ватага дияволів — вилежуються там або швендяють туди-сюди біля печер у верхній його частині. Це здоровецька і грубезна штука десь так за милю від берега. Бувало, повертаючись додому, моряки робили великий гак, аби тільки близько не підходити до нього.

Однак лише ті моряки, що родом не з Інсмута. Вони мали зуб на старого капітана Марша буцімто через те, що той серед ночі під час відпливу інколи приставав до того рифу. Може, так воно і було, оскільки це — вельми цікаве місце, де він міг шукати піратські скарби, а може, щось таки і знайшов; проте люди кажуть, що він там злигався з дияволами. Тож, як на мене, саме через капітана Марша острів має таку лиху славу.

Це було ще до великої епідемії 1846 року, коли евакуювали більше половини жителів Інсмута. Тоді ніхто не второпав, звідки взялася та зараза, скоріш за все, з Китаю або ще звідкілясь привезли моряки. Загалом вийшла кепська справа — почалися бунти й усілякі паскудні речі, хоча за межі міста це й не вихлюпнулось, і після цього Інсмут лишився у жахливому стані. Люди пішли з міста і назад не повернулися, зараз лишилося, мабуть, душ триста-чотириста, не більше.

Але насправді, як я розумію, люди так поводяться через расову неприязнь, і мушу зізнатися — я їх не засуджую. Та я сам ненавиджу інсмутських, і ноги моєї ніколи не буде в їхньому місті. Ви і самі, мабуть, знаєте — хоча, судячи з акценту, ви будете із заходу — які справи нерідко крутили наші моряки з Нової Англії у підозрілих портах Африки, Азії та південних морів, і яких чудернацьких людей вони часом привозили із тих місць. Мабуть, чули про чоловіка із Салема, що повернувся додому з дружиною-китаянкою, а ще, може, чули, що біля Кейп-Коду поселилися вихідці з Фіджі.

Ну, загалом складається враження, що в інсмутських є щось незвичайне. Це місце завжди було відрізане болотами і річками, а тому важко судити, що там у них та як; але побутує думка, що капітан Марш, коли ще виходив у плавання зі своїми трьома суднами у двадцятих — тридцятих роках, привіз додому якихось дикунів. І навіть у наші дні у вигляді тамтешніх є щось дивне — навіть не знаю, як це сказати точніше, але глянеш на них — і мурашки по спині. Ви і самі побачите, глянувши на Сарджента, якщо поїдете з ним. У декого дивні вузькі голови і пласкі носи, а очі такі витрішкуваті, що здається ніби вони ніколи не заплющуються. І шкіра у них якась не така: груба й шолудива. А шиї з боків зморщені, наче хто зібгав. І лисіють вони іще замолоду. Старші так і взагалі страховидла — але зовсім старих я ніколи, здається, й не бачив. Певно, глянувши на себе в дзеркало, вони помирають! Тварини теж їх ненавидять — коли ще не було машин, вони мали чимало мороки з кіньми.

З ними ніхто не хотів мати справи ні тут, ні в Аркгемі, ні в Іпсвічі, та й вони самі поводилися відлюдькувато, коли з’являлись у місті або коли хтось намагався рибалити в їхніх водах. І от що дивно: коли ніде риби нема, у цих в Інсмутській гавані хоч греблю гати — але хай тільки хто спробує там ловити, його швиденько звідти викурять! Раніше вони їздили залізницею — пішки до Раулі, а далі потягом; відколи ж закрилася гілка, користуються автобусом.

Так, в Інсмуті є готель, Джилмен-Хаус називається, але скажу відверто — заклад паршивенький, не радив би в ньому зупинятися. Заночуйте краще тут, а завтра поїдете автобусом о десятій ранку; там о восьмій вечора можете сісти на автобус до Аркгема. Зо два роки тому фабричний інспектор зупинявся в Джилмен-Хаусі, то потім дуже несхвально відгукувався про нього. Схоже, там збирається вельми дивне товариство, бо він чув голоси в інших номерах, де начебто ніхто не жив, і його від них аж тіпало. Йому тоді здалося, що то була якась іноземна мова, але особливо йому не сподобався один голос, який доволі зрідка озивався. Якийсь неприродний, казав інспектор, схожий на плямкання, а тому він навіть побоявся роздягнутися і лягти спати. Так і просидів цілу ніч, а вдосвіта дременув звідти. Сказав, що за стіною говорили майже всю ніч.

Той інспектор — його прізвище Кейсі — мав що розказати; тамтешні весь час стежили за ним, але й він пильнував. Як йому здалося, фабрика Марша — доволі дивне місце, вона розташована у старому млині біля нижніх порогів Менаксета. Те, що він розповів, чув і я: бухгалтерський облік вели кепсько, і взагалі складалося враження, що там не було жодної звітності. Знаєте, просто дивовижа, справжня таємниця, де Марші беруть золото для очищення. Вони, здається, ніколи багато його не купували, але кілька років тому відправили на суднах величезну партію золотих зливків.

Подейкували також і про незвичайні іноземні прикраси, що їх моряки і працівники з фабрики інколи потайки продавали на сторону і які кілька разів бачили на жінках з роду Маршів. Дехто припускав, що старий капітан Обед наторгував золота у тубільних портах, адже він завжди замовляв для своїх заморських подорожей цілі ящики скляного намиста і всякого дріб’язку; моряки таке часто обмінюють або продають тубільцям. Інші вважали, та й досі вважають, що він знайшов давню піратську схованку зі скарбами на Рифі Диявола. Але тут ось що цікаво: старого капітана вже шістдесят років як нема на світі, з часів Громадянської війни звідси не виряджали у плавання жодного бодай поганенького судна, а Марші продовжують скуповувати ці дрібнички — переважно скляні й ґумові прикраси, принаймні, так кажуть. А може, інсмутці полюбляють чіпляти ці брязкальця на себе і потім витріщатися у дзеркало — одному Богу відомо, чи вони взагалі чимось кращі за канібалів південних морів або ґвінейських дикунів.

Схоже, що епідемія сорок шостого року забрала кращу кров з цього міста. В усякому разі, там тепер живе чимало сумнівних типів, а щодо Маршів та інших багатіїв, то вони нічим не кращі за решту. Як я вже казав, на сьогодні там лишилося не більше чотирьох сотень душ, і це попри те, що у них, як вони кажуть, дуже багато порожніх будинків. Як на мене, саме таких у нас на півдні називають «білим сміттям» — нечесні, підступні, люблять усе робити тишком-нишком. Наловлять купу риби й омарів, а потім вивозять усе це на вантажівках. Цікаво, як воно так виходить, що ні в кого немає риби, а у них аж кишить.

Ніхто так і не зумів розібратися з цими людьми — ні шкільні інспектори, ні перепис населення; ноги стоптують, ганяючись за ними, та все марно. І скажу вам відверто, заїжджих в Інсмуті не люблять. Чув, там зник не один бізнесмен чи урядник; а ще один, патякають, з’їхав з глузду і потрапив у Денверс[136]. Либонь, чимось його здорово налякали.

На вашому місці я б не їхав туди проти ночі. Сам я ніколи там не був і не маю ані найменшого бажання побувати, але якщо поїдете вдень, нема чого боятися, хоча місцеві і від такої подорожі почали б вас відраджувати. Раз ви полюбляєте усілякі там краєвиди і старожитності, Інсмут — саме те, що вам потрібно.

Після розмови з касиром я провів частину дня у публічній бібліотеці Ньюберіпорта, шукаючи додаткову інформацію про Інсмут. Коли ж я спробував розпитувати місцевих у крамницях, їдальнях, на заправці чи пожежній станції, то виявив, що розговорити їх навіть важче, ніж попереджав касир, а тому вирішив не гаяти часу на спроби подолати їхню інстинктивну потайливість. В них прозирала дивна підозріливість, наче у кожному, хто виявляв підвищений інтерес до Інсмута, було щось погане. У «Християнському союзі молоді», де я зупинився, поговорив із адміністратором, той почав відмовляти їхати до такого непривітного і занедбаного міста, та й працівники бібліотеки висловлювались переважно десь так само. Словом, зі слів освічених людей Інсмут постав як зразок виродження у найгірших його проявах.

У бібліотеці теж не вдалося нічого знайти про цікаву мені частину історії округу Ессекс, крім того, що місто було засноване 1643 року, до Революції[137] славилося суднобудуванням, на початку дев’ятнадцятого сторіччя процвітало як морський порт, збереглася лиш одна фабрика, що працювала завдяки енергії річки Менаксет. Про епідемію і заворушення 1846 року написано дуже скупо, наче ці події ганьбили увесь округ.

Такою ж куцою виявилась інформація про занепад міста у пізніші роки, хоча ця обставина й не піддавалася сумніву. Після Громадянської війни[138] вся промисловість була представлена однією лиш золотоочисною компанією Марша, і торгівля золотими зливками була чи не єдиною галуззю комерційної діяльності, окрім традиційно поширеного тут рибальства. Щоправда, прибуток від нього постійно зменшувався, оскільки великі риболовецькі компанії становили потужну конкуренцію дрібним артілям, продукція яких здешевлювалась, однак у самій Інсмутській гавані риби ніколи не бракувало. Іноземці тут не приживалися, були навіть добре приховані свідчення про те, що поляки й португальці спробували це зробити, але їх рішуче і дуже жорстко вижили.

Найцікавішими були згадки про ювелірні прикраси, якимось чином пов’язані з Інсмутом. Ця тема багато кого зацікавила, адже повідомлялось про рідкісні екземпляри в музеї Міскатонікського університету в Аркгемі, а також у демонстраційній залі Історичного товариства Ньюберіпорта. Фрагментарні описи цих виробів були позбавлені подробиць і не вирізнялися високим стилем, проте я помітив у них приховані натяки на якісь дивні обставини. Щось у цих описах було настільки вражаючим і водночас провокативним, що я ніяк не міг викинути їх із голови і попри пізній час вирішив оглянути один із зразків — великий виріб незвичайної форми, щось на кшталт тіари[139]— якби це, звичайно, вдалося влаштувати.

Бібліотекар написав для мене коротку рекомендаційну записку керівникові Товариства, такій собі міс Анні Тілтон, що мешкала неподалік, і після недовгих пояснень ця літня дама люб’язно провела мене до замкненого приміщення, оскільки пора була ще не надто пізня. Колекція безумовно заслуговувала на похвалу, однак моя увага була цілком прикута до незвичайного експоната у кутовій шафі, що сяяв під променями електричного освітлення. Не треба було мати надзвичайне відчуття прекрасного, аби мимохіть затамувати подих, побачивши творіння дивної, неземної краси, виплід буйної чужинської фантазії на пурпуровій оксамитовій подушечці. Навіть сьогодні мені важко описати, що саме я побачив, хоча то було щось на зразок тіари, як зазначалось на пояснювальній табличці. Вона була висока спереду, а з боків широка й вигнута, наче призначалася для голови незвичайної, а я б навіть сказав, чудернацької, еліптичної форми. Була вона, скоріш за все, золотою, хоча дивний світлий відблиск натякав на незвичайний сплав золота і якогось такою ж мірою прекрасного, але невідомого мені металу. Тіара була у чудовому стані, і можна було годинами споглядати загадковий, аж ніяк не традиційний візерунок — це було поєднання суто геометричного малюнка з морською тематикою, — вирізьблений чи відлитий на її поверхні з непідробною майстерністю і талантом справжнього митця.

Що довше я дивився, то більше захоплювався, але моє захоплення змішувалося з якоюсь незрозумілою тривогою, причини якої я ніяк не міг збагнути. Попервах мені здалося, що мене так спантеличила саме неземна краса тіари. Інші твори мистецтва, які мені випало побачити, належали до котрогось із відомих расових або національних стилів чи, навпаки, кидали виклик усім знаним стилям, спираючись на суто модерністський напрям у мистецтві. Ця ж тіара не належала до жодного з них. Техніка виконання беззаперечно свідчила про філігранну майстерність і зрілість творця, при цьому не була схожа на якусь іншу — східну або західну, давню або сучасну — і ніяким чином не нагадувала тих експонатів, які мені доводилось бачити серед інших музейних колекцій. Ніби творець тіари був вихідцем з іншої планети.

Утім, я доволі скоро зауважив, що моя збентеженість мала й іншу, не менш вагому причину — вигляд і математичні закономірності фігур, що прикрашали поверхню тіари. Візерунки навівали думки про давні таємниці й неосяжні безодні часу і простору, про безтурботно-спокійну гладінь океанів, але дивне їх поєднання справляло майже лиховісне враження. Були серед цих зображень злостиві гротескні потвори — напівриби, напівземноводні, — які пробуджували магнетично захопливі і водночас тривожні псевдоспогади, наче вони зверталися до образів із самих глибин клітин і тканин з найдавнішими, первісними функціями. Часом мені навіть здавалося, що кожна рисочка цих бридких рибо-жаб є довершеною квінтесенцією незбагненного і нелюдського зла.

Різко контрастувала із виглядом тіари історія її появи в музеї; міс Тілтон описала усе коротко і прозаїчно: 1873 року її як заставу за мізерну суму лишив у ломбарді на Стейт-стріт якийсь інсмутський п’яничка-матрос, убитий пізніше під час бійки. Товариство придбало її безпосередньо у власника ломбарду, після чого вона зайняла у музеї місце, гідне її неперевершеної краси. Вважалося, що вона походить зі східної Індії або Індокитаю, хоча така оцінка носила відверто умовний характер.

Сама міс Тілтон ретельно проаналізувала всі можливі гіпотези щодо походження тіари та її появи в Новій Англії і схилялася до думки, що прикраса була частиною екзотичного піратського скарбу, свого часу знайденого старим капітаном Обедом Маршем. Ця думка знайшла своє підтвердження в тому, що одразу після того, як тіару виставили для огляду, від родини Маршів почали надходити пропозиції продати її за чималі гроші, і вони й до сьогодні не полишають наміру викупити цю коштовність, але Товариство на такі пропозиції незмінно відповідає відмовою.

Проводжаючи мене до дверей музею, добра дама сказала, що теорія про «піратське» походження статків Марша особливо популярна серед місцевої інтелігенції. Її особисте ставлення до похмурого Інсмута — в якому вона, до речі, ніколи не була — полягає у цілковитій зневазі до громади, рівень культурного розвитку якої постійно падає; ще вона повідомила, що чутки про поклоніння городян дияволу частково виправдані — там і нині існує якийсь культ, що набув поширення і навіть підім’яв під себе усі традиційні церкви.

Називається ця секта, як сказала кураторка музею, «Езотеричний орден Дагона»; вона є таємним псевдоязичницьким культом, що століття тому потрапив сюди зі Сходу, коли рибний промисел в Інсмуті був на межі зникнення. Таку незвичайну живучість секти в середовищі простих людей жінка схильна пояснювати тим, що з її появою пов’язують відродження рибальства, коли моряки почали повертатись додому з хорошим уловом. Доволі швидко секта посіла у місті домінуюче становище, цілком витіснивши Вільних франкмасонів і обравши своєю резиденцією старе приміщення Масонської ложі на Нью-Черч-Ґрін.

Для побожної міс Тілтон цього було цілком достатньо, аби сторонитися давнього міста, що стало осередком занепаду й запустіння, для мене ж це стало додатковою причиною відвідати його. До кола моїх інтересів, що охоплювало архітектуру й історію, тепер додався ще й нестримний потяг до вивчення антропології, і я ніяк не міг заснути у тісній кімнатці, з нетерпінням чекаючи світанку.

II

Незадовго до десятої ранку я з валізою в руках уже чекав на автобус до Інсмута біля аптеки Геммонда на старій ринковій площі. З наближенням потрібного мені часу гультяї потяглися до інших місць, як‑от до закладу «Чудовий Обід» по інший бік площі — вочевидь, касир не перебільшував неприязнь місцевих жителів як до Інсмута, так і до його мешканців. За мить я помітив невеликий старезний автобус брудно-сірого кольору, що продеренчав по Стейт-стріт, розвернувся, підкотив до узбіччя і зупинився поруч зі мною. Я одразу здогадався, що мені потрібен саме цей автобус, і мій здогад невдовзі підтвердила табличка з напівстертим написом на вітровому склі: «Аркгем — Інсмут — Ньюб. порт».

У салоні було тільки троє пасажирів — смагляві зачухані чоловіки із похмурими обличчями і якийсь юнак, — коли автобус зупинився, вони незграбно вибралися з нього і мовчки, якось скрадливо рушили по Стейт-стріт. Водій теж вийшов з кабіни, і я спостерігав, як він через площу ішов до аптеки, вочевидь щось купити. Мабуть, це і був Джо Сарджент, про якого розповідав касир; я навіть не встиг іще розгледіти рис його обличчя, як мене затопила хвиля неприязні й огиди, незбагненна і нестримна. Раптом видалося цілком природним, що місцеві мешканці уникають їздити автобусом, власником і водієм якого є цей чоловік, і взагалі намагаються якомога рідше відвідувати місця, де живе він і йому подібні.

Коли водій вийшов з аптеки, я придивився до нього пильніше, намагаючись зрозуміти причину настільки сильного враження. Він був худорлявий, сутулий, зростом футів шість, вбраний у благенький синій костюм і потерту сіру кепку для гольфу. Виглядав він років на тридцять п’ять, але якщо не придивлятися до тупуватого невиразного обличчя, дивні глибокі складки на шиї робили його старішим. Він мав вузьку голову, вирячкуваті водянисто-голубі очі, які, здавалося, ніколи не кліпали, плаский ніс, скошені лоб і підборіддя і на диво нерозвинені вуха. Верхня товста губа і сіруваті щоки, поцятковані великими порами, не мали майже ніякої рослинності, за винятком ріденьких рудуватих волосин, які кучерявились куцими віхтиками; в окремих же місцях шкіра здавалась напрочуд дивною, шерехатою і облізлою, наче після якоїсь хвороби. Руки були великі, жилаві, з сіткою вен незвичайного сіро-блакитного відтінку. Пальці ж здавалися непропорційно короткими порівняно з руками і наче одразу вростали нігтями у широкі долоні. Поки він повертався до автобуса, я звернув увагу на його незграбну ходу, а ще — на надміру великі ступні. Що довше я придивлявся, то більше чудувався, як він знаходить взуття потрібного розміру.

На додачу до всього, і сам він мав якийсь неохайний вигляд, чим ще більше посилював неприязнь до себе. Вочевидь, він працював або мешкав десь неподалік риболовецьких доків — надто вже характерно від нього тхнуло. Я не міг навздогад сказати, яка саме кров змішалася в його жилах, недоладність його зовнішності не мала ознак азійського, полінезійського, левантійського або негроїдного походження, і попри це я розумів тепер, чому люди вважали його чужинцем. Хоча, як на мене, у цьому випадку можна було говорити радше про біологічне виродження, аніж про чужинське коріння.

Мені стало прикро, коли з’ясувалося, що інших пасажирів у автобусі не буде — зовсім не хотілося їхати одному з таким водієм. Однак, коли надійшов час відправлення, я мусив подолати свої сумніви і пройшов за водієм до салону, тицьнувши йому однодоларову купюру і буркнувши одне лиш слово — «Інсмут». Він простягнув сорок центів решти і кинув на мене зацікавлений погляд, але не мовив ані слова. Я вибрав собі місце подалі від водія, але по той самий бік, де сидів і він — під час подорожі хотілося бачити узбережжя.

Нарешті ветхий автобус стрепенувся і у хмарах вихлопних газів з гуркотом рушив бруківкою повз старі цегляні будинки Стейт-стріт. Придивляючись до людей на хідниках, я, здалося, помітив у них дивну нехіть дивитися на автобус, або, точніше, бажання удавати, що вони його не бачать. Невдовзі ми повернули ліворуч на Гай-стріт, і дорога стала рівнішою, тож наш автобус жваво котив повз величні садиби ранньої республіканської доби і ще давніші колоніальні фермерські будинки. Далі ми проминули Ловер Ґрін і Паркер Рівер, поки зрештою не поїхали нескінченним одноманітним узбережжям.

День був доволі теплим і сонячним, однак піщаний, подекуди порослий осокою і приземкуватими кущами ландшафт ставав дедалі пустельнішим. З автобуса я бачив синю воду і піщаний берег острова Плам Айленд, а за якусь хвильку ми наблизилися до берега і опинилися на вузькому путівці, звернувши з головної дороги на Раулі та Іпсвіч. Довкола я не помічав жодних будівель і, з огляду на стан дороги, зробив висновок, що рух у цій місцевості не надто жвавий. На невисоких і побитих негодою телеграфних стовпах було натягнуто тільки два дроти. Часом ми проїжджали по дерев’яних, грубо збитих мостах через протоки, що утворилися під час припливів — вони проникали далеко вглиб суші і робили цю місцевість ще більш ізольованою.

Подеколи я помічав спорохнявілі пеньки і майже геть зруйновані рештки кам’яного підмурівка, що виднілися над сипучими пісками, і це нагадало мені давню історію, про яку я колись читав в одній із хронік. В ній ішлося про те, що свого часу ця місцевість була родючою і густо заселеною. Все змінилося після епідемії 1846 року і, на думку простолюду, було якось пов’язане з потаємними силами зла, а насправді пояснювалось безглуздим вирубуванням лісів уздовж моря, що позбавило місцевість природного захисту і відкрило шлях для навали пісків, які хвилями накочувались на берегову лінію.

Невдовзі Плам Айленд зник з овиду, ліворуч відкрився безмежний обшир Атлантичного океану. Вузька дорога круто пішла вгору, і я відчув дивний неспокій, поглядаючи на самотній гірський хребет попереду, де поорана рівчаками дорога зустрічалася з небом. Складалося враження, буцімто автобус збирався і далі дертися вгору, залишаючи позаду набридлу землю і прагнучи злитися з незвіданою загадкою горішніх вітрів і таємничого неба. Запах моря ставав зловісним, а напружена спина і вузька голова згорбленого мовчазного водія ставали дедалі ненависнішими. Глянувши на нього ще раз, я зауважив, що задня частина його голови, як і обличчя, майже гола, і з сірої кострубатої шкіри на потилиці стирчить лише кілька жовтуватих жмутків волосся.

Нарешті ми дісталися вершини пагорба, і я отримав нагоду окинути поглядом широку долину внизу, де Менаксет зливається з морем на північ від довгої смуги скель, а далі повертає до виступу Кейп Енн. На далекому, повитому серпанком туману небокраї я зміг розгледіти далекі обриси Кінгспорт Гед з дивною старовинною будівлею на вершині, про яку складено так багато легенд[140]. Однак на ту мить уся моя увага була прикута до ближчої панорами, що розкинулася просто піді мною — я зустрівся віч-на-віч із сумнозвісним Інсмутом.

Це було чимале, щільно забудоване місто, втім, без видимих ознак життя. Над плетивом чорних димарів не було й натяку на дим, а три високі голі дзвіниці безживно бовваніли на тлі морського краєвиду. Верхівка однієї зруйнувалась, а ще нижче в ній і в сусідній з нею чорніли круглі отвори — колись там були годинники. Безліч провислих дахів і гострих фронтонів з неспростовною однозначністю засвідчували повний занепад, а мірою того, як ми рухались дорогою вниз, я міг на власні очі побачити, що у багатьох дахах зяють чорні провали. Траплялися і великі квадратні будинки в георгіанському стилі з високими дахами, куполами і перильцями на балконах. Як правило, вони стояли подалі від води, а один чи два мали доволі пристойний вигляд. Углиб материка тяглася заіржавіла і поросла травою покинута залізнична колія з телеграфними стовпами без дротів, що стояли обабіч неї, а ще виднілися ледь помітні залишки старих доріг для кінних екіпажів, по яких можна було потрапити до Раулі та Іпсвіча.

Найпомітнішими ознаки занепаду ставали ближче до берега, хоча серед розрухи я й помітив білу вежу цегляної споруди, яка добре збереглась і нагадувала невелику фабрику. Численні відмілини довгої гавані захищав давній кам’яний хвилеріз, там я почав розрізняти крихітні фігурки рибалок, а на краю гавані було щось подібне до залишків маяка. За хвилерізом утворилася піщана коса, на ній я побачив старі халупки, пришвартовані плоскодонки і безладно розкидані по берегу верші для омарів. Як мені здалося, глибоко було тільки в одному місці, де річка протікала повз вежу і повертала у південному напрямку, де і впадала в океан біля дальнього краю хвилеріза.

Тут і там бовваніли залишки напівзруйнованих причалів, їх зогнилі помости ледь не торкалися води; деякі з них, що були південніше, видавалися найзанедбанішими. А ще далі, серед океанського обширу, попри високий приплив я розгледів чорну видовжену смужку, що ледь виступала з води, в якій ввижалося щось лиховісне. Як я зрозумів, це і був Риф Диявола. Дивлячись на нього, я відчув, як дивний і майже невловимий потяг до цього місця накладається на відразу до нього. Цей ледь відчутний відгомін нового почуття викликав у мене навіть більшу тривогу, аніж перше враження від міста.

Дорогою ми не зустріли жодної живої душі, лишень старі покинуті фермерські будинки, що відрізнялись один від одного хіба що ступенем руйнації. А згодом я побачив кілька будинків, у яких жили люди, — розбиті вікна завісили якимось дрантям, у засмічених дворах лежали мушлі й дохла риба. Кілька разів мені на очі потрапляли апатичні на вигляд люди, що порпались у занедбаних городах або збирали на пропахлому рибою пляжі якихось молюсків, а ще групки брудних дітлахів з мавпячими обличчями, які гралися біля порослих бур’янами ґанків своїх осель. Вигляд цих людей справив на мене навіть гнітючіше враження, ніж найубогіші міські споруди, адже характерні ознаки майже в усіх їхніх обличчях і рухах викликали в мене інстинктивну відразу — нехай навіть я і не міг одразу розібратися у природі цього почуття. На мить мені здалося, що особливості їхньої зовнішності нагадують мені якусь картинку, щось подібне я уже бачив і почувався при цьому тоскно і нажахано; проте ці псевдоспогади досить швидко зникли.

Щойно автобус спустився до міста, на тлі неприродного спокою і тиші я почув невтишимий звук водоспаду. Перехняблені нефарбовані будинки обабіч дороги стояли щільніше і скидалися на міські більше, ніж бачені раніше. Міський краєвид обмежувався однією вулицею, і лиш де‑не-де я помічав залишки мощених кругляком і облямованих колись цеглою хідників. Усі споруди були, очевидно, покинуті, а в кількох місцях між ними зяяли величезні прогалини, і тільки залишки димарів та підвалів підказували, що на місці руїн колись стояли будинки. І над усім цим витав нудотний, просто нестерпний сморід гнилої риби.

Незабаром з’явилися перші роздоріжжя і перехрестя — ті, що відгалужувались ліворуч, вели до моря, до немощених доріг і запустіння, а правобічні прямували туди, де ще були помітними залишки колишнього достатку. Я поки що не бачив людей на вулицях, хоча де‑не-де вже траплялися ознаки життя: то тут, то там фіранки на вікнах, припарковане пошарпане авто біля хідника. Самі хідники були тут у помітно кращому стані, і попри поважний вік будинків — переважно дерев’яні й цегляні споруди початку дев’ятнадцятого сторіччя — складалося враження, що вони цілком придатні для життя. Як шанувальник старожитностей я дуже швидко майже забув і про огидний запах, і про відразу до цього лиховісного місця і з наростаючим зацікавленням вишукував пишноти занедбаного прибульця з минулого.

Проте, ще не діставшись місця призначення, я знову був прикро і навіть болюче вражений. Автобус викотився на своєрідну площу серед міста, з двох її боків стояли церкви, а просто у центрі виднілися залишки клумби. Праворуч я побачив велику будівлю з колонами, її колись білий тиньк став сіро-землистого кольору і почав обсипатись, а вивіска на фронтоні — золотисті літери на чорному тлі — вицвіла настільки, що я ледве зміг розібрати: «Езотеричний орден Дагона». Так ось де колись була масонська ложа, а нині звив гніздо язичницький культ! Поки я вчитувався у напівстерті літери напису, мою увагу несподівано привернув надтріснутий і хрипкуватий звук дзвона з церкви навпроти; я миттю повернув голову, щоб глянути у вікно з мого боку автобуса.

Звук ішов від приземкуватої кам’яної церкви, зведеної, судячи з вигляду, набагато пізніше за навколишні будинки, — неоковирної подоби готичних соборів з непропорційно високим цокольним поверхом і віконницями на вікнах. Хоча стрілок на годиннику з мого боку будівлі не було, я знав, що грубі удари сповіщали про одинадцяту годину. Потім раптово всі думки про час стерлися з моєї свідомості, їх витіснили повні невимовного жаху яскраві образи, і сталося це раніше, ніж я встиг зрозуміти, що трапилось. Розчахнуті двері церкви відкривали чорний прямокутник внутрішнього приміщення, і поки я вдивлявся у цю чорноту, щось її перетнуло — а може, мені це лише здалося. Розум обпекло усвідомлення якогось жаху, який здавався ще страшнішим через те, що, ретельно все проаналізувавши й зваживши, нічого жахливого я в ньому не знайшов.

Це була жива істота — перша жива істота, не рахуючи водія, відколи ми в’їхали до центральної частини міста, і якби я був менш знервований, можливо, нічого страшного мені б і не привиділось. За якусь хвильку я з’ясував, що то був пастор, хоча й у досить незвичному одязі, вочевидь, запровадженому, коли Орден Дагона оновив ритуали місцевих церков. Річ, яка одразу привернула мою увагу і викликала напад тваринного страху, була високою тіарою на його голові — точною копією тієї, яку показувала мені міс Тілтон минулого вечора. Ця ж, розбурхуючи мою уяву, надавала млявому обличчю і всій незграбній зовнішності суб’єкта в рясі огидного й лиховісного виразу. Скоро я зрозумів, що в цьому разі нема сенсу говорити про вплив якихось моторошних псевдоспогадів. Хіба ж дивно, що загадковий місцевий культ взяв за один із символів унікальний головний убір, з якихось причин добре знайомий усій громаді — скажімо, як частина знайденого скарбу?

Аж ось на хідниках з’явилися моложаві на вигляд, однак худі й відразливі чоловіки, які чимчикували хто поодинці, а хто по двоє-троє. Подекуди на нижніх поверхах напівзруйнованих будинків були маленькі крамнички з припорошеними пилюкою вивісками, а ще я розгледів кілька припаркованих біля хідників вантажівок. Наш автобус поторохтів далі, і з кожною наступною миттю шум водоспаду ставав гучнішим, аж поки я нарешті побачив попереду доволі глибоку річкову протоку і широкий місток з металевими поручнями, за яким відкривалася простора площа.

Коли ми проїжджали через міст, я крутив головою на всі боки: кілька фабричних будівель стояло на краю порослого травою урвища, подекуди ледь не сповзаючи його схилом. Далеко внизу вирували водоспади: два каскади пінилися вище за течією, праворуч, а нижче, ліворуч, принаймні ще один. Шум у цьому місці був просто оглушливий. Далі ми перебрались на протилежний берег річки, в’їхали на півкружжя площі і зупинились перед високою, із куполом і залишками жовтої фарби на фасаді, будівлею праворуч. Напівстерта вивіска повідомляла, що це і є Джилмен-Хаус.

Я з полегкістю вийшов із автобуса і одразу пішов до пошарпаного готелю — занести валізу. Там я побачив лиш одну людину — досить літнього чоловіка без жодних ознак того, що я вже почав називати «інсмутським виглядом»; я вирішив поки що не розпитувати його про речі, що так мене тривожили, пам’ятаючи, які події відбувалися саме в цьому готелі. Натомість я вийшов на площу і оцінюючим поглядом окинув краєвид.

По один бік брукованої каменем площі тяглася рівна смуга річки; по інший — півколо пологих дахів над цегляними будинками, збудованими приблизно у 1800-ті роки, від яких на південний схід, південь і південний захід розходилися променями вулиці. Ліхтарів на стовпах було мало, усі, напевно зі слабенькими лампами розжарювання, але я тим не переймався, бо мав намір покинути це місто ще до настання темряви, хай навіть ніч обіцяла бути місячною і світлою. Навколишні будинки були в непоганому стані, в десятку з них працювали якісь заклади. В одному розташувалася бакалійна крамниця Першої національної мережі, в інших — поганенький ресторанчик, аптека, контора з оптової торгівлі рибою, а у найдальшому кінці площі, що у східному напрямку, поблизу річки — офіс єдиного на все місто промислового підприємства — золотоочисної компанії Марша. Я помітив з десяток людей і чотири або п’ять припаркованих на площі легкових та вантажних автомобілів. Без зайвих пояснень було зрозуміло, що саме тут — центр ділового і громадського життя Інсмута. У східному напрямку око вабила синя гладінь гавані, проти якої височіли руїни колись величних і прегарних георгіанських дзвіниць. Біля самої води на протилежному березі річки я побачив білу вежу — вона увінчувала те, що мало бути фабрикою Марша.

З якоїсь причини я вирішив розпочати знайомство з містом із бакалійної крамниці, працівники якої, як мені здалося, не були корінними інсмутцями. В ній я застав хлопця років сімнадцяти і не без задоволення помітив, що той — доволі тямущий і привітний, що обіцяло мені отримання потрібної інформації. Швидко з’ясувалося, що хлопець і сам охочий до балачок, а тому досить швидко я дізнався, що йому остогидли і постійний рибний сморід, і відлюдькуваті городяни, а розмова з новою людиною давала йому справжню насолоду. Юнак був родом із Аркгема, а тут мешкав разом з родиною із Іпсвіча, але тільки-но випадала вільна година, він одразу ж тікав додому. Рідним дуже не до вподоби його робота в Інсмуті, але керівництво компанії, якій належить ця крамниця, вирішило направити його сюди, а втрачати посаду йому зовсім не хотілося.

За його словами, в Інсмуті немає ні публічної бібліотеки, ні торгової палати, але я і сам зможу оглянути місто. Вулиця, якою я дістався до цієї площі, називалася Федерал-стріт. На захід від неї лежали гарні старовинні житлові квартали Брод-, Вашингтон-, Лафайєт- і Адамс-стріт, а на схід, ближче до берега, купчилися халупи. Саме серед цих халуп — на Мейн-стріт — я натрапив на старовинні георгіанські церкви, але парафіяни їх уже давно покинули. Як він сказав, у цих кварталах було б добре не привертати до себе уваги, особливо — на північ від річки, бо люди там непривітні й налаштовані вороже. Саме в тому районі зникло кілька подорожніх.

Певні райони міста вважалися мало не забороненими, у чому він переконався дорогою ціною. Наприклад, не варто довго вештатись поблизу фабрики Марша, біля діючих церков, а ще — біля будинку з колонами на Нью-Черч-Ґрін, що належить Ордену Дагона. Церкви доволі химерні — загальновизнані конфесії їх зреклися, і вони мають украй дивні обряди та ритуальне вбрання. Їхні вірування побудовані на єресі й таємних обрядах, які, буцімто, сприяють чудодійному перетворенню і ведуть до своєрідного тілесного безсмертя на цім світі. Душпастир юнака — доктор Воллес з методистської церкви в Есбері, округ Аркгем — настійливо відраджував його ходити до будь-якої з інсмутських церков.

Щодо місцевих жителів, то він і сам нічого путнього про них сказати не може. Вони дуже потайливі й відлюдькуваті, немов звірі у норах, і навряд чи хто знає напевне, як вони проводять час, коли не зайняті своєю безглуздою риболовлею. Судячи з кількості випитого контрабандного пійла, вони цілісінький день валяються п’яні як чіп. Складається враження, що їх пов’язують своєрідні братерські стосунки, певне взаєморозуміння, єднає зневага і ненависть до навколишнього світу, наче їм доступні якісь інші, набагато кращі світи. Їхня зовнішність — особливо ці вирячкуваті очі, які ніхто і ніколи не бачив заплющеними — була вкрай відразливою, а голоси викликали огиду. Коли чуєш їхні нічні співи у церквах, стає просто моторошно, під час свят або урочистих зібрань, які вони влаштовують двічі на рік — 30 квітня і 31 жовтня[141].

Вони обожнюють воду, постійно бовтаються у річці і в гавані. Особливо полюбляють плавати наввипередки до Рифу Диявола, і, схоже, всі без винятку готові брати участь у таких непростих змаганнях. Коли заходить мова про цих людей, то головним чином мають на увазі представників молодшого покоління, бо на старших узагалі дивитися лячно. Ні, бувають серед них і винятки, і тоді вони зовні майже нічим не відрізняються від звичайних людей, як, наприклад, старий портьє в готелі. Дехто замислюється: а що відбувається з їхніми старими і чи не є «інсмутський вигляд» ознакою якогось незвичайного і підступного захворювання, яке з віком дедалі більше підточує людину?

Зрозуміло, лиш надзвичайно рідкісне захворювання може викликати з досягненням зрілого віку такі значні й глибокі зміни в будові людського тіла, включно з деформацією кісток черепа, однак видимі наслідки захворювання не дозволяють судити, які зміни відбуваються у хворому організмі загалом. При цьому, за словами юнака, дуже важко скласти більш-менш цілісне уявлення з цього приводу, нікому ще не вдалося — незалежно від того, скільки часу він живе в Інсмуті, — налагодити дружні стосунки з кимось із місцевих.

Хлопець був глибоко переконаний, що багатьох значно потворніших за найстрашніших із тих, хто хоч зрідка, але з’являється на людях, узагалі тримають під замком окремо від усіх. Час від часу до людей долітають дуже дивні звуки. Кажуть, що перехняблені портові халупи на північ від річки з’єднані між собою підземними тунелями, що дозволило перетворити їх на справжнє кубло таких неймовірних почвар. Незрозуміло було, яка чужинська кров — якщо така справді була — тече в їхніх жилах і чому саме вони стають такими. Часом вони переховували найпотворніших, коли до їхніх домівок навідувались урядові чиновники або хтось із приїжджих.

За словами мого співрозмовника, не було жодного сенсу розпитувати місцевих. Єдиний, хто інколи підтримував подібні розмови, був старезний, хоч і непогано виглядає, дід, що живе у халупі на північній околиці міста і збавляє час, тиняючись біля пожежної станції. Цей сивий стариган на ім’я Садок Аллен мав дев’яносто шість років і славу міського п’янички без клепки в голові. Тип він був доволі дивакуватий і вельми потайливий, до того ж постійно озирався через плече, наче когось або чогось побоювався. Тверезий, він категорично відмовлявся балакати з чужинцями, але не здатний був відмовитись від частування, а вже як заллє очі, то починає пошепки переповідати божевільні байки зі свого життя.

Щоправда, з таких бесід можна було винести лише мінімум вартої уваги інформації, адже всі його історії скидалися на маячню божевільного, повну загадкових і уривчастих натяків на неймовірні дива й жахи, породжені хворобливою фантазією. Ніхто йому не йняв віри, а ще й місцевим не подобалось, що він, бувши добряче напідпитку, нерідко веде бесіди з чужинцями, а тому було досить небезпечно з’являтися з ним на людях і, тим паче, розпитувати в присутності сторонніх осіб. Мабуть, саме від нього і пішли усі ті дикі чутки й пересуди, які вже чимало років ворохоблять людей.

Дехто з приїжджих також час від часу розповідає про усіляку чортівню, але, беручи до уваги байки старого Садока і потворність аборигенів, привидітись тут може що завгодно. Ніхто з «нових» городян не зважувався виходити з дому проти ночі, усі просто знають, що цього не варто робити. До того ж уночі на вулицях темно, хоч в око стрель.

Що стосується бізнесу, то слід визнати — рибалки виловлювали неймовірну кількість риби, хоча з кожним роком це приносило їм дедалі менше зиску, оскільки ціни падали, а конкуренція зростала. Найважливішим бізнесом у місті залишалася золотоочисна фабрика, її контора розташувалася східніше, за кілька десятків метрів від крамниці. Побачити у місті старого Марша було важко, але зрідка він приїжджав на свою фабрику у критому автомобілі з ретельно запнутими вікнами.

Ходило чимало чуток про те, як зараз виглядає старий Марш. Свого часу він вважався справжнім чепуруном, і подейкували, що він і досі носить вишуканий сюртук едвардіанської епохи, вправно припасований до його нинішньої спотвореної часом статури. Сини старого тривалий час опікувалися справами фабрики в офісі на центральній площі, але останнім часом почали уникати з’являтися на людях, переклавши тягар ведення бізнесу на молодше покоління Маршів. Зовні сини та доньки Марша змінились не на краще, особливо старші; за чутками, стан їхнього здоров’я що не день погіршується.

Одна з доньок Марша була бридкою, схожою на ящірку жінкою, і чіпляла на себе надмір коштовних брязкалець, виготовлених у тому ж стилі, що й загадкова тіара. Моєму співрозмовникові неодноразово випадало бачити ці прикраси; на думку оточуючих, вони були частиною старовинного скарбу — чи то піратського, чи то диявольського. Священики — чи жерці, чи як там вони себе тепер називають — також прикрашали голови на такий манір; втім, бачили їх дуже рідко. Більше нічого такого юнакові на очі не траплялося, хоча ходили чутки, що в Інсмуті багато у кого є такі прикраси.

Марші і три інші «аристократичні» родини — Вейтси, Джилмени та Еліоти — жили дуже усамітнено. Вони мешкали у величезних садибах на Вашинґтон-стріт, а декотрі, чия відразлива зовнішність не дозволяла з’являтися на людях, — у потаємних схованках. Час від часу тільки повідомляли про їхню смерть.

Попередивши, що міські дороговкази і написи давно віджили своє, продавець люб’язно погодився накреслити для мене щось на кшталт плану міста і позначив найвизначніші місця. З першого погляду я зрозумів, яку неоціненну послугу він мені зробив, і поклав карту до кишені зі словами щирої вдячності. Обшарпаний місцевий ресторан мені одразу не сподобався, тож я накупив сирних крекерів та імбирних вафель, аби пізніше пообідати. Надалі я планував походити головними вулицями, переговорити з кимось із немісцевих, як пощастить, і сісти на автобус до Аркгема о восьмій. Саме місто, на мій погляд, було чудовим зразком цілковитого занепаду суспільного життя, але я не був соціологом і вирішив обмежитись дослідженням архітектури.

От я і почав свою системну, втім, дещо безладну подорож вузькими і похмурими вулицями Інсмута. Пройшовши через міст і повернувши в бік гуркоту нижніх водоспадів, я опинився поруч із фабрикою Марша — на диво тихою як на таке підприємство. Корпус фабрики стояв на самому краєчку урвища поруч з мостом і неподалік перетину кількох вулиць, що, як мені здалося, свого часу був центром громадського життя. На зміну йому після Революції прийшла нинішня міська площа.

Перетнувши вузький міст на Мейн-стріт, я потрапив у геть безлюдний район; мене навіть пересмикнуло. Провислі, подекуди зруйновані, притиснуті один до одного двосхилі дахи утворювали чудернацький зубчастий візерунок, над яким височів вельми непрезентабельний безверхий шпиль старовинної церкви. В деяких будинках уздовж Мейн-стріт жили люди, хоча більша їх частина була забита дошками. Крокуючи немощеними бічними вуличками, я бачив чимало чорних зяючих вікон покинутих халуп, з них декотрі викривилися під неймовірними кутами через просідання розвалених підмурівків. Вигляд цих віконних очниць був настільки неприродним і страхітливим, що мені знадобилося чимало сміливості, щоб повернути у східному напрямку і рушити в бік берега. Моторошні враження від спорожнілих будинків посилювалися навіть не в арифметичній, а радше в геометричній прогресії мірою того, як їхня кількість зростала, і здавалося, що я потрапив до мертвого міста. Сам лише вигляд цих нескінченних вулиць, просякнутих занепадом і смертю, у поєднанні з видінням безлічі відданих на поживу червам, зогнилих, охоплених тліном кімнат, несамохіть породжував атмосферу первісного, тваринного страху й відрази, протистояти якій навряд чи змогла б і найбільш оптимістична та життєствердна філософія.

Фіш-стріт виявилась такою ж пустельною, як і Мейн-стріт, хоча й відрізнялася від неї чималою кількістю кам’яних і цегляних складів у гарному стані. Вотер-стріт була майже повною її копією, хіба що рясніла проходами до причалів. За весь час я не бачив жодної живої душі, якщо не брати до уваги рибалок на далекому хвилерізі, і не чув ані звуку, за винятком плюскоту хвиль припливу та віддаленого гуркоту водоспадів на Менаксеті. Поступово місто починало мене дратувати, і я, повертаючись назад хитким мостом на Вотер-стріт, частенько крадькома озирався. Міст на Фіш-стріт, якщо вірити плану в моїх руках, був зруйнований.

На північ від річки почали з’являтись ознаки вбогого життя — щось робили у рибних цехах по Вотер-стріт, тут і там траплялися полатані дахи, ледь курилися димарі, а звідкілясь час від час долинали нерозбірливі звуки; крім того, де‑не-де почали зустрічатися скоцюрблені людські постаті, які, ледь чвалаючи, поволі пересувалися брудними немощеними вулицями. Мушу визнати, що на мене ця пародія на людське життя справила ще гнітючіше враження, ніж запустіння південної частини міста, я неодноразово ловив себе на думці, що потрапив у якесь фантастичне, вороже середовище, сутності якого не здатний осягнути. Поза сумнівом, неприродна, гнітюча відчуженість місцевих жителів тут виявлялася яскравіше, ніж у центральних районах, і якщо специфічний «інсмутський вигляд» був не просто спадковою ознакою, а справжньою хворобою, портові райони стали осередком найважчих випадків цієї недуги.

Найбільше мене дратувала дивна природа нерозбірливих звуків. За логікою, вони мали б долинати від житлових будинків, але, хоч як це дивно, найчіткішими були за фасадами покинутих, забитих дошками споруд. Там наче хтось постійно чимось рипів, шелестів, шорхав, зрідка хрипів — одразу пригадалися слова мого юного знайомця про таємничі підземні тунелі. Несподівано я замислився, як же насправді звучать голоси місцевих жителів. У цьому кварталі мені ще жодного разу не довелося чути людської мови, хоча, насправді, не надто вже й хотілося.

Зупинившись тільки кинути оком на дві колись гарні, але напівзруйновані зараз старі церкви на Мейн- і Черч-стріт, я спішно залишив огидні портові нетрі. Природно, наступним пунктом моєї прогулянки мала б стати площа Нью-Черч-Ґрін, однак я не хотів проходити поруч із церквою, у дверях котрої помітив моторошного священика чи то пастора з дивною тіарою на голові. Та і юнак-бакалійник застерігав мене, що церкви й зала Ордену Дагона — не ті місця, де варто з’являтися стороннім.

Тож я продовжив подорож по Мейн-стріт у північному напрямку, дійшов до Мартін-стріт, повернув до центру міста, перетнув Федерал-стріт і підійшов до Нью-Черч-Ґрін з північного боку, після чого опинився в районі колись аристократичних Брод-, Вашинґтон-, Лафайєт- і Адамс-стріт; відтоді вони змінилися на гірше. Попри те, що ці давні і колись поважні міські артерії нині мали понурий і занехаяний вигляд, в оточенні старих в’язів вони ще зберігали залишки колишньої величі. Я поглядав то на одну садибу, то на іншу і помічав, що багато які з них геть занепали, були забиті дошками, оточені пустирищами, але на кожній з вулиць в одному-двох були помітні ознаки життя. На Вашингтон-стріт виявилося чотири чи п’ять таких гарно відремонтованих будинків з охайно підстриженою травою і доглянутими садками. Найрозкішніший серед них — з широкими терасами квітників аж до Лафайєт-стріт — як я припустив, належав старому Маршу, горезвісному власникові фабрики.

На жодній з цих вулиць я не побачив ні єдиної живої душі, і з подивом відзначив, що й жодної кішки або собаки. Ще мене спантеличило, що навіть у деяких найкраще доглянутих будинках на всіх трьох поверхах і в мансардах вікна були щільно затулені віконницями. Потайливість і закритість були, мабуть, невід’ємними рисами цього похмурого міста забуття й смерті, і мене продовжувало невпинно переслідувати відчуття, наче за мною постійно стежить якийсь таємничий, уважний і незмигний погляд.

Я мимохіть здригнувся, коли почув, як на дзвіниці ліворуч від мене тричі надтріснуто бемкнув дзвін, і одразу ж ясно пригадав обриси приземкуватої церкви, від котрої долинали ці звуки. Ідучи по Вашингтон-стріт у бік річки, я потрапив до нової зони — колись розвиненої тут промисловості й торгівлі, а невдовзі побачив попереду руїни фабрики, потім ще кілька схожих будівель; в одній з них ледь можна було розпізнати колишню залізничну станцію, а за нею — критий залізничний міст.

Попереду був сумнівної надійності міст із застережним знаком, однак я вирішив ризикнути і перейшов на південний берег річки, де були помітні хоч якісь ознаки життя. На мене крадькома поглядали підозрілі типи, які сонними мухами повзали вулицею, люди ж більш нормальні на вигляд дивилися з холодною цікавістю. Інсмут ставав дедалі нестерпнішим, і я рушив по Пейн-стріт у бік центральної площі, сподіваючись знайти бодай який транспорт і дістатися Аркгема, не чекаючи дуже неблизького відправлення того клятого автобуса.

Тоді я і звернув увагу на розвалену будівлю пожежної станції ліворуч і старого з червоним обличчям, кошлатою бородою, водянистими очима і в неймовірному дранті, що сидів на лаві перед станцією, розмовляючи з двома неохайними, але принаймні звичної зовнішньості пожежниками. Це, мабуть, і був Садок Аллен, напівбожевільний, майже столітній п’яничка, джерело неймовірних і страшних оповідок про давній Інсмут.

III

Мабуть, це була якась збочена цікавість, а може, я просто піддався несвідомому поклику темного і лиховісного, і це змусило мене змінити плани. Раніше я мав твердий намір обмежитись виключно спогляданням архітектурних перлин Інсмута і навіть поспішив до площі, аби якомога скоріше залишити це зогниле осердя розрухи та смерті, проте одного лиш погляду на старого Садока Аллена вистачило, щоб змінити хід моїх думок, і я несамохіть стишив ходу.

Я був практично впевнений у тому, що старий не повідомить мені нічого нового, хіба зробить кілька туманних натяків на якість дикі, недоладні і неймовірні легенди; крім того мене застерігали, що зустрічі та розмови з ним можуть виявитись доволі небезпечними. Але менше з тим, думка про цього реліктового свідка занепаду міста, чиї спогади сягали пори розквіту місцевого мореплавства і промислів, здалася мені настільки звабливою, що я просто не міг опиратися спокусі. Зрештою, хай би якими дивними чи божевільними видавалися нам ті або ті міфи, вони великою мірою насправді були символами чи алегоріями реальних подій — а старий Садок, поза сумнівом, був очевидцем усіх подій в Інсмуті й навколо нього впродовж останніх дев’яноста років. Моя цікавість узяла гору над міркуваннями обережності й здорового глузду, і я з притаманною молодості самовпевненістю вирішив, що мені поталанить виокремити розрізнені зернятка правдивої історії у потоці маячні, яку вихлюпне на мене старий після добрячої порції нерозбавленого віскі.

Я знав, що не варто тут і зараз починати з ним розмову, бо це неминуче приверне увагу пожежників, які можуть мені завадити. Натомість я вирішив заздалегідь розжитися випивкою — дякувати бакалійнику, який підказав мені місце, де цього добра було хоч греблю гати. Після цього я збирався підкреслено недбало тинятися біля пожежної станції, чекаючи на мить, коли старий Садок нарешті вирушить блукати містом. Хлопець також казав, що старий навдивовижу непосидючий як на свої літа, і рідко сидить біля пожежної частини більше години чи двох.

Кварту віскі[142] я і справді легко, хоч і недешево, придбав у задрипаній крамничці поблизу площі на Еліот-стріт. Замурзаний продавець мав усі ознаки «інсмутського вигляду», проте був досить ввічливим — певно, звик до спілкування з життєлюбними забродами на кшталт водіїв вантажівок, перекупників золота та інших чужинців, які час від часу навідували місто.

Знову повертаючись на площу, я побачив, що доля мені всміхнулася, адже з-за рогу готелю Джилмен-Хаус, що на Пейн-стріт, назустріч мені човгала довготелеса, виснажена постать — Садок Аллен. Відповідно до заздалегідь продуманого плану я привернув увагу старого, енергійно помахавши щойно придбаною пляшкою, і невдовзі помітив, що той змінив напрямок руху і почвалав за мною, а я тим часом звернув на Вейт-стріт і попрямував до найбезлюднішого району, який тільки можна собі уявити.

Я прокладав курс по карті, яку для мене накреслив юний продавець, і знову йшов до цілковито безлюдних місць у південній частині порту. Єдиними живими людьми там були рибалки на далекому хвилерізі, а за кілька кварталів на південь я став непомітним навіть для них. Я сподівався знайти кілька вільних лавиць на покинутому причалі, де ніхто не завадить скільки завгодно і без сторонніх очей розпитувати старого Садока, але не встиг ще дійти до Мейн-стріт, як почув за спиною хрипке і ледь чутне «Агов, сер!» і дозволив старому наздогнати мене, а потім і добряче хильнути з відкоркованої пляшки.

Крокуючи далі у напрямку Вотер-стріт, ми повернули на південь і опинились у царстві всюдисущого занепаду, а я обережно спробував розговорити діда, намагаючись дізнатися якомога більше, проте виявив, що розв’язати язика моєму співрозмовникові не так просто, як я сподівався. Нарешті між розваленими цегляними стінами я помітив поросле травою і лопухами затишне пустирище, далі з боку моря бовваніли кам’яні причали. На купі вкритого мохом каміння при самій воді можна було вигідно влаштуватися, а саме місце виявилось доволі непогано прихованим від сторонніх поглядів руїнами старого складу. Саме тут, подумалось мені, чудова місцина для тривалої бесіди без зайвих свідків, тож я повів свого компаньйона до замшілого каміння. Запах тління й розрухи був нудотним, а сморід гнилої риби просто нестерпним, однак я твердо вирішив домогтися свого.

Якщо вирушати автобусом о восьмій, на розпитування лишалося чотири години, тож я потроху наливав старому п’яниці, сам обмежившись скромним підобідом. Втім, я намагався не перебрати міри, не хотілося, аби хмільна балакучість Садока перетворилась на ступор. За годину його нехіть розповідати ослабла, але, на моє розчарування, дід уперто відкидав усі мої спроби розпитувати про Інсмут і його повите мороком минуле. Він з дорогою душею теревенив про сьогодень, виказуючи широку обізнаність із темами газетних публікацій, а ще виявив неабияку схильність до виголошування філософських сентенцій, як то полюбляють робити сільські моралісти.

Коли добігала кінця друга година нашого спілкування, у мене виникли побоювання, що кварти буде замало для бажаного результату, тож я почав думати, чи не варто залишити старого тут, а самому збігати по другу пляшку. І саме тоді випадковість зробила те, чому не могли зарадити мої розпитування — пропитий хрипкуватий голос спонукав мене наблизитись майже впритул і уважно прислухатися до кожного слова. Я сидів спиною до пропахлого рибою моря, а мій співрозмовник — обличчям до нього, і, либонь, щось привернуло його блукаючий погляд та змусило уважніше придивитися до невисокої смуги Рифу Диявола, який то потопав, то несподівано знову чітко й заворожуюче виринав з-під хвиль. Схоже, побачене викликало у Садока невдоволення, бо він одразу ж почав сипати лайкою; вона перейшла у довірливий шепіт і закінчилась цілком осмисленим поглядом. Він трохи нахилився вперед, ухопив мене за вилоги піджака і зашипів, цілком розбірливо зашипів.

— Звідти все і вийшло — з того проклятого місця, де починається глибина… Ворота пекла — у самісінькій безодні, у пучині… дна ніяким лотом не дістанеш. Тілько старий капітан Обед зумів — таки щось знайшов… тілько навіть для нього було забагато — десь на островах південних морів.

Тоді у нас все було паршиво. Торгівля занепадала, млини стояли — навіть нові, а наші кращі хлопці полягли у війні 1812 року або пропали з бригом «Елізі» чи шнявою «Рейнджер» — обоє Джилменові. В Обеда Марша було три посудини — бригантина «Колумбія», бриг «Гетті» і барк «Королева Суматри». Він один плавав через Тихий океан і торгував з Ост-Індією, хоча баркентина Езри Мартіна «Гордість Малаї» ходила і довше — аж до двадцять восьмого року.

Тоді ніхто не міг тягатися з капітаном Обедом — от чортів син! Хе-хе! Я пам’ятаю часи, коли він проклинав наших хлопців, бо ті ходять до божих церков і смирно несуть свій хрест. Весь час говорив, що було б їм найти собі кращих богів, як тим хлопцям в Ост-Індії, — поклонись їм, і вони дадуть багато риби і почують молитви.

Метт Еліот, його старпом, теж любив побалакати, тілько він був проти, аби хлопці поклонялися ідолам. Багато чого казав про острів на схід від Отагайте[143], на якому багацько кам’яних руїн, таких древніх — древніш не буває, типу що в Понапе[144], на Каролінських островах, тілько з вирізаними лицями, як у великих камінних ідолів з острова Пасхи. А ще там був один вулканічний островець недалечко, і там руїни з усякими вирізаними ідолами, а самі руїни як наче довго під водою були, і по них скрізь вирізані картинки із страшними чудовиськами.

Так от, сер, цей Метт розказував, що тамтешні жителі виловлюють стілько риби, скілько хочуть, і всі носять різні браслети, брязкальця і прикраси для голови — і всі різьблені, з картинками, як на руїнах тамтого острівця — чи то рибо-жаби, чи то жабо-риби, тілько всі у різних поставах подібно до людей. І ніяк не взнаєш, звідко у них усе тото взялося, і як їм щастить стілько риби виловлювати, коли на сусідньому острові її нема. Метт, той теж нічого не міг втямити, і капітан Обед так само. Ще тоді Обед примітив, що багато хто з молодих цього острова, хто покрасивше, пропадають, а старих там майже зовсім нема. А ще йому здалося, буцім багато хто з тамтешніх молодих якісь дуже дивні, страхолюдніші за канаків[145].

Тілько потім Обед таки докопався до правди про цих язичників. Не знаю, як він то зробив, тілько він почав торгувати з ними, міняв товар на їхні золоті брязкальця. Дізнав, звідко всі вони родом і чи можуть принести ще такого ж золота, а кінець кінцем почув від них історію про їхнього старого вождя Валакеа — так вони його взивали. Ніхто, крім капітана, не зміг дістатися до їхнього жовтопикого диявола, а капітан міг читати їхні душі, як книжки. Хе-хе! Коли я про це говорю, ніхто не вірить, і ти, пацан, теж не віриш, тілько як я до тебе придивлюся — у тебе такий самий гострий погляд, як був у капітана Обеда.

Шепіт старого став майже нечутним, але я внутрішньо здригнувся від його лиховісних і, схоже, цілком щирих слів, хоча й розумів, що його історія не могла бути нічим іншим, як п’яним варняканням.

— Ну от, сер, Обед взнав, що були там такі люди, про яких ще ніхто на землі не чув, а як і почує — не повірить нізашо. Схоже, що ці самі канаки приносили своїх хлопців і дівок у жертву якимсь божкам під водою, а за те було у них все, чого тілько хтіли. А зустрічались вони з тими божками на маленькому острові, де руїни, і так наче ті картинки з рибами-жабами і є те, до кого вони подібні, і з них усе тото змальовано. Може, побрехеньки про русалок — це про них якраз і було. Під водою у них свої міста, а цей острів вони підняли з дна морського. Мабуть, у домах їхніх іще хтось жив, коли острів отак притьма піднявся нагору. От канаки і взнали, що ті живуть під водою. Побачили їх і дуже перелякались тоді, а потім і договорилися з ними, тіко було це дуже давно.

Любили вони, коли людей у жертву приносять. Так було здавна, тілько з часом забули дорогу нагору. Не скажу, шо вони робили з тотими жертвами, та й Обед, мислю, не був охочий розпитувати. Для язичників усе одно то було вигідно, бо у них тоді настали тяжкі часи і не могли вони нічого вдіяти. І приносили у жертву своїх молодих два рази в рік — у переддень травня і на Геловін — весь час так робили. А ще віддавали свої саморобні цяцянки. А ті їм давали за то повно риби — наче зганяли цю рибу до них з усього моря — та ще час від часу всякого золотця.

Я вже казав, що сходились вони з тими підводними на маленькому вулканічному островці — пливли туди на каное і свої жертви привозили з собою, — а назад везли прикраси, наче золоті. Попервах ті ніколи не бували на головному острові, але потім схотіли. Схоже, їм кортіло породичатися з місцевими аборигенами, вони аж почали разом святкувати великі свята — Вальпургу і Геловін. Видиш, схоже, вони могли жити у воді і на суші — анфібії, чи як їх там називають. Канаки їм сказали, шо люди з других островів можуть їх перебить, як узнають про них, тілько ті сказали, що їм то однаково, що вони, як схотять, самі можуть усіх перебить, як колись-то зробили якісь Древні, не знаю, хто такі, од них і сліду не лишилось. Тілько зараз вони ’го не хотять, а тому сховаються, як хто припливе на острів.

А як дійшло до парування з цими рибами-жабами, канаки попервах упиралися, а потім взнали щось таке, шо глянули на те по-другому. Наче люди на чомусь зійшлися з морськими тварюками, що наче все живе вийшло з води, а через то треба трохи переробить їх, і все стане як треба. Ті сказали канакам, що як потім вродяться діти, то попервах будуть як люди, а тоді більше схожі на них, аж поки не підуть у воду і житимуть там. І найважніше з усього цього, хлопче, те, що тілько вони зробляться рибами і житимуть під водою, як стануть безсмертними. І ніколи вони не вмирали своєю смертю, хіба тілько їх убивали.

Ну от, сер, якось Обед таки взнав, що у цих канаків тече риб’яча кров у жилах, від тих підводних тварюк. Коли вони старішали, кров ставало видко, то вони не показувались на людях до пори, а тоді назавше йшли жити в море. Серед них бували і такі, шо не дуже були схожі на підводних, а які й не дозрівали, аби йти під воду, тілько майже з усіма було як обіцяли. Ті, що вродилися схожі на риб, мінялися скоро, а ті, що були як люди, часом доживали на острові до сімдесяти літ і навіть більше, хоч і вони теж пірнали під воду, аби спитувати себе. Ті, що йшли під воду, часом вертали навідати тих, хто живуть на березі, то часом виходило так, що людина говорить до свого, як його сказати, п’ятиразового прадіда, який пішов під воду літ із двісті чи й більш тому.

Потому вони забули, шо таке смерть — крім убитих у війнах із племенами сусідніх островів і жертов підводним богам, або як змія укусить, або чума підкосить, або ще який хапун хапне раніше, як вони встигнуть зійдуть у воду, — так і стали вони дожидать, коли переміняться, не так воно вийшло і страшно. Пометикували собі та й порішили, що отримували вони не менш, як віддавали, та й сам Обед, мені думається, почав мислить так само, коли добре обдумав історію старого Валакеа. Сам же Валакеа був із тих, хто без краплі риб’ячої крові — він був із королівського роду, і женилися вони тілько з королівськими родами із сусідніх островів.

Валакеа показав йому доста ритуалів і розтовмачив суть заклинань, які тра сказати, коли маєш діло з морськими, а ще показав людей у селищі, які поступово стали перекидатися, але ні разу не показував Обеду самих підводних. Під кінець, він дав йому якусь кумедну штуку зі свинцю або чогось такого і сказав, шо вона поможе приманювати рибу звідко хочеш і скілько хочеш. Треба кинуть ’ї у воду і проказать пра’льне заклинання. Валакеа сказав, що так можна робить по усьому світі, то як знадобиться риба — тілько поклич.

Метту усе це страшенно не сподобалось, і він хотів, аби Обед тримався подалі від цього острова, лиш капітан тоді схибнувся на тому, він зметикував, що може задурно скупувать золото, а ще й стілько, шо то буде дуже вигідне діло. Так і було довго-довго, і Обед набрав стілько золота, шо зміг поставить свою фабрику на тому самому місці, де була колись сукновальня Вейта. Він вирішив не продавать золотце, яким воно до нього приходило, аби лишнього не питали, а все ж його моряки часом тихцем збували якісь дрібнички, хоть і обіцяли нікому ні пробовкатися; та він і сам дозволяв своїм жінкам коли-не-коли щось вдягти, якщо хоч трохи схоже на людські прикраси.

Ось так воно і йшло до тридцять восьмого року — мені тоді сім сповнилося, — коли Обед побачив, шо на острові майже нікого не лишилось. Здається, що люди із сусідніх островів взнали, звідко дме вітер, і вирішили узяти діло до своїх рук. Хтозна, може, у них були чарівні знаки, яких тілько й боялися підводні, як не брешуть. Я вже не кажу, що канаки, бувало, знаходили руїни, старіші за море, як вони піднімалися разом з островами. Були вони люди віруючі, то й не зоставили там ані друзки — ні на головному острові, ні на маленькому вулканічному островці, — крім хіба найбільших руїн, які не змогли розвалити. Місцями потім знаходили маленькі такі камінчики, як талісмани, з малюнками, їх тепер називають свастиками. Либонь, то були знаки самих Древніх. Людей того племені усіх перебили, від золота і сліду не лишилося, а що там сталося, ніхто в сусідніх племенах — анічичирк. Сказали, шо ніхто ніколи там і не жив.

Для Обеда це був удар, діло його пропадало. Та і весь Інсмут це не обійшло стороною, бо в мореходстві якщо в хазяїна судна є вигода, то і команді щось перепадає. Більшість моряків змирилася, почали списуватись на берег, тілько ж і там було не ліпш, бо і риба пішла, і млини стояли.

Тоді-то Обед почав проклинать усіх, аж загуло, бо вірять у християнського бога, тілько він їм не дуже й допомагає. А потім став говорити про других людей, які молились другим богам і мали од них усе, шо їм було треба, а ще сказав, що як знайдеться добра ватага піти за ним, то він спробує з ними добути багато риби і золота. То ясно, вони ходили з ним на «Королеві Суматри», бачили острови і знали, про що йдеться, того й не дуже хотіли мати діло з тими потворами, про яких стілько чули, а позаяк вони самі нічо’ не тямили, то помалу стали слухати, шо казав їм Обед, і розпитувать його, шо їм треба зробити, аби прийти у віру і з нею все отримати.

Сказавши це, старий геть затих, почав щось глухо бубоніти під носа, поринувши у стан мовчазної задумливості і час від часу знервовано кидаючи погляди через плече або дивлячись з тривогою на далекий чорний риф, що мрів на горизонті. Я спробував до нього заговорити, але він нічого не відповідав, і я зрозумів, що треба дати старому допити пляшку. Мене надзвичайно зацікавила ця маячня; здавалося, у ній чаїлася груба, але заснована на дивній історії Інсмута алегорія, надалі завдяки бурхливій уяві прикрашена мішаниною вигадок і уривків з екзотичних легенд. Певна річ, я ані на мить не припускав, що його розповідь має щось спільне з реальністю, однак мушу визнати, що крихта непідробного жаху у ній була хоча б через те, що йшлося про дивовижні ювелірні прикраси, які мали так багато спільного з лиховісною тіарою з Ньюберіпорта. Зрештою, орнаменти цілком могли походити з якогось екзотичного острова, і, можливо, всі ці неймовірні історії вигадав сам покійний капітан Обед, а не цей непросипущий старезний п’яниця.

Я простягнув Садокові пляшку, і він осушив її до останньої краплі. Дивно було бачити, що алкоголь не справив на дідугана ніякого впливу, в його голосі не відчувалося притаманних сп’янілим людям глухих і хрипких тонів. Він облизав шийку пляшки і сховав її до кишені, після чого почав хитати головою і щось ледь чутно нашіптувати собі під носа. Я нахилився ближче до його обличчя, намагаючись почути бодай слово, і мені здалося, що під густими пожовклими вусами майнуло щось схоже на сардонічну посмішку. Так — він і справді намагався щось сказати, і мені пощастило розібрати більшу частину.

— Бідолаха Метт… він завше був проти… хтів переманить людей на свій бік. А потім довго говорив із проповідниками… та все ’дно… перш прогнали протестантського пастора, а потім методиста; з тої пори ні разу я не бачив нашого Непохитного Бебкока, шо верховодив у баптистів. Побий їх Єгова! Я тоді був ще зовсім малий, тілько бачив усе і чув, шо там робилося — Дагон і Ашторет… Веліал і Вельз’вул… Золотий Тілець, ідоли Ханаана й філістимляни… скверна вавилонська… мене, мене, текел, упарсін…

Він знову замовк, і з погляду його водянистих голубих очей я зрозумів, що старий справді близький до стану отупіння. Однак варто було злегка поторсати його за плече, як він несподівано жваво обернувся до мене і знову забурмотів свої нісенітниці.

— Не віриш мені, га? Хе-хе-хе, то скажи тоді, малий, чого капітан Обед і ще двадцять його друзяк надумали серед темної ночі ходить на веслах до рифу і завивати там, ще й так голосно, шо чутно було і в городі, коли вітер повернув до берега? Шо ти на це скажеш? А ще скажи м’ні, чого він кидав у воду всяку тяжку всячину по той бік, за рифами, на глибині, де їх край іде так глибоко, шо ніхто й разу не дістав дна? А то ще скажи, шо він зробив з тою свинцевою блямбою від Валакеа, га, хлопче? І шо вони там виводили на Вальпурги і Геловін? І чого нові церковні пастори, вчорашня матросня, носять такі химородні лахи, а на голові — золоті брязкальця, як ті, що привозив капітан Обед, га?

Тепер його водянисті очі дивились на мене ледь не вороже, з маніакальним блиском, а брудна сива борода їжачилась, мов наелектризована. Старий Садок, певно, помітив, як я мимохіть відсахнувся, і тут же зловісно реготнув.

— Хе-хе-хе-хе! То починаєш кумекати, га? Мо’, хтів би буть на мому місці в ті дні, коли я ночами дивився на море з верху свого дому? А я тобі скажу, шо малі діти люблять підслухувати, то і я не пропустив ні слова, як тоді говорили про капітана Обеда і всіх, з ким він плавав на риф! Хе-хе-хе! А шо скажеш про ніч, коли я поцупив батькову глядільну трубу і побачив зверху, як увесь риф обсипаний якимись блискучими тварюками, які пострибали у воду, тіко місяць вийшов на небо? Обед з друзяками тілько-тілько підпливали на човнах, а ті вже скочили у воду, та ще із дальнього, глибокого боку, і назад більше не вертали… Шо б ти сказав, аби сам був на місці пацана, який бачив усі ті страховидла, які зовсім не були схожі на людей?… Ну шо?… Хе-хе-хе-хе…

У старого починалась істерика, а мене стало тіпати від раптового відчуття небезпеки. Потім Садок поклав свою криву клешню мені на плече, і я відчув, що він теж тремтить, і вочевидь не з великого щастя.

— І ти уяви собі, шо якось вночі ти бачиш, як Обед відпливає на своїй плоскодонці до рифу з чимось тяжким, а взавтра чуєш, шо пропав молодий хлопець, ге? Чи хто бачив після того Гірама Джилмена? Або Ніка Пірса, або Луеллі Вейта, або Адонірама Саутвіка, або Генрі Гаррісона, га? Хе-хе-хе-хе… Тіні говорили межи себе знаками, а подавали їх руками… а руки у них були справжні…

Тоді-то, сер, тоді-то Обед і почав знову ставати на ноги. Люди бачили на ’го трьох дочках таке золото, якого у них зроду не було, і над трубами фабрики задиміло. Та й іншим хлопцям жилось непогано — риби в гавані хоть греблю гати, і бачив би ти, які ми судна з вантажем виряджали до Ньюб’ріпорта, Аркгема і Бостона. І тоді ж Обед протяг тут стару чугунку. Рибалки з Кінґзпорта почули про наші улови і навідалися своєю шлюпкою, а тілько всі вони десь пропали, ніхто їх більш не бачив. А у нас влаштували «Езотеричний орден Дагона», купили для того будинок старої масонської ложі, командорство… хе‑хе-хе! Метт Еліот був масоном і був проти, та і сам десь пропав.

Пам’ятаєш, я к’зав, шо попервах Обед не хтів нічого міняти на острові канаків? Думаю, він і не хтів займатися якимось схрещуванням із тим племенем; йому не тра’ було вирощувати людей, які підуть у воду для вічного життя. Він хтів одно — золото, і був ладен платить високу ціну, і тим, іншим, якийсь час того вистачало…

Правда, у сорок шостому в місті почали трохи задумуваться. Дуже часто пропадали люди, дуже дикі казання казали на службах у неділю, пішов поголос про той риф. Наче і я доклав до того руку, розказав гласному Моурі, шо бачив з даху. Якось уночі Обед з приятелями влаштували прогулянку на човнах до рифу, і я чув пальбу, шо почалася між людьми у човнах. Взавтра Обед і ще тридцять двоє з його людей були у тюрмі, а всі тільки й турчали, шо там і як, і в чому їх звинуватять. О Господи, аби тілько хто міг глянуть вперед… хоч на пару тижнів, коли ніхто не зникав і нікого не кидали в море…

Садок дедалі більше виявляв ознаки страху й утоми, а тому я дав йому трохи перепочити, а сам тим часом з тривогою позирав на годинник. Наближався приплив, шелест хвиль посилився і, здавалось, привів його до тями. Особисто я навіть зрадів припливу, бо сподівався, що при високій воді не буде так сильно відчуватися різкий запах риби. І я знову почав прислухатися до його шепотіння.

— В тоту страшну ніч… я бачив їх… я знову був у себе нагорі… цілі зграї… орди… цілі орди зібралися на рифі, а потім через гавань у Менаксет… Божечку, що робилось тотої ночі на вулицях Інсмута… грюкали в наші двері, тілько батько не відчиняв… а потім стрибнув із вікна кухні з мушкетом і побіг шукати гласного Моурі, аби просити чимось зарадити… Купи мертвих і вмираючих… стрільба і крики… вигуки на старій площі, центральній площі в Нью-Черч-Ґрін… ворота тюрми відчинили… чо’сь вимагали… зрада… то все назвали чумою, як люди зайшли і побачили — наших половини немає… ніхто не врятувався, лиш ті, що з Обедом, та ще ці звірі, або хто там вони такі… а потім стихло, тілько свого тата я більш не бачив…

Старий важко дихав; його лоб укрився рясним потом, і він ще міцніше стиснув моє плече.

— А на ранок усе зійшло… тілько лишилися сліди… Обед усе забрав під себе і сказав, що усе змінить… інші теж будуть молитися з нами, коли прийде час, а в деяких домах мають бути готові приймати гостей… вони хочуть змішатися з нашими, як із канаками, і ніхто не міг їх спинить. Далеко зайшов цей Обед… як зовсім схибнувся. Казав, що дали нам рибу, скарби, а тепер ми повинні дати їм те, що хочуть вони…

Напоказ усе було як до того, як нічого не мінялося, тілько ми мали бути добрі до чужих, як тілько нам дороге життя. Всім довелося присягнути Дагону, а хто пізніше присягнувся і ще раз, і ще. За все тото вони могли зробити якусь послугу або якось особливо віддячити — золотом або чимось іще, а впиратись було марно, їх там, під водою, ціла армія. Так-то вони не виходили нагору і нікого не займали, але як уже доводилось вийти, їх не спиниш. Ми не дарували їм вирізані амулети, як люди південних морів, і не знали, шо їм тра, канаки нікому не розказали своїх секретів.

Нам тілько тра було кого-небудь порою віддавать у жертву, віддавать усякі дурні цяцьки, а ще впускати у місто — то вони давали нам жити. А ще вони не зносили прийшлих, аби поголос не пішов за город — новим людям сперва тра було помолитися за них. Отак усі ми стали в Ордені Дагона, зато вже діти ніколи не помирали, а просто вертали у лоно матері-Гідри і батька-Дагона, од яких ми колись і пішли… Йя! Йя! Ктулху фгтаґн! Ф’нґлуї мґлв ’нафг Ктулху Р’льєх вґах наґл фхтаґн…

Старий Садок швидко поринав у примарний світ своєї маячні, а я продовжував сидіти, затамувавши подих. Бідолашна душа — до яких галюцинацій довів її алкоголь, а понад те ще й навколишнє запустіння, руїна, хаос і хвороби, що скаламутили цей багатий на вигадку розум! Старий застогнав, і по його зораних глибокими зморшками щоках ручаями потекли сльози, гублячись у густій бороді.

— Божечку, шо тілько мені випало бачити, відкіль я був п’ятнадцятиліткою — мене, мене, текел, упарсін! — Як пропадали люди, як вкорочували собі віку. Коли про це чули в Аркгемі, Іпсвічі або де іще, вважали всіх нас слабими на голову, яко і ти зараз думаєш, я здурів — тілько Боже праведний, я стілько всь’го бачив! Мене б уже давно і вбили за все тото, шо я знаю, тілько я встиг другий раз присягти Дагону, як сказав Обед, а того не займають, хіба як тілько їхній суд порішить, ніби я зумисно розказав, шо знаю… тіко третьої обітниці я не дав — лучче померти, як зробити отаке…

А потім, десь як Громадянська була, саме як підросли дітки, що після сорок шостого, ну, деякі з них, я тоді страшно перелякався і більш ніколи після тої страшної ночі не бачив нікого із них — ніколи. Більш ні разу не бачив чистого. Тоді я пішов на війну, і якби м’ні тоді більше духу і тями, нізашо б не вернув у ці місця, поїхав би світ за очі і там би й жив. Тілько мені писали, шо так-то тут непогано. То, ма’ть, після шістдесят третього в городі весь час стояли війська. А по війні знову стало тяжко. Люди розбігались — крамниці зачинялися, млини не крутились, судна перестали ходить і порт загнувся, чугунка стала — а вони… вони всігди плавали туди-сюди у річці, припливали зі свого клятого рифу Сатани — і все більш і більш вікон нагорі забивали дошками, а з домів, де думали, ніхто не живе, часто чули звуки…

Хто з других місць, часто каже про нас усяке — може, і ти шо знаєш, раз питаєш про таке. Кажуть про всяку всячину — про те, шо вони наче бачили то тут, то там, про прикраси, не знати звідко взяті, і які, буцім, не плавляться, тілько ніколи ніхто конкретно нічо не каже. Ніхто ні в шо не вірить. Усе це, наче із золота зроблене, називають піратським скарбом, кажуть, у людей в Інсмуті намішано чужої крові, і з головою шось не так, і ще багато чого. А місцеві теж стараються рідше зустрічатися із зайшлими і намовляють цікавиться менше, тим паче проти ночі. Собаки завжди гавкали на них, коні не хтіли везти, а як з’явились автомобілі, все ізнов стало добре.

У сорок шостому капітан Обед узяв собі другу жінку — ніхто ’ї ніколи не бачив у місті. Казали, він сам того не хтів, а тоті змусили його до женячки, і він нажив із нею трьох дітей. Двоє десь пропали ще молодими, а третя — дівчина, наче така ж як усі, аж у Європі вчилась. Обед потім її обманом видав заміж за одного хлопа з Аркгема, і той ні про що й не здогадувався. Тілько тепер ніхто зі сторони не хоче мати діло з інсмутськими. Барнабас Марш, який тепера за старшого на золоточисній фабриці — внучок Обеда і його першої жінки, синаш Онесіфора, старшого сина Обеда, а його мати була однією з тих і ’ї ніхто ніколи в городі не бачив.

Тепер Барнабас уже змінився: повік на очах не стулить і увесь якийсь безформний. Кажуть, він ще носить одяг, але скоро піде у воду. Може, вже пробував це зробить. Вони іноді роблять так, обвикають, а уже потім ідуть назавше. Його на людях не виділи уже років дев’ять-десять. Не знаю, шо може відчувать його нещасна жінка — сама вона з Іпсвіча, а його мало не лінчували років з п’ятдесят тому, коли він женихався до неї. Обед помер у сімдесят восьмому, а з наступного покоління теж нікого не зосталося — діти від першої жінки померли, а інші… одному Богу відомо…

Гуркіт хвиль припливу ставав гучнішим і, здавалося, потроху змінює настрій старого із сентиментальної слізливості на сторожкий острах. Він час від часу замовкав, аби озирнутися через плече чи кинути погляд у бік рифу, і, попри цілковиту абсурдність розповіді, я не міг позбутися відчуття, наче теж поділяю його неясні побоювання. Голос Садока тепер звучав різкіше, наче він намагався додати сміливості гучнішою мовою.

— Ну, а сам ти шо мовчиш? Як би тобі жилося в такому городі, де усе гниє і пропадає, за забитими дверима хтось шамотить, крекче, виє, повзає по темних погребах і вишках, так шо тільки й мусіш на кожному кроці озиратися? Га? Як тобі — кожну ніч слухати якесь виття у залі Ордену Дагона, і знати, хто це виє? Як воно — чути наспіви з клятого рифу на Вальпурги і Геловін? Га? Думаєш, старий геть здурів? Так от, сер, я скажу, шо це ще не найгірше!

Тепер Садок уже просто волав, і божевільне шаленство в його голосі починало турбувати мене більше, ніж я того бажав.

— І чого це ти вилупився на мене — я сказав Обеду Маршу, шо він піде у пекло і буде там завше! Хе-хе… так і сказав — у пекло! І він мене не дістане — я нічо такого не зробив, нікому нічо не сказав…

А ти, хлопче?… Ну добре, як раніш нікому не розказав, зара тобі розкажу! Ти сиди тихо і слухай, малий, я про це ще ніколи нікому не казав… Після тої ночі я більш ніколи не підглядав за ними — але я щось все ’дно узнав!

Хочеш знати, що таке страх, еге? Так от, справжній жах — це не то, шо тамті морські чорти уже зробили, а те, що вони хтять зробить! Вони багато літ приводили в Інсмут своїх, яких витягали з морського дна — правда, останнім часом це буває рідше. В домах на північ од річки між Вотер і Мейн-стріт їх просто повно-повнісінько — тих дияволів і тих, кого вони привели за собою, і коли вони будуть готові… я кажу, коли вони будуть готові… Чуєш, шо кажу? Ти шось чув про шабаш?

Ти мене чуєш? Я кажу тобі, я знаю, хто вони такі — я бачив їх якось уночі, коли… Ех… а-х-х-х-х- ах! Е’я-а-а-а-а-а-а…

Зойк старого пролунав так несподівано і був сповнений такого нелюдського страху, що я мало не знепритомнів. Його очі дивилися повз мене в бік смердючого моря і от‑от мали вилізти з орбіт, а на обличчі відбився жах, гідний персонажа грецької трагедії. Кістлява рука з дивовижною силою вчепилась у моє плече, проте він сам навіть не ворухнувся, коли я також повернув голову — розгледіти, що ж він там угледів.

Я не побачив нічого особливого, тільки приплив, хіба що в одному місці прибою навколо хвилеріза трохи брижилася вода. Тепер Садок гарячково мене термосив, я обернувся й побачив, як на його скутому маскою страху обличчі тремтять повіки і викривлюються губи. До нього повернувся голос, а радше — тремтячий шепіт:

— Паняй відси! Тікай відси! Вони бачили нас — рятуй своє життя! Не втрачай і хвилі — тепер вони вже знають. Тікай скоріш — забирайся з цього міста…

Ще одна важка хвиля вдарила у крихкий кістяк залишків причалу, і тої ж миті слабкий шепіт старого переріс у новий нелюдський, моторошний зойк, захолодивши мені кров:

— Й-яа-х-х-х-х!.. Й-х-а-а-а-а-а-а-а!..»

Перш ніж я устиг хоч трохи отямитись, він ослабив хватку, прибрав руку з мого плеча і шалено рвонув у бік вулиці, трохи відхиляючись на північ, аби минути зруйновану стіну складу.

Я знову кинув погляд у бік моря, та цього разу нічого не побачив, а коли вийшов на Вотер-стріт і глянув уздовж неї в північному напрямку, там не було і сліду Садока Аллена.

IV

Навряд чи я зможу пояснити, який настрій лишив по собі той епізод — болісний, жалісний і водночас божевільний, гротескний, що навівав невимовний жах. Хлопець із бакалійної крамниці попереджав мене про щось подібне, проте реальність викликала в душі сум’яття і глибоку тривогу. Хай якою наївною здавалась мені почута історія, її непідробна щирість разом зі справжнім страхом Садока передалися й мені і спричинили ще сильнішу тривогу, яка поєдналася в мені з відразою до міста і невловимої тіні довкруж нього.

Можливо, пізніше я зможу ретельно проаналізувати цю історію і виокремити найважливіше з її іносказань, але тоді я прагнув лиш одного — викинути все це з голови. Невідворотно наближалася мить від’їзду — на моєму годиннику була сьома п’ятнадцять, автобус до Аркгема вирушав з центральної площі о восьмій, тож я спробував спрямувати думки у нейтральне і практичне русло, швидко крокуючи пустельними вулицями повз занедбані будинки з дірявими дахами у бік готелю, аби забрати валізу і сісти на автобус.

Хоча золотаве світло надвечір’я і додавало стародавнім дахам та напіврозваленим димарям відтінку містичної чарівності, і навіть якогось умиротворення, я чомусь не міг змусити себе не озиратися постійно через плече. Я, звісно, палко бажав якнайскоріше втекти з просяклого смородом і страхом Інсмута і розраховував, що крім автобуса зі страхолюдним Сарджентом за кермом у місті знайдеться ще якийсь транспорт. Втім, можна сказати, що поспішав я повільно, адже ледь не на кожному кроці у тихих закутках траплялися цікаві архітектурні деталі, а тому, за моїми приблизними підрахунками, до готелю я мав дістатися десь за півгодини.

Глянувши на план міста, я спробував знайти новий маршрут і замість Стейт-стріт вирішив іти до площі через Марш. Біля повороту на Фолл-стріт купчилися і тихо перемовлялися якісь люди, а вийшовши на площу, я побачив біля дверей Джилмен-Хаус цілий натовп гультяїв. Поки я забирав валізу, вони не зводили з мене своїх вирячених, водянистих, незмигних очей, тож я плекав надію, що жодне з цих несимпатичних створінь не буде моїм попутником.

За кілька хвилин до восьмої на площу викотився деренчливий автобус із трьома пасажирами, і якийсь набурмосений тип з хідника щось нерозбірливо пробурмотів до водія. Сарджент витяг з автобуса торбу з листами, пачку газет і пішов до готелю, а пасажири — ті ж самі, яких я бачив ранком у Ньюберіпорті, — почовгали до хідника і перекинулись кількома гортанними словами з тим шаромижником, і готовий заприсягтися, мова їхня анітрохи не була схожа на англійську. Я пройшов до салону і сів на те ж місце, на якому їхав сюди, однак ще раніше, ніж я встиг як слід вмоститися, Сарджент з’явився знову і почав щось бубоніти своїм огидним хрипкуватим голосом.

Як з’ясувалося, мені дуже не пощастило. Щось трапилося з двигуном — поки їхали з Ньюберіпорта, все було чудово, а тепер ось двигун вийшов з ладу і тому автобус не зможе виїхати до Аркгема. Ні, його навряд чи вдасться відремонтувати до кінця дня. І виїхати з Інсмута якимось іншим транспортом хоч до Аркгема, хоч до будь-якого іншого міста не вдасться — через відсутність такого транспорту. Сарджент висловив жаль з цього приводу, і мені не лишалося нічого іншого, як лишитись переночувати в закладі Джилмена. Можливо, мені пощастить домовитися з адміністратором про помірну ціну за номер — все одно було нікуди подітися.

Приголомшений такою несподіваною невдачею і панічно боячись настання ночі в цьому затхлому, майже не освітленому місті, я вийшов з автобуса і попрямував до вестибюлю готеля, де похмурий і дивний на вигляд нічний адміністратор сказав, що я можу зупинитися у номері 428 на передостанньому поверсі — просторому, однак без води — і всього лиш за один долар.

Попри все, що мені довелося почути про цей готель у Ньюберіпорті, я розписався в реєстраційній книзі, заплатив долар і дозволив адміністратору віднести мою валізу, а потому і сам поплівся слідом за понурим чолов’ягою нагору, здолавши три рипучі сходові марші й довгі запорошені коридори, в яких не помітив жодних ознак життя. Моя кімната, розташована у віддаленому закутку готелю, виявилась доволі вбогою, з дешевими меблями і двома вікнами, з яких відкривався погано освітлений і оточений невисокою цегляною стіною внутрішній дворик. Ще з вікон виднілися ветхі покрівлі, що тяглися у західному напрямку, а в далині за ними, скільки сягало око, лежали безкраї болотисті обшири. У дальньому кінці коридору була ванна кімната — гнітюче допотопне приміщення з мармуровим умивальником у формі чаші, чавунною ванною, тьмяною електричною лампочкою і запліснявілими дерев’яними панелями під кранами водогону.

Позаяк було ще зовсім світло, я знову вийшов на площу і роззирнувся на всі боки, шукаючи, де можна було б повечеряти, як і раніше відчуваючи на собі неприязні погляди місцевих. З огляду на те, що бакалійна крамниця вже зачинилась, мені таки довелося навідатись до ресторану. Мене заходилися обслуговувати згорблений вузькоголовий чоловік з виряченими незмигними очами і пласконоса молодиця з надміру товстими й незграбними руками. Я з великою полегкістю виявив, що продукти діставали переважно з консервних бляшанок та пакетів. Обмежився тарілкою овочевого супу та крекерами, після чого повернувся до своєї похмурої кімнати у готелі, дорогою придбавши у портьє з похмурим обличчям вечірню газету і засиджений мухами журнал, що лежали на хиткій стійці.

Коли почало сутеніти, я увімкнув слабеньку електричну лампочку в головах дешевого металевого ліжка і спробував читати. Хотілося бодай чим-небудь завантажити мозок, адже я цілком усвідомлював, що не матиму жодного задоволення, силуючи себе думками про химерності цього давнього задушливого міста, поки перебуватиму в його межах. Божевільна історія старого п’яниці аж ніяк не обіцяла солодких сновидінь, тож я вирішив, що намагатимусь якомога рідше згадувати його нестямні безбарвні очі.

А ще я вирішив не згадувати розповіді фабричного інспектора касирові залізничного вокзалу в Ньюберіпорті про Джилмен-Хаус і голоси його нічних відвідувачів; не згадувати ні цього, ні обличчя чоловіка в тіарі у чорній проймі дверей місцевої церкви; це обличчя сповнювало мене такого жаху, що згадка про нього лишень додала б мені нової мороки. Можливо, мені б і пощастило спекатись сумних думок, якби номер у готелі був не таким убогим. Сама вже могильна пліснява у поєднанні із всюдисущим рибним смородом, яким просякло усе місто, вперто спонукала мій мозок думати про смерть і тлін.

Ще одна обставина викликала занепокоєння — відсутність внутрішньої засувки на дверях моєї кімнати. Колись вона там була, про що свідчили сліди від шурупів, однак нещодавно її навіщось зняли — очевидно, вона просто зламалася подібно до багатьох інших речей у цій ветхій будівлі. Знервований такою прикрістю, я почав оглядати кімнату і помітив на комоді для білизни засувку саме потрібного розміру, судячи з отворів у ній і на дверях. Аби хоч трохи відволіктися від сумних роздумів і напруженості, я заходився прилаштовувати засувку до дверей за допомогою складаного ножа з відкидною викруткою, якого я завжди носив на кільці для ключів. Засувка і справді стала точнісінько на старе місце, і я з полегкістю зітхнув, коли зрозумів, що зможу надійно замкнути двері. І річ була не в тому, що я справді відчував якусь у тім потребу — просто будь-який натяк на безпеку в закладах, подібних до мого готелю, був на краще. На двох бічних дверях, що вели з мого номера до сусідніх кімнат, засувки були на місці, але я все одно підкрутив на них шурупи.

Я не став роздягатися, вирішивши читати, доки мене остаточно не розморить, а тоді скинути піджак, комірець та взуття і лягти спати. Із валізи я дістав і поклав до кишені штанів ліхтарик, аби мати можливість глянути на годинник, якщо раптом прокинуся посеред ночі. Однак сон так і не прийшов; і коли я перестав аналізувати свої думки, то з тривогою зауважив, що підсвідомо прислухаюсь до якихось звуків, що викликали у мене підсвідомий острах. Схоже, історія інспектора вплинула на мою уяву сильніше, ніж здавалося. Я спробував знову поринути в читання, але ніяк не міг зосередитись.

Через якийсь час мені здалося, що я й справді чую розмірене рипіння сходів і підлоги коридору, наче там хтось ходить; майнула думка, чи не почали пожильці заповнювати порожні номери готелю. Щоправда, я не чув їхніх голосів, а тому складалось враження, ніби хтось, скрадаючись, намагається ступати якомога тихіше. Мені це зовсім не сподобалось, і я засумнівався, чи варто взагалі спати. У місті жили по-справжньому дивні типи, а крім того, мені було відомо про зникнення людей. Чи не могли у цьому готелі вбивати подорожніх задля грошей? Але з мого вигляду не скажеш, що я маю купу грошей. А може, місцеві саме у такий спосіб виказують своє невдоволення надміру допитливими гостями? Чи не могли мої сьогоднішні походеньки і постійне заглядання у карту привернути їхню увагу до моєї персони? Я зловив себе на думці, що насправді нервуюся, якщо навіть випадкове рипіння мостин у коридорі наводить на подібні думки, — і все одно пошкодував, що не був озброєний.

Зрештою я відчув тягар утоми, щоправда, без жодного натяку на сонливість, а тому замкнув двері на ключ, потім на щойно прикручену засувку, погасив світло і ліг на тверде нерівне ліжко — піджак, комір і взуття скидати не став. У нічній тиші найслабший шерех здавався мало не оглушливим, і мій мозок буквально затопив паводок безрадісних думок. Я вже почав шкодувати, що вимкнув світло, однак відчуття безмірної втоми не дозволяло звестися й увімкнути його знову. Після тривалого і доволі нудотного очікування я знову почув порипування сходів і дощок у коридорі, яке змінилося м’яким, з біса знайомим звуком, що здавався лиховісним завершенням усіх моїх тривожних очікувань. Не було жодного сумніву, хтось намагався — обережно, нечутно, крадькома — відчинити ключем двері моєї кімнати.

Мабуть, мої відчуття від усвідомлення явної загрози виявились не такими гострими, як того можна було очікувати, — я вже був підготовлений до цього попередніми невиразними страхами. Здавалося, без якоїсь очевидної причини я був інстинктивно насторожі, і це давало мені певну перевагу у нових непередбачуваних обставинах, хоч би чим вони виявилися. Менше з тим, я не міг не визнати, що перехід від неясного передчуття небезпеки до реального сприйняття її конкретних ознак став справжнім шоком і досить сильно мене приголомшив. Мені навіть на думку не спадало, що це шарудіння могло бути помилкою неуважної людини. Тієї миті я думав лишень про чийсь злий замір, а тому завмер і тихо лежав, чекаючи наступного кроку непроханого гостя.

За якийсь час обережне шарудіння стихло, і я почув, як хтось відімкнув двері до сусідньої кімнати, з північного боку; після цього звідти спробували відчинити двері до мене. Засувка, звісно, витримала, і загадковий хтось, порипуючи підлогою, вийшов. Невдовзі знову почувся тихий шурхіт, цього разу з кімнати на південь від моєї, хтось увійшов і туди; знову скреготіння ключа у замку і негучне порипування кроків. Цього разу я почув, як вони віддалялися коридором у бік сходів, а потім невідомий почав спускатися вниз, вочевидь зрозумівши, що всі його спроби так і лишаться марними, тому принаймні на певний час вирішив відступитися, а далі — буде видно.

Та готовність, з якою я вже за мить почав обдумувати конкретний план дій, свідчила, що підсвідомо я давно готувався до подібної загрози, і впродовж кількох годин виношував план втечі. З самого початку я відчував, що невидимий гість — то небезпека, якій я не можу протистояти, натомість треба якнайскоріше тікати. Перше, що я мав зробити, це якомога швидше зникнути з готелю, і тікати треба не сходами через вестибюль, а якимось іншим шляхом.

Тихо підвівшись, я освітив ліхтариком вимикач лампи над ліжком, хотів при її світлі порозкладати по кишенях найнеобхідніші речі з валізи і тікати без неї. Однак нічого не вийшло — електрику вимкнули. Я одразу збагнув, що проти мене діяли за якимось підступним і продуманим планом, хоча і не знав його суті. Я стояв і клацав тепер уже непотрібним вимикачем, коли почув знизу негучне, стишене рипіння і, як мені здалося, чиїсь голоси. Ще за якусь хвильку я зрозумів, що глибокі низькі звуки навряд чи були голосами людей, адже хрипке, грубе дзявкання і незрозуміле булькотіння не мали нічого спільного з нормальною людською мовою. Тої ж миті мені пригадалися слова фабричного інспектора про звуки, які долинали до нього серед ночі, коли він теж перебував у цьому гидотному занедбаному готелі.

Присвічуючи ліхтариком, я позапихав до кишень деякі особисті речі, нап’яв капелюха і навшпиньки підійшов до вікна — оцінити шанси на втечу, якщо спускатися вниз. Всупереч офіційним інструкціям, на цьому боці готелю не було пожежних сходів, а тому з вікна свого четвертого поверху я побачив лишень замощений бруківкою чотирикутник внутрішнього подвір’я. Зліва та справа з готелем межували давні й ветхі цегляні прибудови, вочевидь, не призначені для проживання; їхні похилі дахи були на цілком можливій для стрибка віддалі. Втім, щоб дістатися до будь-якої з цих будівель, мені треба було потрапити до кімнати за два номери від мого або в північному напрямку, або в південному, тож мій мозок негайно розпочав обмірковувати, у який спосіб я міг би це зробити.

Про те, щоб вийти в коридор, не могло бути й мови — мої кроки одразу ж почули б, а двері потрібної кімнати могли бути замкнені. Отже, я міг досягти своєї мети — якщо її взагалі можна було досягти — тільки пройшовши через порівняно слабкі міжкімнатні двері, вибиваючи при цьому замки і засувки плечем як тараном. Такий план дій видавався мені цілком прийнятним з огляду на вік і стан самої будівлі та усіх її конструкцій і засувок; втім, було зрозуміло, що зробити це тихо не вийде. Я покладався на стрімке пересування, а ще сподівався, що встигну добігти до вікна раніше, ніж мої переслідувачі оговтаються і відчинять двері потрібної їм кімнати. Двері ж свого номера я забарикадував ізсередини, підперши комодом — його я пересував поступово, намагаючись якомога менше шуміти.

Я усвідомлював, що мої шанси на успіх мізерні, тож був готовий до найгіршого. Навіть якби пощастило перебратися на дах сусіднього будинку, це все одно не вирішувало проблему, адже після цього ще треба було якось дістатися землі і втекти з міста. На користь мені було хіба те, що у напівзруйнованих сусідніх будинках ніхто не жив і на кожному поверсі зяяли чорні діри вікон.

Пригадавши накреслену для мене карту, я зрозумів, що найвигідніший шлях із міста веде на південь, тому кинувся до дверей у південну кімнату. З’ясувалося, що двері відчиняються до мене, а відімкнувши свою засувку, я переконався, що по той бік дверей є така ж сама — за таких умов вибивати двері було незручно. Відкинувши південний напрямок втечі, я почав обережно підсувати під ці двері ліжко — на випадок нападу з того боку. Північні двері, на щастя, відчинялися назовні, тому я вирішив — хоча і встиг переконатися, що засувка на цих дверях також на місці, — що прориватимусь саме в цьому напрямку. Якби пощастило дістатися даху котрогось із будинків на Пейн-стріт і спуститися на землю, можливо, я зміг би прослизнути через внутрішній двір у сусідні будівлі або ті, що з протилежного боку, і опинитись на одній із прилеглих вулиць — Вашинґтон-стріт або Бейтс чи вигулькнути на Пейн-стріт і уже звідти обережно повернути на південь, до Вашинґтон-стріт. В будь-якому разі, я мав намір дістатися Вашингтон-стріт, а потім якомога скоріше покинути район міської площі. Я мав, наскільки зумію, обходити стороною Пейн-стріт, адже пожежна частина могла не закриватися навіть уночі.

Так розмірковуючи, я оглядав море зогнилих дахів унизу — занехаяне і похмуре, якому не надавали принади навіть промені майже повного місяця. Праворуч обрій перетинав чорний шрам річкової западини, обабіч неї тулилися будівлі колишньої фабрики і залізничної станції. Ще далі тяглося полотно покинутої залізниці й дорога на Раулі, що пролягала через болотисту рівнину, поцятковану острівцями більш високої і сухої землі, порослої вбогим чагарником. Порізана ручаями місцевість ліворуч здавалася ближчою, а вузька дорога на Іпсвіч під місячним світлом поблискувала білим. З мого боку готелю не було видно, що там на півдні, з боку Аркгема, але саме туди я і мав намір рухатися далі.

Я ніяк не міг наважитись почати виламувати північні двері, та ще й робити це слід було якнайтихіше, аж раптом помітив, що глухе бурмотіння знизу поступилося новим гучнішим звукам — знову рипіли сходи. Крізь щілини у дверях до кімнати потрапило кволе і непевне світло, а підлога коридору застогнала під чиєюсь вагою. Щосекунди гучніше лунали здушені голоси, які невдовзі змінилися доволі рішучим стуком у двері.

На якусь мить я затамував подих і завмер. Здавалося, минула ціла вічність, і я відчув нудотний запах риби, який ставав густішим, особливо різким і виразним. Невдовзі знову почали стукати — наполегливіше і набагато сильніше. Я зрозумів, що настав час діяти, швидко відсунув засувку на північних дверях і приготувався їх вибити. А тим часом у вхідні двері вже грюкали, і я щиро сподівався, що ці звуки заглушать шум з мого боку. Узявшись вибивати двері, я вже не зупинявся і гупав у тонке дерево, не зважаючи на біль у лівому плечі. Двері виявились міцнішими, ніж я очікував, та я не відступав. А грюкання у вхідні двері все посилювалось.

Нарешті міжкімнатні двері не витримали і піддалися, хоча це сталося з таким оглушливим гуркотом, що його не могли не почути й ті, у коридорі. Тої ж миті грюкання перетворилось на канонаду, а у дверях сусідніх зі мною кімнат лиховісно заскреготіли ключі. Увірвавшись до суміжної кімнати, я негайно кинувся до вхідних дверей і встиг замкнути їх на засувку раніше, ніж із коридора спромоглися впоратись із замком; втім, навіть зробивши це, я не міг не почути, як збираються відімкнути зовнішній замок уже третіх дверей — тієї самої кімнати, з вікна якої я збирався стрибати на дахи будинків унизу.

На якусь мить я зовсім втратив надію на порятунок, адже здавалося, що мені вже не вийти з цього замкненого приміщення без вікон. Мене затопила хвиля майже божевільного страху, але тої ж миті око зачепилося за освітлені променем ліхтарика сліди, залишені на запорошеній підлозі невідомим, який нещодавно намагався потрапити звідси до моєї кімнати. Я, радше машинально, ще не до кінця відкинувши зневіру, кинувся до протилежних міжкімнатних дверей, щоб спробувати їх вибити і — якщо тільки засувка на вхідних дверях наступної кімнати буде справною — встигнути замкнути двері зсередини, перш ніж їх відчинять з коридору.

Несподівано мені усміхнулася доля — міжкімнатні двері виявились не те що не замкненими, а розчахнутими навстіж. За мить я увірвався до третього номера і одразу ж навалився на вхідні двері, які вже почали було прочинятися досередини. Несподіваний опір заскочив мого супротивника зненацька, і двері зачинились, тож мені вдалося замкнути їх на засувку. Так я виграв трохи часу і почув, що в сусідні двері гамселять уже не так сильно, натомість почулися збуджені голоси від бічних дверей, підпертих ліжком. Я збагнув, що мої переслідувачі таки увірвалися до південної кімнати і тепер готуються прориватися до мого нинішнього прихистку. Одночасно я почув, як у дверях північної кімнати обертається ключ, і зрозумів, що реальна загроза підступила ще ближче.

Північні міжкімнатні двері були широко розчинені, проте я не мав часу перевіряти засувку на вхідних дверях, бо в замку вже обертався ключ. Мені лишалось тільки зачинити двері праворуч та ліворуч, підперши одні комодом, а інші — ліжком, а на додаток до цього підсунути до вхідних дверей мармуровий умивальник. Звісно, я цілком усвідомлював ненадійність цих укріплень, та все одно сподівався, що з їх допомогою зможу хоча б трохи протриматись і встигнути стрибнути на дахи будинків Пейн-стріт. Та навіть у цю відчайдушну мить найбільший страх викликали аж ніяк не сумніви у надійності моїх бастіонів. Мене просто тіпало від думки про те, що за весь цей час жоден з моїх переслідувачів не вимовив бодай одного розбірливого слова — я чув лиш безупинне відсапування, бурмотіння і здушене підвивання упереміш із тихим гавканням.

Пересунувши меблі й кинувшись до вікон, я почув якусь метушню і ще дужче стривожився; в коридорі наростав шум з боку кімнати на північ від мене, водночас стихли звуки ударів з південного боку. Я зрозумів, що більшість моїх переслідувачів вирішила зосередитись на благенькій переділці, зламавши яку вони дістались би просто до мене. У місячному світлі за вікном доволі чітко було видно окрайки дахів, і, кинувши на них погляд, я зрозумів, що стрибок на слизький і крутий схил будь-якого з них буде надзвичайно ризикованим.

Зваживши обставини, я вибрав для втечі південніше з двох вікон і планував стрибнути на внутрішній схил даху і добутися до найближчого слухового вікна. Певна річ, навіть пробравшись до одного з цих старих будинків, я не уникну погоні, і все ж сподівався благополучно вийти з будинку і зникнути в одному з проходів темного внутрішнього двору, а потім дістатися Вашинґтон-стріт і вислизнути з міста у південному напрямку.

У північні двері гупали зі страшенною силою, і я помітив, що тонка дерев’яна панель почала тріщати. Вочевидь, переслідувачі принесли щось важке і били ним як тараном. Однак підпора з ліжка досі трималась, і в мене ще лишалась надія на порятунок. Кинувшись до вікна, я побачив важкі оксамитові завіси з бронзовими кільцями і великі защіпки, до яких зовні кріпилися віконниці. Побачивши можливість уникнути небезпечного стрибка, я різко смикнув фіранки й обірвав їх разом із поперечкою; після цього зачепив два кільця за виступ защіпки і викинув фіранки за вікно. Їхньої довжини вистачило до самого даху, і я перевірив, чи витримають кільця та защіпка мою вагу, після чого переліз через підвіконня і по імпровізованому канату почав спускатися донизу, покидаючи огидний і сповнений жахіть заклад з назвою Джилмен-Хаус.

Я безперешкодно спустився на розхитаний шифер спадистого даху і, навіть не послизнувшись, добувся до зяючого чорного отвору. Вікно готелю, з якого я щойно виліз, лишалося темним, а віддалік, з півночі, поміж залишками димарів лиховісно мерехтіли вогні зали Ордену Дагона, а також колишніх баптистської і методистської церков, згадка про які змусила мене здригнутися. У внутрішньому дворі наче нікого не було, тому в мені зажевріла надія втекти ще до того, як займеться загальна тривога. Посвітивши у вікно, я не помітив сходів, проте висота була незначна, тож я ухопився за край і стрибнув донизу, приземлившись на запорошену і засмічену зотлілими ящиками і діжками підлогу.

Приміщення, в якому я опинився, виглядало щонайменше гидко, однак емоції були не на часі, і я кинувся до сходів, які вихопив промінь ліхтарика; глянув на годинник — друга година ночі. Сходи відчайдушно рипіли, але мали витримати, тому я стрімголов кинувся донизу і, проминувши пристосований під комору другий поверх, опинився на першому. Там була цілковита пустка, і мої кроки гулко відлунювали. Нарешті я дістався нижнього холу і в дальньому кінці побачив ледь освітлений прямокутник напівзаваленого дверного отвору — вихід на Пейн-стріт. Проте я пішов у протилежному напрямку і побачив двері чорного ходу, теж відчинені, і без вагання кинувся туди; перестрибнувши через п’ять кам’яних сходинок, опинився на порослій травою бруківці внутрішнього двору.

Місячне світло сюди не проникало, однак дорогу непогано було видно і без ліхтаря. З деяких вікон Джилмен-Хаус лилося слабке світло і, здається, навіть долинали стишені голоси. Обережно просуваючись у напрямку Вашинґтон-стріт, я помітив кілька розчахнутих дверей і заскочив у найближчі, сподіваючись знайти вихід на вулицю. У коридорі за дверима було темно, а діставшись його протилежного кінця, я виявив, що двері на вулицю надійно замкнені. Вирішив тікати через інший будинок і подався був назад, у бік внутрішнього двору, але перед самим порогом завмер.

Саме тієї миті з дверей готелю вивалився чималий натовп з недвозначними намірами — у темряві похитувалися ліхтарі, лунали хрипкі вигуки низькими голосами, які анітрохи не нагадували англійську. Рухалися вони без певної мети і, як я з полегкістю зрозумів, не мали уявлення, куди я міг подітися, але мене все одно охопив справжній жах. Я не міг як слід розгледіти рис їхніх облич, але всі вони були однаково згорблені, човгали по землі і викликали відразу, а найгірше — я вирізнив істоту зі знайомою високою тіарою на голові. Коли натовп розсипався по двору, я відчув новий напад страху. А що як з цього будинку не вдасться знайти виходу на вулицю? Запах риби був просто нестерпним, і я навіть побоювався, що можу знепритомніти. Просуваючись навпомацки у бік вулиці, я прочинив двері в хол і потрапив до порожньої кімнати з вікнами в одну шибку і з віконницями на них. Присвітивши ліхтариком, я намацав стулки і зрозумів, що зможу їх відчинити, й уже за мить виліз назовні, обережно і ретельно повернувши стулки в попереднє положення.

Я опинився на Вашинґтон-стріт і попервах не побачив жодної живої душі, жодного вогника — вулицю заливало тільки місячне сяйво. Разом з тим я чітко розрізняв хрипкі голоси зусібіч, кроки і якесь дивне тупотіння, аж ніяк не схоже на людську ходу. Не можна було втрачати ані миті. Я доволі чітко уявляв, куди рухатися далі, і дуже радів, що на вулиці не горять ліхтарі; місячної ночі — це цілком звичайне явище у небагатих провінційних містечках. Деякі звуки долинали і з півдня, але я мав твердий намір тікати саме в цьому напрямку і знав, що дорогою буде чимало покинутих будинків, у двері яких я завжди зможу шмигнути і сховатися від погоні.

Я крокував швидко, м’яко ступаючи, намагаючись триматися ближче до напівзруйнованих будинків. Загубивши під час втечі з готелю капелюха, я йшов з розкуйовдженим волоссям і, навіть зустрівши випадкового перехожого, мав би чимало шансів лишитися невпізнаним. На Бейтс-стріт я пірнув у пітьму вестибюля одного з будинків, пропускаючи дві незграбні постаті, і знову опинився на вулиці, збираючись подолати відкритий простір, де Еліот-стріт навскоси перетинає Вашинґтон-стріт на перехресті із Саут-стріт. Я ніколи тут не бував, але на карті бакалійника район виглядав небезпечним, адже у місячному світлі я був би як на долоні. Оминути це перехрестя було неможливо — будь-які обхідні шляхи забрали б дорогоцінний час і могли вивести у ще гірше місце. Залишалося тільки пройти сміливо і не криючись, намагаючись імітувати човгання корінних мешканців Інсмута і сподіваючись, що ніхто — принаймні жоден з переслідувачів — не трапиться на шляху.

Я й гадки не мав, хто і навіщо мене переслідував. Місто уже ворохобилось, однак я сподівався, що чутки про мою втечу з готелю ще не розійшлися. Найближчим часом мені доведеться звернути з Вашинґтон-стріт на якусь іншу вуличку в південному напрямку — за мною, безперечно, вже йдуть, визначивши зі слідів у старому будинку, яким чином я потрапив на вулицю.

Як я і підозрював, площа була залита місячним сяйвом, посередині неї залізний паркан оточував залишки якоїсь клумби. На щастя, поблизу нікого не було, хоча з боку міської площі наростав якийсь дивний гомін, а може, гуркіт. Сусідня Саут-стріт виявилась дуже широкою і помалу знижувалась просто до берегової лінії; з неї відкривалася вельми широка панорама морської гладіні, і я щиро сподівався, що наразі ніхто звідти не спостерігає, як я перетинаю яскраво освітлену місяцем площу.

Допоки ніщо не перешкоджало моєму рухові, не було і підстав вважати, що за мною стежать. Роззирнувшись, я несамохіть на якусь мить стишив ходу, аби подивитись уздовж вулиці в бік моря — фантастично красивого у мареві місячної ночі. Вдалині за лінією хвилеріза тьмяніла розмита смуга Рифу Диявола, і, глянувши на нього, я не міг не пригадати моторошних легенд, почутих за останні півтори доби, легенд, в яких це пасмо щербатого каміння поставало як справжні ворота до царства незмірного жаху і неймовірної потворності.

Тої ж миті на далекому рифі раптово заблимало світло. Воно було безумовно реальним і знову пробудило в моїй свідомості безмежний сліпий страх. М’язи мого тіла миттєво напружились, і від стрімкого та панічного кидка вперед мене утримала хіба що підсвідома обережність і майже гіпнотична загальмованість. Гірше того, я помітив схожі спалахи світла на високій маківці готелю Джилмен-Хаус на північний схід від мене — це була серія таких самих світлових знаків, тільки інакшої тривалості — поза сумнівом, сигнали у відповідь.

Старанно контролюючи рухи і добре розуміючи свою безпорадність, я зачовгав далі, водночас намагаючись не випускати з поля зору клятого рифа, поки Саут-стріт дозволяла бачити море. Що все це означало, я не мав ані найменшого уявлення, хоч і підозрював якийсь дивний ритуал, пов’язаний з Рифом Диявола. Або ж на ці зловісні скелі висадилися з корабля якісь невідомі. Я взяв ліворуч, огинаючи залишки хирлявої зелені, все ще вдивляючись в освітлений примарним сяйвом літнього місяця океан і таємничі спалахи загадкових сигнальних вогнів.

Нічого страшнішого я не відчував ні до тієї миті, ні потім. Я втратив залишки самоконтролю і стрімголов, забувши про будь-яке маскування, кинутися бігти у південному напрямку повз роззявлені пащі дверей і вікна будинків, що по-риб’ячому витріщалися з обох боків лячної пустельної вулиці. Річ у тім, що уважно придивившись до осяяної місяцем поверхні океану між рифом і берегом, я з жахом побачив, що вона аж ніяк не була пустельною — вода кипіла, орди невідомих істот пливли у бік міста. Навіть із чималої відстані, з першого погляду я зрозумів, що над водою здіймаються не людські голови та руки, а настільки чужинські, що я не візьмуся навіть намагатися їх описати чи пояснювати їхню породу.

Мій відчайдушний біг почав уповільнюватись іще до кінця кварталу, позаяк зліва я почув наближення шуму і вигуків організованої погоні. З боку Федерал-стріт долітали тупотіння, гортанні звуки і дирчання мотора. В одну мить мої плани різко змінилися — оскільки шосе на південь уже могли заблокувати, слід було знайти інший шлях до порятунку. Я на секунду завмер і шмигнув у найближчі двері, радіючи, що встиг перейти яскраво освітлену місцину раніше, ніж з паралельної вулиці вийшли переслідувачі.

Наступна думка була геть безрадісною — натовп рухався сусідньою вулицею, а отже, вони не гналися безпосередньо за мною, не бачили мене, а діяли за узгодженим планом і відрізали шляхи відходу з міста. З цього можна було зробити цілком логічний висновок, що всі дороги з Інсмута так само патрулюються, адже ніхто не міг точно знати, яким шляхом я скористаюсь. Якщо все насправді так, місто слід було залишати не по дорозі, а навпаки, тримаючись якнайдалі від неї. Але як це зробити, коли вся навколишня місцевість — суціль болота і струмки? На якусь мить у мене голова пішла обертом — від усвідомлення безпорадності і від посилення повсюдного запаху риби.

Тоді я і згадав про давно покинуту залізничну гілку на Раулі — її порослий бур’яном та чагарями насип усе так само вів на північний захід від розташованої поруч із рікою руїни залізничної станції. Досі лишався шанс, що місцеві просто не подумають про неї, оскільки чагарі дуже утруднювали пересування і навряд чи втікач обрав би для себе саме такий шлях. Я добре роздивився залізницю з вікна готелю і знав, як туди пройти. Початок колії непогано проглядався з дороги на Раулі і з найвищих точок у самому місті, однак можна було непоміченим проповзти через підлісок. Мені все одно не лишалося нічого іншого, тож варто було спробувати.

Зачаївшись у своєму пустельному прихистку, я ще раз звірився з картою при світлі ліхтарика. Для початку треба було якось дістатися старої залізниці, і я одразу ж побачив, що найбезпечніше буде рухатись у напрямку Бебсон-стріт, потім повернути на захід до Лафайєт, а там знову на північний захід і доволі звивистим шляхом іти через Лафайєт, Бейтс, Адамс і Бенкс-стріт — остання тяглася уздовж річки аж до покинутої залізничної станції, яку я бачив з вікна. Я вирішив рухатися саме до Бебсон-стріт через небажання знову виходити на відкриту місцевість і далі йти на захід широкою Саут.

Знову опинившись на вулиці, я перейшов на протилежний бік, щоб просуватися якомога непомітніше. З боку Федерал-стріт, як і раніше, долинав шум; обернувшись, я помітив щось схоже на відблиск світла біля будинку, через який так щасливо втік з готелю. Прагнучи якомога скоріше віддалитися од Вашингтон-стріт, я побіг підтюпцем, сподіваючись не спіткати когось аж надто спостережливого. Майже на розі Бебсон-стріт я з тривогою помітив, що, судячи з фіранок, в одному з будинків хтось живе, однак всередині не горіло світло, тож я проминув його без пригод.

На Бебсон-стріт, що перетиналась із Федерал-стріт і не могла захистити мене від очей переслідувачів, я намагався триматися якомога ближче до напівзруйнованих нерівних стін будинків; двічі завмирав у дверях — кожного разу, коли шум за спиною несподівано посилювався. Порожній простір попереду в променях місячного світла здавався безмежним і пустельним, але тепер мені, на щастя, уже не треба було йти через нього. Обережно визирнувши з-за рогу, я побачив автомобіль, який стрімко перетнув відкритий простір і помчав уздовж Еліот-стріт, що в цьому місці перетинала вулиці Бебсон і Лафайєт.

Поки я спостерігав за ним, задихаючись від нової хвилі рибного смороду, встиг розгледіти, як за автомашиною, смикаючись і човгаючи ногами, суне група незграбних згорблених істот, і зрозумів, що вони пильнують дорогу на Іпсвіч, якою продовжується Еліот-стріт. Двоє з тих створінь носили надто мішкуватий одяг, голову одного прикрашала висока гостроверха тіара, яка сліпуче сяяла у місячних променях. Його хода була такою дивною, що я несамохіть здригнувся — здавалося, це створіння не стільки йшло, скільки стрибало.

Коли останній з цієї групи зник, я пішов далі; завернувши за ріг будинку на Лафайєт-стріт, квапливо перебіг на протилежний бік Еліот-стріт, адже не міг виключати, що котрийсь із патрульних може плентатись позаду, наздоганяючи своїх. Як і раніше, здалеку, з боку міської площі, долинало щось подібне до кумкання і цокотіння, але мені вдалося без пригод перейти вулицю. Найбільше я побоювався знову виходити на широку і добре освітлену Саут-стріт, з якої ще й відкривалося море, тож довелося добряче понервувати. Хтось міг просто дивитись на вулицю, хтось із патрульної групи на Еліот-стріт, відставши від своїх, міг також звернути на мене увагу. Останньої миті я вирішив не ризикувати і перейти небезпечне місце човгаючи, як пересічний городянин.

Коли переді мною знову відкрилося море — цього разу вже праворуч, — я намагався не дивитися на нього взагалі, але не зміг стриматись і крадькома зиркнув у тому напрямку, продовжуючи дибати до рятівної тіні. Всупереч очікуванням, я не побачив у морі жодного судна, привертав увагу тільки невеликий весловий човен, що прямував до покинутих причалів, в якому я помітив якийсь громіздкий і вкритий брезентом предмет. Хоча човен плив на значній відстані від берега і я не міг роздивитися деталей, веслувальники видалися мені особливо гидкими. Розгледів я ще й кількох плавців, а на далекому чорному рифі блимало слабеньке, але досить стабільне світло, не таке, як мерехтіння сигнальних вогнів раніше, і було воно якогось дивного кольору, важко навіть сказати, якого саме. Над похилими дахами далеко попереду і трохи праворуч височів готель Джилмен-Хаус, цього разу зовсім темний. Із новою силою вдарив рибний сморід, на коротку мить, здавалося, розвіяний легким подувом рятівного вітерцю.

Не встиг я дійти до кінця вулиці, як почув кроки ще однієї групи, що наближалася по Вашинґтон-стріт з північного боку. Щойно вона дісталася відкритого простору, звідки я вперше побачив моторошну морську далечінь, стало зрозуміло, що нас відділяє лише один квартал. Мене мимохіть вжахнула звіряча аномальність облич цих створінь і їхня якась напівсобача хода. Одна з істот пересувалась по-мавпячому, час від часу торкаючись довгими руками землі, інша — у дивному убранні й тіарі — здавалось, радше підстрибувала. Очевидно, саме цю групу я бачив у дворі Джилмен-Хаус і саме вони висіли у мене на хвості. Декотрі повернули голови у мій бік, і я мало не закляк від страху, однак якимось дивом змусив себе шкандибати далі. Досі не знаю, помітили мене тоді чи ні; якщо так, то, напевне, моя хитрість ввела їх в оману, бо вони пройшли залитий місячним сяйвом відкритий простір, не змінюючи напрямку, при цьому продовжуючи видавати якесь квакання і гортанне булькання, в яких я не зумів розібрати жодного слова.

Знов опинившись у тіні, я продовжив свій шлях повз перекошені, майже розвалені будинки, що дивились проваллями вікон-очей у чорну ніч. Перетнув вулицю і за рогом звернув на Бейтс-стріт, прямуючи південним її боком попід самими стінами будинків. Мені трапилися два будинки з ознаками життя, на горішньому поверсі одного я навіть помітив слабке світло, однак і цього разу все минулося. Повернувши на Адамс, я відчув себе в більшій безпеці, але пережив напад панічного жаху, коли з найближчих дверей просто переді мною вигулькнув якийсь чоловік. Щоправда, він був надто п’яний, щоб становити якусь загрозу, і я безпечно дістався складів на Бенк-стріт.

Вздовж річки тяглася мертва вулиця без жодних ознак життя, шум водоспадів заглушував звук моїх кроків. До залізничної станції було неблизько, і величезні цегляні склади чомусь навівали більший страх, ніж фасади будинків. Нарешті я побачив стару склепінчасту будівлю станції — точніше те, що від неї лишилося, — і попрямував до колій, які починалися одразу за нею.

Рейки добряче заіржавіли, але справляли враження цілих, навіть не всі шпали погнили. По такій поверхні було дуже важко іти, а тим більше бігти, але я не шкодував себе і мчав скільки було духу. Якийсь час шлях пролягав уздовж річки, однак скоро я дістався довгого критого мосту, перекинутого над проваллям на запаморочливій висоті. Від стану моста залежали мої наступні дії: якщо по ньому можна пройти, я так і зроблю, якщо ж ні, доведеться знову кружляти вулицями і шукати найближчої переправи.

Громаддя схожого на клуню мосту примарно виблискувало у місячних променях, і було видно, що принаймні найближчі шпали вціліли. Ступивши на міст, я увімкнув ліхтар, і мене мало не збила з ніг ціла хмара кажанів. Ближче до середини між шпалами зяяла чимала діра, і я на якусь мить запанікував, побоюючись, що вона може стати нездоланною перешкодою, однак зважився на відчайдушний стрибок і успішно її подолав.

Вийшовши з похмурого тунелю під світло місяця, я відчув полегшення. Рейки навскоси перетинали Рівер-стріт і одразу ж після цього відхилялись у бік місцевості, яка дедалі більше нагадувала сільську і де з кожним кроком слабшав гидомирний рибний сморід. Тут мені вже довелося долати перешкоди у вигляді миршавих, але колючих чагарів і вересу. Кущі безжально шматували мій одяг, але я тим не переймався, бо саме вони дали б мені укриття в разі небезпеки — я не забував, що значна частина мого маршруту проглядалася з дороги на Раулі.

Почалася болотиста місцевість, і тут по невисокому, порослому травою насипу, серед помітно поріділих чагарників проходила тільки одна колія. Потім на шляху трапився невеликий острівець — узвишшя, де рейки тяглися через неглибокий відкритий проїзд, оточений з обох боків ожиновими хащами. Я щиро зрадів навіть такому прихистку, позаяк з вікна готелю добре бачив — саме в цьому місці дорога на Раулі небезпечно близько підходила до залізничного полотна. Одразу за переїздом колія перетинала дорогу і віддалялася на безпечнішу відстань, а тим часом доводилося пильнувати. Поки що, дякувати Богові, не було схоже, щоб хтось охороняв ще й залізницю.

Перш ніж рушити навпростець, я на мить озирнувся і ніяких переслідувачів не помітив. Стародавні шпилі й дахи зубожілого Інсмута заливало жовтаве, магічне місячне сяйво, і я спробував уявити, який вигляд вони мали до приходу лиховісного мороку. Потім, коли погляд ковзнув від міста у бік рівнини, мою увагу привернуло дещо менш заспокійливе і на якусь хвильку змусило завмерти.

Те, що я побачив — чи мені здалося, що побачив, — було наче якась хвиля далеко на півдні; я припустив, а потім і пересвідчився, що дорогою на Іпсвіч суне величезний натовп. Відстань була завеликою, аби розрізнити якісь деталі, однак сам уже вигляд цієї юрби мені вкрай не сподобався — вона рухалась надто дивно і неприродно, яскраво полискуючи у сяйві місяця, що на той час уже почав заходити. Здалося навіть, що я чую якісь звуки, хоча вітер і мав їх відносити у протилежному напрямку, а диявольське шарудіння і мугикання видавалося навіть огиднішим, ніж шамотіння попередніх груп переслідувачів.

У голові промайнула ціла вервечка найнеприємніших припущень. Я думав про тих інсмутських почвар, які начебто переховувались у велетенських прибережних мурашниках, пригадав і невідомих плавців у морі. Якщо полічити усіх, кого я бачив раніше, та ще ватаги, які зараз, вочевидь, перекривають дороги, для майже безлюдного Інсмута кількість загоничів здавалась просто неймовірною.

Звідки ж могла взятися уся оця армія, що постала перед моїми очима? Невже ті давні таємничі катакомби і справді кишіли представниками небаченого і нікому не відомого життя? Може, якесь загадкове судно і справді висадило їх усіх на диявольському рифі? Хто вони такі? Чому опинились тут? І якщо такий величезний загін прочісує дорогу на Іпсвіч, чи не може так статися, що патрулі посилять і на інших дорогах?

Я повільно просувався вперед порослим чагарями проходом і, коли знову нудотно засмерділо рибою. Невже вітер раптово змінився і повіяв з моря через усе місто? Либонь, так, бо звідти, де раніше не чулося і звуку, тепер долинало гортанне бурмотіння. Але зараз до нього домішувалися інші звуки — щось подібне до плюскоту чи лопотіння безлічі крил, викликаючи найнеприємніші припущення. Я просто не міг зв’язно думати про натовп, що хвилями котився дорогою на Іпсвіч.

Раптово усі звуки і сморід риби посилились, і я навіть на хвильку застиг як укопаний, благословляючи долю, що був хоч якось захищений земляним валом. Саме тут, перш ніж повернути на захід, дорога на Раулі проходила майже впритул до старого залізничного полотна. І зараз щось сунуло цією дорогою, тож мені довелося лягти на землю і просто втиснутися в неї, і перечекати, поки ця юрба пройде повз мене і зникне вдалині. Милістю Божою ці почвари не мали собак — хоча навряд чи від цього була б для них користь з огляду на жахливий, ядучий рибний запах, що огорнув усю довколишню місцевість. Сховавшись за кущами, я почувався у відносній безпеці в цій піщаній улоговині, хоча і знав, що ті потвори пройдуть за якихось сто ярдів від мене. Я бачитиму їх, а вони мене — ні, хіба що доля зіграє зі мною злий жарт.

Вони мали пройти повз мене, але дивитися на них раптом стало лячно. Дорогу перед натовпом заливали хвилі місячного світла, і в мене промайнула дивна думка про те, як непоправно вони все тут запаскудять. Мабуть, з усіх жителів Інсмута ці були найогиднішими — про таких навіть згадувати ніколи не схочеш.

Сморід ставав просто нестерпним, у мішанині звуків виокремились жахливе хрипіння, кумкання, виття, гавкіт і злилися в суцільний гомін, що не мав нічого спільного з людською мовою. Чи це були голоси моїх переслідувачів? Чи мали вони собак? Не міг згадати, щоб бачив в Інсмуті якихось домашніх тварин. Це їхнє лопотіння чи то плюскіт було несусвітно жахливим, я навіть очі боявся звести на страховиськ, які видавали ці звуки, і твердо вирішив не розплющувати їх, допоки вони не пройдуть. Орда крокувала майже поруч з моєю схованкою, повітря заповнило їхнє хрипке гарчання, а земля, здавалася, здригалася від нелюдського ритму їхньої ходи. Я майже не дихав і зібрав усю свою волю в кулак, щоб не розтулити повік.

Я навіть тепер неспроможний сказати напевне, реальністю були наступні події чи страшним видінням. Заходи уряду, до яких вдалися після моїх відчайдушних закликів, скоріш за все свідчать, що то була жахлива правда, однак чи не міг я бачити в ту мить галюцинації, спричинені гіпнотичним впливом атмосфери давнього, населеного потворами та огорнутого лиховісним мороком міста? Такі міста зазвичай наділені дивними властивостями й отримують у спадок божевільні легенди, цілком спроможні вплинути на уяву випадкової людини, яка опинилася серед мертвих і просякнутих огидним смородом вулиць, нагромадження гнилих дахів і напіврозвалених шпилів. Чи так уже неможливо, щоб у сутіні, яка оповила Інсмут, причаїлись бацили справжнього і заразного божевілля? Хто може сказати, де проходить межа між реальністю і вигадкою, почувши історії на кшталт оповіді старого Садока Аллена? Представникам влади так і не вдалося його знайти, і вони не мають ані найменшого уявлення, що з ним сталося. Де закінчується божевілля і починається реальна дійсність? Чи можливо, щоб мої останні страхи були лишень чистісінькою маячнею?

Але таки мушу бодай спробувати розповісти, що, як мені здавалося, я бачив на власні очі у сяйві насмішкуватого жовтавого місяця, що здригалось і купчилося, стрибало і повзло дорогою на Раулі; все відбувалося просто перед моїми очима, коли я лежав у густій траві на пустельному залізничному переїзді. Певна річ, я так і не зміг примусити себе не дивитись; мабуть, так мені судилося — та й хто зможе заплющити очі, коли за якусь сотню метрів, валуючи і хропучи, суне незліченна орда виплодків невідомої сили?

Мені здавалось, я був готовий до найгіршого, і я справді мав бути готовий — з огляду на все, що довелося побачити раніше. Попередні мої переслідувачі були вкрай незвичайними, то невже я не зміг би витримати збільшену аномальність і подивитися на істот, в яких не було й натяку на щось нормальне? Я не розплющував очей, поки звідкись прямо переді мною не залунав сиплуватий і водночас оглушливий шум. Я розумів, що тої миті значна їх частина мала проходити поруч із земляним валом, там, де він закінчувався, а колія перетинала дорогу, і більше не міг стримуватися, аби не глянути, які нові страхітливі дива постануть переді мною у непевному світлі блідого місяця.

Це був справді кінець — кінець усього, що лишилося на землі, кінець крихти душевного спокою і віри в єдність Природи і людського розуму. Ніщо з того, що я міг собі уявити, навіть якби повірив кожному слову з божевільної розповіді старого Садока, не можна було навіть порівняти з тією бісівською, проклятою Богом реальністю, що постала — принаймні я так гадаю — перед моїми очима. Я вже намагався раніше несміливо натякати, що це було, сподіваючись у такий спосіб бодай ненадовго відкласти потребу все описати. Чи ж можливо, щоб наша планета породила таких істот? Щоб людські очі наживо бачили те, що раніше вважалося лиш витвором хворої уяви і забутих легенд?

І все ж я їх бачив; вони сунули безконечним потоком — повзли, стрибали, припадали до землі, мекали; бачив масу нелюдської плоті, що пульсувала під примарним місячним сяйвом, звивалася у лиховісних корчах дикої сарабанди фантастичного жаху. На головах у декого з них були високі тіари з білувато-злотистого невідомого металу… дехто убрався в дивовижні шати, а один, що був на чолі процесії, нап’яв на себе якийсь бридкий чорний піджак з горбом на спині і смугасті штани, а на безформний відросток, що, вочевидь, мав правити йому за голову, — фетровий капелюх…

Мені здалося, що були вони переважно сіро-зеленого кольору, але з білими животами. Більшість — блискуча й слизька, краї спин укриті чимось схожим на луску. Їхні постаті віддалено нагадували людські, але голови були однозначно риб’ячі, з опуклими, вирячкуватими і незмигними очима. Збоку на шиях пульсували зябра, довгі лапи мали перетинки. Вони підстрибували часом на двох, а часом на чотирьох кінцівках — я навіть зрадів, що кінцівок було всього чотири. Їхні хрипкі, верескливі голоси, напевно, створені для чогось подібного до мови, надавали звукам безліч неприємних і загрозливих тонів, які з надлишком компенсували вбогу міміку ошкірених морд.

Але хоч якими чудовиськами вони виглядали, я їх упізнав, бо аж надто добре знав, ким вони мали бути — хіба ж так давно бачив я тіару в музеї Ньюберіпорта? Це були ті самі рибо-жаби, зображені на безіменній прикрасі, тільки живі й жахливі; дивлячись на них, я розумів, кого саме так нагадував мені горбатий священик з тіарою на голові у чорному отворі дверей церкви. Я навіть не намагався бодай приблизно підрахувати, скільки їх було. Я не міг злічити потвор, здавалося, їх незліченна тьма — і звісно ж, мій побіжний погляд зумів вихопити лиш найдрібніший фрагмент загальної картини. Наступної миті все поглинуло милосердне забуття — перше у моєму житті.

V

Тихий дощ привів мене до тями, і я зрозумів, що як і раніше лежу в порослій високою травою улоговині, а коли нетвердою ходою видибав на дорогу, не побачив у свіжій багнюці жодних слідів. Запах риби теж зник. У сіруватому серпанку на південному сході мріли зруйновані дахи та безголові дзвіниці Інсмута, однак на всьому обширі солончаків і боліт не було жодної живої душі. Годинник показував першу по обіді.

Я не був упевнений у реальності того, що зі мною сталося, однак за всім цим відчував щось зловісне. Треба було якнайскоріше тікати з клятого міста, тож я одразу ж заходився перевіряти свою готовність до пересування. Незважаючи на втому, голод і пережиті жахи, я цілком міг рухатись, тому поволі пішов розгрузлою дорогою в бік Раулі. Туди я дістався уже надвечір і отримав нагоду підкріпитись та розжитися пристойним одягом. Потім сів на нічний потяг до Аркгема і вже наступного дня мав тривалу й ґрунтовну бесіду з представниками влади; те ж саме згодом відбулося в Бостоні. Результати цих розмов уже стали надбанням широкої громадськості, і мені дуже хотілося б — задля збереження душевного здоров’я, — аби не довелось нічого додавати до вже сказаного. Але хто знає, можливо, мене і справді охоплює якесь безумство, яке породить ще більший жах або нове небачене диво?

Неважко здогадатися, що я скасував усі заходи запланованої подорожі — оглядові, архітектурні й антикварні розвідки, хоча раніше дуже на них чекав. Я навіть не насмілився оглянути ювелірні прикраси з колекції музею Міскатонікського університету. Втім, своїм перебуванням в Аркгемі я скористався задля збирання інформації суто генеалогічного характеру, про що вже давно мріяв; пізніше можна буде розшифрувати й систематизувати зроблені поспіхом нотатки. Куратор тамтешнього історичного товариства — містер Лепгем Пібоді — люб’язно погодився допомогти мені і виявив щиру зацікавленість тією обставиною, що я був онуком Елайзи Орн з Аркгема, яка народилася 1867 року і у сімнадцятирічному віці вийшла заміж за Джеймса Вільямсона з Огайо.

Як з’ясувалося, мій дядько по материнській лінії багато років тому також побував у цих місцях і займався пошуками, багато в чому подібними до моїх. Ще я дізнався, що родина моєї бабусі свого часу стала об’єктом неабиякої зацікавленості з боку місцевих жителів. За словами містера Пібоді, тоді широко обговорювався шлюб її батька, Бенджаміна Орна, укладений одразу по Громадянській війні, через напрочуд цікавий родовід нареченої. Припускали, що вона була сиротою, її вдочерила нью-гемпширська родина Маршів, а точніше, кузен з округу Ессекс, однак освіту вона здобула у Франції і дуже мало знала про свою нову сім’ю. Опікун переказав на її рахунок у бостонському банку кошти на утримання і на послуги французької гувернантки, проте мешканцям Аркгема нічого не говорило ім’я цього опікуна, а сам він із часом зник з поля зору, його права рішенням суду перейшли до гувернантки. Француженка — нині вже давно покійна — була напрочуд небалакуча, і багато хто вважав, що знала вона значно більше, ніж розповідала.

Та найбільше бентежило, що ніхто не міг пригадати, чи жили колись у Нью-Гемпширі законні батьки молодої дівчини — Енох і Лідія (Мезерве) Марш. Багато хто припускав, що насправді вона була не названою, а таки рідною донькою когось із Маршів — вона мала очі достеменно як у всього їхнього роду. Найбільше над цим сушили голову після її передчасної смерті під час народження єдиної дитини, моєї бабці. Склавши на ту пору власну, не надто приязну думку про Маршів, я, цілком природно, геть не зрадів, виявивши цей пагін на своєму родовому дереві; так само не дуже тішили слова містера Пібоді про мої очі — на його думку, достоту маршівські. Менше з тим, я був щиро вдячний йому за отримані відомості, поза сумнівом, дуже цінні, ретельно занотував усі подробиці і склав перелік архівних матеріалів, що стосувались дбайливо задокументованої історії родини Орнів.

Із Бостона я одразу ж рушив додому, в Толедо, місяць провів у Момі, оклигуючи після пережитих випробувань. У вересні повернувся в Оберлін — на останній курс — і аж до червня наступного року повністю присвятив себе наукам та іншим добропристойним справам. Про пережитий жах я згадував лишень у тих рідкісних випадках, коли зустрічався з представниками влади у зв’язку з кампанією, розпочатою після моїх звернень та свідчень. Десь у середині липня — рівно за рік після інсмутських пригод — я провів тиждень із родиною моєї покійної матері у Клівленді, звіряючи отриману генеалогічну інформацію із записами, переказами, сімейними реліквіями і розмірковуючи, яка картина з цього вимальовується.

Не скажу, щоб це було приємно — мене завжди пригнічувала атмосфера у домі Вільямсонів. Щось там було нездорове, і мама ніколи не змушувала мене гостювати у своїх батьків, хоча сама завжди радо зустрічала діда, коли той приїздив до Толедо. Моя бабця, та, що родом із Аркгема, незмінно справляла на мене дивне враження, я її боявся, а тому не надто тужив, коли вона зникла. Було мені на той час вісім років; казали, що вона пішла з дому, побиваючись через самогубство старшого сина — мого дядька Дугласа. Він застрелився після подорожі до Нової Англії — гадаю, тої самої, через яку його згадували в Аркгемському історичному товаристві.

Дядько був дуже схожий на неї і також мені не подобався. Поруч із ними я завжди почувався ні в сих ні в тих, а іноді було просто лячно під уважними поглядами їхніх незмигних очей. Мама і дядько Волтер на мене так не дивились і взагалі були дуже схожі на свого батька, хоча мій бідолашний кузен Лоуренс — син Волтера — був майже точною копією своєї бабці, а потім якась серйозна неміч призвела до його ізоляції у лікарні в Кентоні. Я не бачив його чотири роки, але дядько зронив якось, що його стан — розумовий і фізичний — украй важкий. Імовірно, саме ця обставина стала основною причиною передчасної смерті його матері два роки тому.

Таким чином, клівлендську гілку нашого роду тепер утворювали мій дід і його овдовілий син Волтер; над нею, як і раніше, тяжіла сутінь давніх часів. Як і раніше, мені не подобалось це місце, а тому я намагався якомога скоріше завершити свої дослідження. Від діда мені дісталися всі документи і легенди нашого роду, хоча з минулим гілки Орнів довелось розбиратися з допомогою дядька Волтера, який надав у моє розпорядження всі свої архіви, включно із записами, листами, вирізками, особистими речами, світлинами та картинами.

Саме вивчаючи листи й картини, пов’язані із сімейством Орнів, я поступово став відчувати жах перед минулим власного роду. Як я вже казав, спілкування з бабусею і дядьком Дугласом було завжди малоприємним, тепер же, за багато років по їх смерті, я вдивлявся в обличчя на картинах з наростаючим почуттям огиди й відчуження. Я попервах не розумів, у чому річ, та з часом підсвідомо почав порівнювати — попри небажання раціональної частини мого розуму навіть запідозрити щось подібне! Стало цілком очевидним, що характерні риси облич наштовхнули мене на певні думки, якими раніше я навіть не переймався, і думки ці могли б викликати у мене панічний жах, якби я насмілився проаналізувати їх.

Але найбільше потрясіння чекало на мене, коли дядько показав родинні коштовності Орнів; їх зберігали в одному з банківських сейфів. Деякі вироби були вельми елегантними й вишуканими, але серед іншого знайшлася і скринька з доволі дивними старовинними речами, які залишила по собі моя загадкова прабабуся, і дядько показав їх мені з очевидним небажанням і навіть огидою. За його словами, то були химерні, навіть відразливі речі, які, наскільки він знає, ніхто ніколи не носив на людях, хоча моїй бабці час від часу подобалось ними милуватися. З цим були пов’язані якісь малозрозумілі забобони, а гувернантка моєї прабабусі буцімто казала, що їх взагалі не можна носити в Новій Англії — безпечніше це робити в Європі.

Перш ніж почати повільно і з невдоволеним бурчанням демонструвати прикраси, дядько попередив, аби я не надто переймався їх незвичайним і в чомусь лиховісним виглядом. Художники та археологи, яким випало бачити коштовності, відзначали тонку роботу і екзотичну вишуканість цих виробів, хоча жоден з них не зміг сказати, з якого матеріалу і в якому стилі їх зроблено. Там було два браслети, тіара і пектораль з фантастичними сюжетами і фігурами.

Слухаючи дядькові пояснення, я як міг стримував емоції, однак боюся, що не зумів приховати свого остраху. Дядько стривожився і якийсь час вагався, придивлячись до виразу мого обличчя. Попри все, я попросив його продовжувати, що він з відвертою нехіттю і зробив. Мабуть, він чекав якоїсь несподіваної реакції з мого боку, коли діставав перший з предметів — тіару, але сумніваюся, що був готовий до такого. Мабуть, я і сам не очікував подібного, вважаючи себе цілком підготовленим і приблизно уявляючи, що побачу. Але я знепритомнів, як це сталося й рік тому на порослому вересом та чагарями залізничному переїзді.

З того самого дня все моє життя перетворилося на вервечку жахливих роздумів і лихих передчуттів, адже я не знав, скільки в усьому цьому правди, а скільки маячні. Моя прабабуся носила прізвище Марш і мала загадкове походження, її чоловік жив у Аркгемі — а хіба не казав старий Садок, що дочку Обеда Марша, народжену в шлюбі з якоюсь загадковою іноземкою, обманом видали за якогось добродія з Аркгема? А ще той старий п’янюга базікав, що мої очі схожі на очі капітана Обеда. Та й куратор з Аркгема теж завважив, що мої очі достоту такі ж, як у Маршів. Тож чи не був Обед Марш моїм прапрадідом? Ким же — або чим — була в такому разі моя прапрабаба? Втім, усе це могло виявитись і нісенітницею. Батько моєї прабабусі, хай би ким він був, цілком міг придбати біло-золоті прикраси у котрогось моряка з Інсмута. А риси обличчя моєї бабці та її сина-самогубці могли й привидітись, бути плодом моєї уяви, чистісінькою вигадкою, прикрашеною похмурими спогадами про морок над Інсмутом. Але чому тоді мій дядько наклав на себе руки саме після подорожі до Нової Англії — землі пращурів?

Більше двох років я намагався гнати від себе подібні думки. Батько влаштував мене на затишне місце у страховій компанії, і я з головою поинув у буденну роботу. Однак взимку 1930–1931 років мене почали турбувати дивні сновидіння. Попервах вони були ненав’язливі і приходили зрідка, та з кожним новим тижнем повторювалися дедалі частіше і набували нових барв. Мені відкривалися безмежні водні простори, а сам я блукав по колосальних затоплених галереях і лабіринтах із порослими водоростями циклопічними стінами у супроводі химерних риб. Невдовзі почали з’являтися інші образи, які, щойно я прокидався, сповнювали мою душу невимовним страхом, але уві сні вони жодним чином мене не лякали — я був таким самим, як і вони: носив їхні нелюдські прикраси, мандрував з ними підводними шляхами і брав участь у дивовижних молитовних церемоніях у нечестивих храмах на морському дні.

Уві сні я бачив набагато більше, ніж міг запам’ятати, але й того, якби я наважився все записати, цілком би вистачило, щоб мене назвали чи то божевільним, чи то генієм. Разом із тим я відчував, що якась невідома і страшна сила затято намагається вихопити мене з нормального людського життя і кинути у прірву безпросвітного нелюдського мороку; на мені це позначилось не найкращим чином. Стан мого здоров’я і навіть зовнішність змінилися на гірше, тож мені, кінець кінцем, довелося кинути роботу і перейти до усамітненого, ізольованого способу життя інваліда. Мене здолала якась дивна нервова недуга, часом я навіть неспроможний був заплющити очей.

Саме тоді я з наростаючою тривогою став вивчати себе у дзеркалі. Незворотний розвиток хвороби — сумне видовище, однак у моєму випадку було щось більш тонке, невловиме і водночас бентежне. Мій батько теж почав це помічати і поглядав на мене спантеличено, а іноді просто перелякано. Що ж відбувалося? Чи не могло статися так, що я поступово ставав схожим на бабусю і дядька Дугласа?

Одної ночі мені наснився моторошний сон — я зустрівся з бабусею у морській безодні. Вона жила в осяйному палаці з численними терасами, садами дивовижних, укритих лускою коралів і химерно розгалужених кристалів. Стара зустріла мене привітно і трохи насмішкувато. Вона помітно змінилася — як змінюються для довічного життя у воді — і пояснила, що ніколи не вмирала. Натомість вона перемістилась у таке місце, про яке дізнався і її покійний син, живе у світі, дива якого — призначені також і для нього — він сам відкинув, коли застрелився. Це буде і мій світ, цього не уникнути; я теж ніколи не помру і житиму разом із тими, хто існує ще відколи на Землі не було жодної людини.

Також я зустрівся і з тією, що була її бабусею. Вісімдесят тисяч років її предки Пт’тіа-л’ї мешкали у Й’га-нтлей, і саме туди вона повернулася по смерті Обеда Марша. Й’га-нтлей не було зруйновано, коли люди з горішньої землі наслали в море смерть. Він зазнав ушкоджень, але вцілів. Глибоководних узагалі неможливо знищити, хоча доісторична магія забутих Древніх іноді здатна зашкодити. Поки що вони чекають, але слід пам’ятати, що, настане день, коли вони постануть знову за даниною для Великого Ктулху. Наступного разу буде нове місто, більше за Інсмут. Вони збиралися поширюватись і підготували тих, хто допоможе у цьому, однак наразі знову доводиться чекати. Через те, що я призвів до смерті їхніх людей з горішньої землі, мені належить покута, але вона не буде важкою. У цьому сні я вперше бачив шоґґота, і один лиш його вигляд нажахав мене так, що я прокинувся від власного крику. Того ранку дзеркало неспростовно довело, що я набув характерного «інсмутського вигляду».

Поки що я вирішив не накладати на себе рук, як зробив це мій дядько Дуглас. Ні, я придбав автоматичний пістолет і мало не зробив фатального кроку, але дещо у снах стримало мене. Жахіття сновидінь поступово зникають, натомість мене дедалі більше ваблять морські глибини, я більше їх не боюся. Уві сні я часто чую і роблю дивні речі, а коли прокидаюся, відчуваю не страх, а справжній захват. Не думаю, що мені доведеться очікувати повних змін, як те відбувалося з більшістю. Якби таке сталося, мій батько, мабуть, запроторив би мене до божевільні до кінця моїх днів, як це було з моїм бідолашним кузеном. У морській безодні на мене чекають нечувані, незліченні багатства, і незабаром вони стануть моїми. Йя! Йя! Ктулху фгтаґн! Йя! Йя! Ні, я не застрелюся — і ніхто не змусить мене до цього!

Я продумаю план втечі кузена із кентонської божевільні, і разом із ним ми вирушимо до сповитого чарівною сутінню Інсмута. Ми попливемо до загадкового рифу в морі й пірнемо углиб чорної безодні до циклопічного, прикрашеного колонами Й’га-нтлей, і в обителі Глибоководних, оточені різноманітними дивами і увінчані славою, знайдемо вічне життя.

Сни у відьминому домі

Волтер Джилмен не знав, чи це лихоманка спричинила сни чи сни — лихоманку. За всім чаїлося щось прикре і лиховісне, давнє місто навіювало якийсь гнітючий жах, а найбільше — ветхі стіни мансарди проклятого будинку, де він писав і навчався, скнів над цифрами та формулами, коли не борсався вві сні на убогому залізному ліжку. Його слух став надміру гострим і чутливим, тому Волтер давно вже зупинив дешевий годинник на каміні — той гримів, наче артилерійська канонада. Ночами ледве чутний шепіт сонного чорного міста, моторошне шамотіння пацюків за поточеними шашелем стінами і рипіння сухих балок у старому будинку перетворювали його життя на пекло. Темрява завжди повнилася незрозумілими звуками, і все одно він здригався від страху, коли уявляв, що звичний уже гуркіт може стихнути, і тоді з-під остогидлого шуму проступить інший, зазвичай не чутний.

Джилмен мешкав у застиглому в часі, оповитому легендами Аркгемі, де серед скупчення мансард і гострих дахів місцеві відьми колись переховувалися від королівської варти. Однак у місті не було закутка, сповненого макабричними спогадами більше за мансарду, що стала його прихистком; саме цей будинок і саме ця кімната дали притулок старій Кезаї Мейсон, загадкову втечу якої із Салемської в’язниці так і не зуміли пояснити. Це сталося 1692 року — тюремний наглядач збожеволів і постійно бурмотів щось про маленьку кудлату істоту з білими іклами, яка начебто вискочила з камери Кезаї, і навіть сам Коттон Матер[146] не спромігся розтлумачити, звідки на сірих кам’яних стінах камери з’явилися овали і багатокутники, намальовані липкою червоною рідиною.

Можливо, Джилмену не варто було так тяжко працювати. Студіювання неевклідової геометрії і квантової фізики може виснажити мозок будь-якої людини, а якщо ці науки поєднати з дослідженням фольклору і пошуком ознак незвичайної багатовимірної реальності у моторошних готичних легендах і в теревенях біля каміна — важко сподіватися на щось інше. Джилмен був родом із Гейвріла[147], але лише після вступу до Аркгемського коледжу він почав вбачати зв’язок між математикою і фантастичними легендами про давню магію. Сама атмосфера стародавнього міста дивовижним чином впливала на його уяву, і викладачі Міскатонікського університету наполягали, щоб юнак бодай трохи погамував свій запал, і навіть скоротили для нього години викладання деяких дисциплін. Більше того, Джилмену заборонили читати сумнівні книжки про таємні знання із закритих фондів університетської бібліотеки, проте усі ці запобіжні заходи виявилися запізнілими, адже на ту пору молодий студент устиг набратися одкровень із жахливого Некрономікона Абдула Альхазреда, уривків Книги Ейбона [148]і забороненого твору фон Юнтца Безіменні культи[149]. Цього виявилось достатньо для зіставлення абстрактних формул із властивостями космосу і виявлення зв’язку між відомими і невідомими вимірами.

Джилмен знав, що живе у колишньому відьминому домі, і, власне, саме через це й винаймав там кімнату. В архівах округу Ессекс збереглося чимало документів про судовий процес над Кезаєю Мейсон, і Джилмена понад усяку міру захопило те, в чому її змусили зізнатися перед спеціальним судом. Жінка розповіла судді Готорну[150], що прямі й криві лінії можуть вказати шлях крізь стіни з одного місця до іншого, а ще підсудна засвідчила, що такі візерунки часто використовуються під час нічних збіговищ у похмурій долині з білим камінням потойбіч пагорба Медоу-Гілл і на безлюдному острові серед річки. Крім того, підсудна Мейсон дала свідчення про Чорного чоловіка, про дану нею обітницю, про своє нове таємне ймення Нагаб[151]. А потім намалювала описані нею фігури на стінах камери і зникла.

Джилмен вірив небилицям про Кезаю Мейсон і відчув дивний трепет, дізнавшись, що її дім і досі стоїть, хоча відтоді й минуло вже двісті тридцять п’ять років. Коли ж до нього дійшов поголос, що її час від часу бачать у домі та на вузьких довколишніх вуличках, що мешканці цього та сусідніх будинків помічали у себе на тілі нерівні сліди від укусів, що у переддень травня і Дня усіх святих мешканці Аркгема чули здушені дитячі крики, що одразу після цих свят, які викликали у городян непідробний страх, з горища будинку старої відьми йшов страшенний сморід, і що в темні передсвітанкові години у ветхому відьминому домі з’являється маленька і гострозуба кудлата істота і з цікавістю обнюхує людей, Джилмен вирішив будь-що там оселитися. Зробити це виявилось неважко, адже через лиху славу будинку ніхто не зголосився його орендувати, тож дім поділили на дешеві умебльовані кімнати. Джилмен не зміг би пояснити, що сподівався знайти у цьому помешканні, однак знав, що неодмінно хоче жити там, де за якихось обставин звичайну літню жінку з сімнадцятого сторіччя наділили, доволі несподівано для неї самої, здатністю прозирати у такі глибини математики, які, мабуть, недосяжні й для таких геніїв сучасності, як Планк, Гейзенберґ, Ейнштейн і де Сіттер[152].

Джилмен уважно обстежив дерев’яні і тиньковані стіни, шукаючи під шпалерами бодай якісь сліди таємних знаків; уже за тиждень йому пощастило дістати ту саму кімнату в мансарді з південного боку будинку, де, як вважалось, Кезая займалась магією. Це помешкання ніхто не винаймав — не було бажаючих надовго залишатися в ньому, одначе власник будинку, поляк, здавав його з видимою неохотою. Щоправда, і тут з Джилменом нічого не відбувалось — аж до появи перших ознак його хвороби. У похмурих переходах і кімнатах будинку не витав привид Кезаї, волохата звірина не приповзала крадькома обнюхувати Джилмена у його вбогому помешканні, жодних магічних формул, попри наполегливі пошуки, так і не пощастило віднайти. Час від часу Волтер вирушав у довгі прогулянки присмерковими пропахлими пліснявою немощеними провулками; там ветхі й несусвітньо старі будинки схилялися до нього побурілими стінами і глузливо поглядали вузькими віконцями. Тут, думав Джилмен, свого часу відбувалися страшні події, і йому не давала спокою непевна підозра, що жахлива минувшина — принаймні та, що зачаїлась у найтемніших, вузьких і звивистих завулках, — ще не зовсім померла. Він двічі діставався човном сумнозвісного острова серед річки і зробив замальовки незвичайних фігур, утворених рядами порослого мохом сірого каміння, яке невідомо звідки з’явилося ще у прадавні часи.

Кімната Джилмена була чималою, проте дивної неправильної форми: північна стіна помітно скошена досередини, у тому ж напрямку похилилась і низька стеля. За винятком свіжої пацючої нори і кількох уже зашпарованих, Джилмен не знайшов ніякого проходу — і навіть ознак його існування в минулому — до приміщення між похилою переділкою кімнати і рівною зовнішньою стіною будинку, хоча з вулиці лишилися сліди давно замурованого вікна. До горища над кімнатою Джилмена, імовірно, теж із нахиленою підлогою, доступу не було. Коли Джилмен видерся драбиною на затягнуту густим павутинням частину горища з рівною підлогою, у стіні над входом до своєї кімнати він знайшов сумлінно забиту пройму, старі дошки трималися на товстих дерев’яних тиблях, широко вживаних ще у колоніальну пору. Втім, ніякі умовляння хлопця не переконали флегматичного господаря будинку дозволити йому обстежити бодай одне з двох приміщень, суміжних з його кімнатою.

З часом цікавість Джилмена до таємниць, що ховалися за скошеною стіною і стелею кімнати, тільки зростала — в куті нахилу йому почав ввижатися певний математичний сенс і ключ до розгадки призначення цих кімнат. Він міркував собі, що стара Кезая могла не випадково жити в помешканні з такими дивними кутами, адже хіба вона не твердила, що саме за допомогою певних кутів можна вийти за межі відомого нам простору? Однак поступово його цікавість до замкнутих порожнин за похилими стінами майже зникла, позаяк виявилося, що призначення цих поверхонь стосується не того, що міститься потойбіч, а місця, де перебуває він сам.

Перші ознаки запалення мозку і хворобливі сновидіння з’явилися на початку лютого. Вочевидь, упродовж певного часу його кімната з нерівними кутами чинила на нього якийсь незвичайний, мало не гіпнотичний вплив, і тої холодної похмурої зими він помітив за собою звичку пильно вдивлятися у місце, де сходяться нахилена стіна і скошена стеля. Приблизно в ту ж пору його почала дуже турбувати неспроможність зосередитися на навчанні, і він з великим хвилюванням очікував початку проміжної екзаменаційної сесії. Однак не меншою мірою юнака турбувало надзвичайне загострення слуху. Його життя перетворилося на невідчепну і нестерпну какофонію, за якою чаїлися нові, інші звуки, яких він раніше не чув, — вони долинали звідкілясь з-поза нашого виміру і вловлювалися на самій межі сприйняття. Що ж до буденних звуків, то найгіршим було шарудіння пацюків за ветхими дерев’яними стінами; часом навіть здавалося, що вони роблять це навмисне. Коли звуки лунали з-за нахиленої північної стіни, до них примішувалось якесь сухе гримотіння, а коли йшли з частини горища над стелею кімнати Джилмена, він завжди ціпенів, мовби очікуючи приходу жаху, що лише вижидає нагоди цілком ним заволодіти.

Сновидіння Джилмена вийшли далеко за межі нормальних, і він здогадувався, що це стало наслідком одночасного і надто глибокого захоплення математикою і фольклором. Він багато роздумував над можливістю існування незвіданих світів, які, згідно з його розрахунками, мали лежати за межами відомого нам тривимірного простору, а ще міркував, чи могла стара Кезая Мейсон — під проводом сил, які можна лишень уявляти, — знайти спосіб потрапити до цих таємних вимірів. Пожовклі від часу сторінки з її свідченнями і заявами обвинувачення містять диявольські припущення щодо існування явищ за межами людського досвіду, а також описи меткої кошлатої істоти — супутника Кезаї, напрочуд реалістичні попри неправдоподібні подробиці.

Ця істота, не більша за великого пацюка, була відома городянам як Бурий Дженкін і, схоже, своїм існуванням завдячувала небувалій масовій галюцинації; так, 1692 року не менше одинадцяти душ засвідчили, що бачили її на власні очі. Були й пізніші чутки, що приголомшували подібністю багатьох деталей. Самовидці твердили, що укрита довгим хутром тваринка, зовні дуже схожа на пацюка, однак мордочка з гострими зубами і борідкою нагадує недобре людське обличчя, а лапи — крихітні ручки. Це створіння буцімто виконує обов’язки посередника між старою Кезаєю і дияволом; відьма його вигодувала власною кров’ю — воно смоктало її, як те роблять вампіри. Голос істоти нагадував неприємний писк, але при цьому вона могла говорити всіма відомими мовами. Жодна з потвор, що приходили до Джилмена у сновидіння зі сторінок стародавніх хронік і розповідей сучасників, не була настільки осоружна, не викликала й дещиці тієї паніки, як сновигання в його розбурханій уяві цієї бридкої звірини.

У снах Джилмену здебільшого ввижалося, що він занурюється в якусь незмірну безодню, наповнену дивними присмерковими барвами і напрочуд безладними звуками. Джилмен не міг осягнути матеріальних і гравітаційних властивостей тої безодні та її впливу на його свідомість. Він не ішов, не видирався нагору, не летів, не плив і не повз, утім, завжди відчував уві сні, що якимось чином рухається — частково з власної волі, частково несамохіть. Джилмен не здатний був напевне сказати, що з ним відбувалося, бо через спотворення перспективи не міг бачити рук, ніг або тіла, але при цьому відчував, що відбуваються певні фізичні трансформації, наче пропорції його тіла спотворені, як у кривому дзеркалі, хоча він і зберігав карикатурну подібність до справжнього себе.

Безодні уві сні не були порожніми, їх сповнювали маси якоїсь речовини незвичайної форми і неприродного забарвлення; деякі з них були органічної природи, інші — неорганічної. Декілька таких органічних об’єктів викликали неясні спогади — Джилмен дратувався, але що саме вони нагадують, не міг з упевненістю сказати. У пізніших снах він почав поділяти органічні об’єкти на категорії, вони відрізнялися реакціями та схемою поведінки. Серед цих категорій одна, як йому здалося, вирізнялася більш усвідомленими і логічними рухами, ніж представники інших видів.

Усі категорії — органічні та неорганічні — жодним чином неможливо було описати чи зрозуміти. Джилмен часом порівнював неорганічні маси з призмами, лабіринтами, нагромадженнями кубів і площин, а також із циклопічними спорудами; що ж до органічних об’єктів, то вони вражали його подібністю до скупчення бульбашок, восьминогів, мокриць, оживлених індуських ідолів і дивних, по-зміїному рухливих арабесок. У всьому, що він бачив, чаїлася неясна загроза і жах, і щойно з рухів котрогось із органічних об’єктів ставало зрозуміло, що Джилмена помітили, як той негайно прокидався від нападу панічного страху. Про рухи органічних тіл Джилмен міг сказати не більше, ніж про свої. З часом він спостеріг ще одну загадку — здатність деяких об’єктів несподівано з’являтися нізвідки і так само несподівано зникати. Безодню наповнювала мішанина звуків — вищання і ревіння, висота, тембр і ритм яких не піддавалися жодному аналізу, однак здавалося, що вони якось узгоджуються в часі з малопомітними візуальними змінами, яких зазнають як органічні, так і неорганічні об’єкти. Джилмен з неослабним страхом очікував, що постійна какофонія у своїх безперервних модуляціях сягне такого рівня інтенсивності, що її неможливо буде витримати.

Але Бурого Дженкіна Волтер зустрів не в тому невимовно чужому шумовинні. Місце для цього непоказного жахіття знайшлося у простіших і зрозуміліших снах, які приходили перед зануренням у безодню глибшого забуття. Лежачи у темряві і змагаючись зі сном, Джилмен спостерігав, як його вбогу кімнату заливає слабке переливчасте світло, у фіолетовому серпанку проступає куток, де сходяться дві площини, які останнім часом так підступно оволодівають його увагою. Жах видибàв із пацючої нори в кутку і чапав до нього по широких вичовганих дошках підлоги, наближаючи до хлопця крихітну, злостиву, сповнену очікування мордочку, таку подібну до бородатого людського обличчя. На щастя, цей сон милосердо обривався до того, як потвора встигала підійти достатньо близько і почати обнюхувати Волтера — у тварини були страхітливо довгі й гострі ікла. Що не день, Джилмен забивав пацючі нори, однак щоночі справжні господарі дому долали перепони, хоч якими міцними вони були. Одного разу Джилмен попросив власника будинку забити отвір бляхою, та вже наступної ночі пацюки прогризли нову діру, а разом із тим чи то випхнули, чи то втягли до кімнати дуже дивний на вигляд шматочок кістки.

Джилмен не казав лікарю про свою недугу, бо знав, що не складе сесії, якщо потрапить до лазарету коледжу саме тоді, коли кожна хвилина потрібна, щоб гризти граніт науки — він уже провалив іспити з диференціального числення і загальної психології, хоча й мав надію до кінця семестру виправити становище. На початку березня у неглибоких снах Джилмена, які передували міцному сну, почала з’являтися розмита пляма, що супроводжувала видіння з Бурим Дженкіном і щораз більше нагадувала силует згорбленої старої жінки. Таке доповнення стривожило Волтера значно більше, ніж він того очікував; зрештою юнак вирішив, що пляма і справді схожа на дуже стару жінку, яку він двічі зустрічав у темних закутках звивистих вуличок біля покинутих доків. У такі миті злостивий, уїдливий і водночас байдужий погляд старої змушував його тремтіти, особливо під час першої зустрічі — тоді саме великий пацюк прожогом кинувся бігти сусіднім провулком, і Джилмену чомусь пригадався Бурий Дженкін. Тепер же, розмірковував Джилмен, пережите тоді нервове потрясіння відбилося на його хаотичних сновидіннях.

Волтер не міг заперечувати згубного впливу старого будинку, проте залишки хворобливої зацікавленості не дозволяли йому переїхати звідти. Він переконував себе, що причиною нічних видінь була гарячка, і щойно вона минеться, зникнуть і кошмари. Втім, вони були напрочуд яскраві й переконливі, юнак щоразу прокидався з неясним відчуттям того, що пережити йому довелося більше, ніж вдалося запам’ятати. Попри огиду, Джилмен був переконаний, що у забутих снах він розмовляв і з Бурим Дженкіном, і зі старою, що ті настійливо умовляли піти з ними і зустрітися з третьою істотою, значно могутнішою за них.

Під кінець березня Джилмен почав надолужувати згаяне в математиці, остаточно збайдужівши до інших дисциплін. У нього розвинулась особлива, інтуїтивна здатність розв’язувати рівняння Рімана, він бентежив професора Апгема глибоким розумінням проблеми четвертого виміру та інших питань, які заганяли у глухий кут решту студентів. Одного дня спалахнула дискусія щодо можливого існування нерегулярних викривлень простору і теоретичної можливості зближення або навіть контакту нашої частини космосу з іншими районами, далекими, як найвіддаленіші зірки, за міжгалактичними безоднями або навіть за межами ейнштейнівського просторово-часового континууму. Обізнаність Джилмена в цих питаннях викликала загальний захват, навіть попри те, що декотрі з його прикладів спричинили хвилю чуток про його неврівноваженість і ексцентричну відлюдькуватість. Слухаючи Джилмена, студенти лише хитали головами, коли він послідовно розвивав теорію про те, що людина — якби володіла математичними знаннями, більшими, аніж це доступно звичайному людському розуму, — могла б вийти за межі Землі й переміститися на будь-яке інше небесне тіло, розташоване в одній з безкінечно далеких точок неосяжного Всесвіту.

Як твердив Джилмен, для цього достатньо зробити два кроки: перший — вийти за межі відомого нам тривимірного простору, другий — повернутися до тривимірного простору в іншій точці, можливо, безкінечно далекій. У багатьох випадках було цілком реальним здійснювати такі переходи без загрози для життя. Імовірно, будь-яка істота з будь-якої частини тривимірного простору могла б вижити у четвертому вимірі; що ж до другого кроку, то все залежатиме від того, яку саме частину тривимірного простору буде обрано для повернення. Мешканці одних планет можуть виявитися цілком спроможними жити на інших — навіть на планетах інших галактик або подібних просторових фаз іншого простору-часу, хоча, звісно, має існувати чимало взаємно несумісних небесних тіл або космічних зон, хай навіть і розташованих з математичного погляду зовсім поруч.

Не виключено також, що мешканці котрогось виміру здатні виживати у багатьох невідомих і незбагненних областях додаткових або безкінечно помножених вимірів — всередині або поза даним континуумом, і зворотне так само можливе. Це питання доволі дискусійне, хоча можна з цілковитою упевненістю стверджувати, що під час переходу з одного простору до наступного, наділеного більшою кількістю вимірів, зміни у живому організмі не спричинять руйнації біологічної цілісності організму, як ми її розуміємо. Джилмен не міг достатньо чітко обґрунтувати таке припущення, однак певна невизначеність у цьому питанні сповна компенсувалася повним розумінням інших складних проблем. Професорові Апгему особливо сподобалось те, як Джилмен продемонстрував спорідненість вищої математики та деяких постулатів давньої магії, які дійшли до нас крізь безодню часу з доісторичних епох, а можливо, і з часів до появи людини, коли про космос і закони Всесвіту знали набагато більше за нас.

На початку першого квітня Джилмен не на жарт стривожився — лихоманка не відпускала; не меншою мірою його турбували розповіді мешканців будинку про появу у нього симптомів сомнамбулізму. Скидалося, що він підводився вночі з ліжка — сусіда знизу у нічну пору чув над собою рипіння дощок. Той-таки сусіда казав також, що чув серед ночі, як хтось ходить по горішній кімнаті у взутті, однак Джилмен був переконаний, що тут чоловік помиляється, адже своє взуття і одяг він щоранку завжди знаходив там, де залишав перед сном. І справді, в цьому жахливому старому будинку могли з’явитися найрізноманітніші слухові галюцинації — адже хіба сам Джилмен не був переконаний, що навіть серед білого дня чує з чорних порожнин за похиленою стіною і скісною стелею якісь звуки, окрім шарудіння пацюків? Його хворобливо чутливі вуха почали вловлювати ледь чутні відголоски чиїхось кроків у вже давно замурованій частині горища над кімнатою, і часом такі ілюзії здавалися Джилмену напрочуд реальними.

Утім, Джилмен і сам розумів, що став сновидою, бо нічної пори його кімнату двічі знаходили порожньою, хоча увесь одяг і лишався на місці. В цьому його запевнив Френк Елвуд, студент, змушений через бідність мешкати в тому ж таки убогому і непопулярному серед городян будинку. Якось Елвуд працював до пізньої ночі і вирішив попрохати Джилмена допомогти розв’язати диференціальне рівняння, однак виявив, що того немає в кімнаті на горішньому поверсі. З боку Елвуда було неввічливо відчиняти незамкнені двері чужої кімнати, коли після стуку його не запросили увійти, але він конче потребував допомоги і подумав, що господар не образиться, якщо його обережно розбуркати. Не було його вдома й наступного разу, і, дізнавшись про це, Джилмен просто не міг збагнути, де міг вештатись посеред ночі босий і в самій лиш піжамі. Він вирішив в усьому розібратися, якщо нічні ходіння не припиняться, і навіть збирався посипати підлогу в коридорі борошном, аби побачити, куди приведуть його сліди. Вийти він міг тільки через двері, адже зовні під вікном не було жодної опори для ніг.

Десь у середині квітня хворобливо загострений слух Джилмена став потерпати ще й через плаксиві молитви забобонного ремонтника з ткацької фабрики — Джо Мазуревича із кімнати на першому поверсі. Мазуревич розповідав довгі недоладні історії про привид старої Кезаї і маленьку нишпорку з гострими іклами; а ще казав, що ті двоє його переслідували, і лише срібне розп’яття — саме для цього видане отцем Іваніцьким з костьолу святого Станіслава — могло полегшити його страждання. Тепер Джо молився через наближення відьомського шабашу. Ніч напередодні травня має назву Вальпургієвої; саме тої ночі найлихіші сили пекла вештаються по землі, а слуги сатани збираються разом задля виконання нечуваних діянь та обрядів. Цей час завше був найтяжчим для Аркгема, хоча поважні люди з Міскатонік-авеню, Гай-стріт і Солтонстол-стріт і вдавали, що нічого про це не знають. Станеться чимало лиха, і не одна дитина зникне. В таку пору варто просити в Бога милості і читати молитви — Джо знався на тому, бо ще його бабуся на колишній батьківщині чула подібні історії від своєї бабці. Вже три місяці як Кезаї і Бурого Дженкіна не видно ні біля кімнати Джо, ні коло помешкання Пола Чойнського, ні деінде, і це недобре; раз вони нікому не показуються на очі, то либонь, щось уже задумали.

Шістнадцятого числа того ж місяця Джилмен прийшов на прийом до лікаря і був здивований, дізнавшись, що температура не така висока, як він боявся. Лікар прискіпливо його порозпитував і порадив звернутися до спеціаліста з нервових захворювань. Після певних вагань Джилмен навіть зрадів, що не пішов на прийом до ще допитливішого лікаря з коледжу, бо старий Волдрон, який і раніше приписував йому зменшити навантаження, зараз наполягав би, щоб Джилмен зробив перерву — річ геть неможлива тепер, коли він так просунувся із рівняннями. Поза сумнівом, він уже впритул наблизився до омріяної межі між відомим всесвітом і четвертим виміром, і хто знає, як далеко йому вдасться пройти в цьому напрямку?

Але навіть коли ці думки прийшли до нього, він не міг не замислюватися, з якого джерела черпає таку впевненість. Чи може так бути, що гнітюче відчуття невідворотної загрози бере початок у математичних формулах, якими він щоденно списував аркуші паперу? На закритому горищі вчувалися м’які, скрадливі кроки, і це страшенно дратувало, а тепер з’явилося ще й нове відчуття: буцімто хтось постійно переконує його зробити щось жахливе, чого він ніяк зробити не може. А як же його сомнамбулізм Де він тинявся посеред ночі? І що то був за слабкий відзвук, що подеколи лунав крізь мішанину уже знайомих шумів навіть серед білого дня, коли він не відчував жодної сонливості? Ритміка цього звуку не мала аналогів на землі, за винятком хіба що ритмів заборонених наспівів шабашу, а інколи Джилмен зі страхом думав, що цей ритм має дещо спільне із завиванням та ревінням, що сповнювали чорні провалля його снів.

А сни поволі ставали все жаскішими. У менш глибокій їх частині стара потороча приходила у диявольській подобі, і Джилмен усвідомив, що саме вона добряче перелякала його під час зустрічі у припортових нетрях. Він не міг помилитися — згорблена постать, гачкуватий ніс, зморщене лице з гострим підборіддям, впізнав і її бурий бахматий одяг. На обличчі старої застиг вираз неприхованої злості і збудження, а прокинувшись вранці, він пригадав ще й деренчливий голос — она його у чомусь переконувала і чимось погрожувала. Він мав піти до Чорної Людини і разом із ними усіма вирушити до трону Азатота в осерді цілковитого Хаосу, — ось що казала йому стара. Тепер, коли він так глибоко проник у таємні знання, мусив власною кров’ю розписатися в книзі Азатота і прийняти нове таємне ім’я. Від наміру вирушити разом зі старою, Бурим Дженкіном і тим третім до трону Хаосу, де пронизливо вищать божевільні флейти, Волтера стримало лише те, що ім’я «Азатот» він зустрічав у Некрономіконі і знав, що за ним стоїть первородне зло, надто страшне, щоб про нього говорити.

Стара завжди з’являлась наче нізвідки біля кута, де навскісна стеля впирається у похилену стіну. Складалося враження, що вона виникала десь ближче до стелі, ніж до підлоги, і щоночі наближалася до Джилмена, він бачив її дедалі виразніше — а потім сон уривався. Бурий Дженкін теж помалу наближався, і його жовтаво-білі ікла лиховісно зблискували у неприродно фіолетовому мареві. Пронизливе хихотіння потвори щораз чіткіше закарбовувалося в пам’яті юнака, і вранці він пригадував, як та гидка істота вимовляла імена «Азатот» і «Ньярлатотеп».

У глибших снах образи так само ставали чіткішими, і Джилмен почав відчувати, що присмеркові провалля навколо нього належать саме до четвертого виміру. Органічні тіла, рухи яких здавалися більш доладними і вмотивованими, вірогідно, були проекціями форм життя, що населяли нашу планету, між них і людей. Джилмен не наважувався й подумати, чим є інші тіла у їх вимірі чи вимірах. Дві істоти серед тих, які рухалися менш хаотично — одна виглядала як скупчення переливчастих кулястих бульбашок, а друга скидалася на невеликий багатогранник незрозумілого кольору з мінливими кутами, — здавалось, помічали Джилмена і пересувались поруч із ним або дещо попереду, коли він переміщався в оточенні велетенських призм, лабіринтів, нагромаджень кубів, площин і якихось псевдо-споруд. І впродовж усього сну дедалі гучніше звучало якесь скреготіння і ревіння, наче хтось намагався досягти нестерпної для слуху людини сили звуку.

У ніч з дев’ятнадцятого на двадцяте квітня у снах Джилмена сталася нова подія. Майже проти своєї волі він блукав у присмерковій безодні, попереду летіла маса переливчастих бульбашок і маленький багатогранник, і тут Волтер побачив, що грані суміжних велетенських призм утворюють напрочуд правильні кути. Наступної миті він опинився за межами безодні, намагаючись зберегти рівновагу на скелястому пагорбі, залитому яскравим, розсіяним зеленим світлом. Він був босий і в нічній піжамі, але коли спробував іти, виявив, що не здатен відірвати ніг від землі. Усе навкруги, окрім невеликої частини схилу безпосередньо перед ним, затягло пасмами густих випарів, і Джилмен здригнувся, коли подумав, які звуки можуть ринути з цього туману.

А потім він помітив дві фігури, що важко, над силу підповзали до нього, — то були стара жінка і маленька кошлата істота. Стара звелася на коліна, якось дивно схрестивши руки, а Бурий Дженкін показував на щось своєю — дивовижно подібною до людської — передньою лапкою, і далося це йому нелегко. Скоряючись якомусь незрозумілому імпульсу, Джилмен почав важко рухатись у напрямку, визначеному кутом між схрещеними руками старої і лапою маленького монстра, і не встиг зробити й кількох кроків, як знову опинився у звичній присмерковій безодні. Навколо нього літали якісь геометричні фігури, а він стрімко летів у прірву, і тому падінню не було кінця. Врешті-решт він прокинувся у своєму ліжку, у мансарді старого будинку з дивним кутом між стіною і стелею.

Того ранку Волтер почувався геть виснаженим і на лекції не пішов. Він відчував, що якась дивна сила спрямовує його погляд у нікуди, бо не міг відірвати очей від порожнього місця на голій підлозі. Протягом дня Джилмен двічі переводив невидющий погляд і тільки опівдні зміг подолати непереборне бажання витріщатись у порожнечу. Близько другої години він вирушив до міста обідати і, простуючи вузькими провулками, раптом зауважив, що завжди звертає у південно-східному напрямку. Не без внутрішньої боротьби хлопець змусив себе зупинитися і зайти до кафе на Черч-стріт, однак по обіді незбагненний потяг став лише сильнішим.

Таки доведеться звернутися до невропатолога; можливо, все це якось пов’язано з його сновидністю, а поки що варто бодай спробувати здолати недугу. Немає сумніву, він здатний протистояти незбагненному потягу, тож, сповнений рішучості боротися з цією халепою, Джилмен почвалав у північному напрямку вздовж Гаррісон-стріт. Діставшись мосту через Міскатонік, Волтер уже спливав холодним потом; ухопившись за металеві поручні, він кинув погляд на непривітний острів у верхній течії — залиті яскравими променями післяобіднього сонця, його прадавні кам’яні брили стояли рівними рядами у похмурій задумі.

А потім він кинувся тікати, помітивши на пустельному острові якусь постать і з першого погляду впізнавши у ній дивну стару, чий моторошний образ мордував його у снах. Біля ніг старої ворушилася висока трава, наче в ній копошилася іще якась жива істота. Коли стара почала повертатися в його бік, Джилмен прожогом збіг з моста, шукаючи прихистку в заплутаному лабіринті провулків на березі річки. Хоч як далеко був острів, юнак усе одно відчував потік непереборної злоби, що плинув із ядучим поглядом згорбленої старої у брунатному вбранні.

Джилмена і далі тягло на південний схід, і він ледве-ледве зміг доплентатися до старого будинку та зійти хиткими сходами до свого помешкання. Впродовж кількох годин Волтер сидів мовчки, бездумно, очі стежили за чимось невидимим, поступово звертаючи на захід. Близько шостої вечора його гострий слух уловив тоскні молитви Джо Мазуревича, що мешкав двома поверхами нижче. Охоплений відчаєм, Джилмен схопив капелюха і вийшов на залиту вечірнім золотим сяйвом вулицю, дозволивши дивному потягу з півдня вести його хоч світ за очі. За годину темрява заскочила його у чистому полі за струмком Повішеника; у небі яскраво горіли весняні зорі. Потяг іти вперед поступово змінився незборимим бажанням майнути до зірок, і тут Джилмен збагнув, де розташоване джерело того дивного притягання.

Його тягло у небо. Якась точка небесної сфери серед безлічі зірок вабила і кликала Джилмена до себе. Вочевидь, вона була розташована десь поміж Гідрою і Кораблем Арго[153], і тепер хлопець знав, що незнайома зірка манила його до себе з тої самої миті, як він прокинувся на світанку. Вранці зоря була внизу, під ногами, опівдні — на південному сході, а тепер перемістилася на південь і повільно котилася на захід. Що це могло означати? Може, він божеволіє? Скільки це триватиме? Знову опанувавши себе, Джилмен повернув назад і почвалав до жахного старого будинку.

Біля дверей на нього чекав Мазуревич, в якому, схоже, незримо змагалися бажання і нехіть обговорити якісь нові надприродні дурниці. Йшлося про відьомське світло. Попередньої ночі Джо святкував — у Массачусетсі відзначали День патріота[154] — і додому повернувся уже після півночі. Перш ніж увійти до будинку, він окинув його поглядом і не помітив у вікні Джилмена ніякого світла, але трохи згодом зауважив, що з кімнати ллється якесь фіолетове сяйво. Джо хотів би застерегти джентльмена щодо цього, адже в Аркгемі всі знали — то є світло старої відьми, воно з’являється поруч із Бурим Дженкіном і привидом Кезаї. Раніше він не казав про це, однак тепер мусить, адже це означає, що Кезая та її приятель із довгими іклами полюють на молодого джентльмена. Часом Джо, і Полу Чойнському, і господарю Домбровському здавалося, що світло пробивається крізь щілини із закритого горища над кімнатою юного джентльмена, але всі троє домовилися нікому про це не розповідати. Втім, молодому джентльменові варто підшукати собі іншу кімнату і придбати розп’яття у хорошого священика, хоч би і в отця Іваніцького.

Слухаючи базікання сусіди, Джилмен відчував, як незнаний досі страх перехоплює йому подих. Він здогадувався, що після вчорашнього святкування Джо повертався добряче напідпитку, проте згадка про фіолетове світло у вікні горища справила на нього приголомшливе враження. Саме таке променисте сяйво завжди оточувало стару і її маленького супутника у легких та ясних сновидіннях, які передували зануренню у невідомі безодні, і сама думка, що хтось сторонній міг побачити світло зі сну Джилмена, межувала із божевіллям. І все ж таки, звідки цей чолов’яга міг дізнатися про таку дивину? Може, Джилмен сам і розповів, сновидою вештаючись у будинку? Ні, Джо казав, що ні, але треба перевірити. Може, Френк Елвуд щось сказав би, але не хотілося його розпитувати.

Лихоманка, дивні сновидіння, сомнамбулізм, слухові галюцинації, притягання до чогось у небі, а тепер іще й підозра, що він розмовляє уві сні, наче божевільний! Слід усе кинути, піти до лікаря і опанувати себе. Коли Джилмен піднявся на другий поверх, він зупинився біля дверей Елвуда, але побачив, що того немає вдома. Волтер неохоче попростував до своєї мансарди і сів, не вмикаючи світла. Його погляд був спрямований на південний захід, а ще він спіймав себе на тому, що уважно прислухається до якогось звуку, що начебто долинав із зачиненого горища, і уявляв, як лиховісні фіолетові промені ллються крізь вузьку шпарину у низькій навскісній стелі.

Тої ночі фіолетове світло заливало Джилмена уві сні сильніше, ніж зазвичай, а стара відьма і кошлата істота підступили ще ближче і глузували з нього нелюдськими голосами, робили якісь диявольські жести. І він був радий поринути у ревіння темної безодні, хоча і там переслідування переливчастих бульбашок і калейдоскопічно-мінливого маленького багатогранника викликало роздратування і гостре відчуття загрози. А потім і згори, і знизу з’явилися площини, вони сходились в одній точці і здавалися слизькими — це видіння скінчилося вибухом галюцинацій і появою різкого загрозливого світла, шаленої суміші охри, карміну та індиґо.

Він напівлежав на високій терасі з балюстрадою фантастичної форми над безкрайньою рівниною, поцяткованою неймовірними гострими піками, гранями, куполами, мінаретами, горизонтальними дисками на тонких шпилях і безліччю неймовірніших конструкцій: декотрі — кам’яні, інші — металеві; усі вони мінилися чудовими барвами у сліпучому різнокольоровому небі. Підвівши очі догори, Джилмен побачив три величезні вогненні диски, кожен — свого відтінку, всі розташовані на різній висоті над безмежно далекою лінією низьких гір. А позад них, скільки сягав погляд, аж до неба здіймались яруси вищих терас. Місто внизу розкинулося так далеко, що було не охопити оком, і Джилмен сподівався не почути звідтіль жодного звуку.

Тераса, з якої він легко підвівся, була викладена шліфованим камінням із прожилками невідомої породи, окремі плитки вражали чудернацькою формою, не так асиметричною, як заснованою на якійсь неземній симетрії, чиїх законів він не розумів. Напрочуд майстерно зроблена балюстрада сягала Джилменових грудей; уздовж поруччя на невеликій відстані одна від одної стояли вельми вишукані фігурки чудернацької форми, зроблені, як і вся балюстрада, з якогось невідомого металу, чий колір у цьому сліпучому хаосі неможливо було визначити, а про природу цих фігур можна було лише здогадуватись. Вони були чимось на кшталт поставлених вертикально циліндрів і звужувалися на кінцях, з тонкими спицями від центру до краю, як від маточини колеса. З обох кінців — вгорі і внизу — кожен циліндр мав кульку з п’ятьма пласкими променями трикутної форми, як у морських зірок. Ці промені лежали майже горизонтально, лишень трохи відхиляючись від центрального циліндра. Нижніми кульками фігурки кріпилися до суцільного довгого поруччя, проте настільки ненадійно, що кількох із них бракувало — можливо, хтось відірвав. Висота фігурок становила близько чотирьох з половиною футів, а максимальний діаметр разом із загостреними променями — приблизно два з половиною дюйми.

Підвівшись, Джилмен відчув під босими ногами жар плит. Він був сам і перше, що зробив, це підійшов до балюстради і подивився вниз, де на запаморочливій глибині — майже дві тисячі футів — розкинулося величезне, неозоре місто. З вузьких провулків унизу долинала ритмічна суміш мелодійних свистів різної тональності, і Джилмен пошкодував, що не може роздивитися мешканців міста. За мить у нього запаморочилося в голові, і, щоб не впасти, він мимоволі ухопився рукою за лискучу балюстраду. Правою рукою юнак вчепився за одну з фігурок, цього вистачило, щоб утриматися на ногах, щоправда, і цього було забагато для витонченої конструкції — фігурка зі спицями не витримала ваги його тіла і відламалася. Все ще відчуваючи запаморочення і тримаючи фігурку в одній руці, іншою Джилмен вчепився у відполіроване до блиску поруччя.

І тої ж миті його загострений слух вловив якийсь звук позаду; Волтер рвучко розвернувся — безшумно, але не намагаючись ховатися, до нього наближалися п’ять постатей. Дві з них — моторошна стара жінка і кошлата ікласта звірина, а щодо трьох інших, то одного лиш погляду на них вистачило, аби Джилмен знепритомнів, — це були живі істоти заввишки вісім футів, достеменно такі, як фігурки на балюстраді, вони по-павучому пересувалися на звивистих нижніх «променях морської зірки».

Джилмен отямився у своєму ліжку весь мокрий від холодного поту; обличчя, долоні й ступні боліли як обпечені. Скочивши з ліжка, він умився й поспіхом одягнувся, ніби йому конче необхідно було негайно піти з дому. Він не знав, куди збирається, але зрозумів, що і цього разу доведеться знехтувати заняттями. Дивне притягання точки між Гідрою і Кораблем Арго зникло, але на зміну йому прийшло інше, ще потужніше. Тепер він відчув, що має рухатись на північ і тільки на північ. Джилмен боявся іти через міст, з якого відкривався вид на пустельний острів посеред Міскатоніка, тож він перейшов на другий берег мостом біля Пібоді-авеню. Він часто перечіплявся, адже його зір і слух були прикуті до якоїсь точки дуже високо у порожньому блакитному небі.

Приблизно за годину Джилмен трохи отямився і побачив, що забрів уже далеко від міста. Навколо лежали вицвілі солончаки, а дорога вела до Інсмута — давнього, майже безлюдного містечка, якого мешканці Аркгема з якихось причин уникали. Хоча притягання з півночі й не послабилось, Джилмен протистояв йому, як опирався попередньому, що поновилося з південного сходу, і врешті-решт зумів майже урівноважити одне іншим. Юнак поплентав назад і випив філіжанку кави у невеличкій кав’ярні, а потім змусив себе зайти до бібліотеки, де почав без жодної мети гортати розважальні журнали. Потому зустрів на вулиці кількох приятелів, які зауважили, що він якось незвичайно засмаг, але не став розповідати про свою прогулянку. О третій пополудні Волтер пообідав у ресторані, і під час обіду зауважив, що тяжіння чи то послабилося, чи то розділилось. Після обіду він гаяв час у дешевому синематографі, де знову і знову переглядав безглузду картину, навіть не намагаючись уловити її зміст.

Близько дев’ятої вечора Джилмен вирушив додому і ледь доплентався до старого будинку. Нерозбірливо скімлив Джо Мазуревич, і Джилмен похапцем піднявся нагору до мансарди, навіть не перевіривши, чи вдома Елвуд. І щойно увімкнувши тьмяну електричну лампу, закляк, вражений побаченим. Він одразу ж помітив на столі річ, якої тут раніше не було, а коли придивився уважніше, позбувся останніх сумнівів. На столі лежала — стояти вона просто не могла — статуетка, та сама фігурка, яку він відірвав від балюстради у своєму химерному сні. Все збігалося до останньої деталі: ребристий циліндр-сердечник, від нього розходяться тонкі спиці, кульки згори і внизу, пласкі, трохи вигнуті назовні пелюстки морської зірки, які виходили з тих кульок, — усе на місці. Під електричним світлом статуетка здавалась іскристо-сірою із зеленими прожилками; попри страх і збентеження, на одній із кульок Джилмен помітив щербину — там, де вона кріпилася до поруччя балюстради з його сну.

Неможливо було витримати це поєднання сну і реальності, і Джилмен не заволав тільки тому, що перебував у цілковитому заціпенінні. Приголомшений, він схопив шпичасту фігурку і, зашпортуючись, рушив униз, до квартири господаря будинку. Сумні молитви богомільного майстра і далі відлунювали від ветхих стін, але Джилмен більше не звертав на них уваги. Домбровський був у себе і зустрів Джилмена дуже приязно. Ні, він не бачив цієї штуковини раніше, нічого про неї не знає, а ось дружина казала, що опівдні під час прибирання кімнат в ліжку одного з мешканців знайшла якусь чудернацьку залізяку. Можливо, це вона і була. Домбровскі покликав дружину, і та перевальцем увійшла до кімнати. Так, це та сама штука. Вона знайшла її у ліжку молодого джентльмена — лежала біля самої стінки і здалася їй дуже дивною, але ж у помешканні молодого джентльмена чимало дивних речей: книжки, усілякі дрібнички, малюнки і списані аркуші. Звісно, вона нічого не знає про цю річ.

Отож Джилмен повертався нагору вкрай збентежений і переконаний, що він або продовжує спати, або його сновидність дійшла до крайнього ступеня і змусила ночами блукати хтозна-де. І звідки у нього та дивна річ? Він не пригадував, щоб бачив її в котромусь із музеїв Аркгема, але ж десь вона таки мала бути раніше? І, вочевидь, її вигляд так його вразив, що спричинив появу уві сні тераси з балюстрадою. Наступного дня доведеться обережно порозпитувати і, можливо, таки піти до лікаря.

А тим часом треба розібратися із сомнамбулізмом. На сходах і в мансарді він посипав підлогу борошном — позичив у власника дому, навіть не приховуючи, навіщо воно потрібне. Прямуючи до себе, Джилмен зупинився біля дверей помешкання Елвуда, але у того в кімнаті було темно. Увійшовши до себе, юнак поклав шпичасту фігурку на стіл і, не роздягаючись, ліг, відчуваючи цілковите розумове й фізичне виснаження. У замкненій частині горища над похилою стелею він почув, як йому здалося, ледь чутне шарудіння і тихі скрадливі кроки, проте Джилмен почувався надто знесиленим, аби звертати на це увагу. І знову незрозуміле притягання з півночі посилилося, хоча цього разу і йшло з нижчої точки на небосхилі.

У сліпучому фіолетовому світлі, яке осявало сновидіння, знову прийшла стара жінка, супроводжувана, як і завжди, зубатим і волохатим створінням, і цього разу обидві постаті вимальовувалися чіткіше, ніж будь-коли, вони підійшли до нього впритул, і Волтер відчув, як стара відьма вчепилася в нього сухими пальцями. Джилмена витягли з ліжка, і він опинився в якійсь порожнечі, де знову почув ритмічне ревіння і побачив мерехтіння тьмяного світла у вирі довколишньої безодні. Однак тривало це зовсім недовго, бо за хвилю він опинився в тісному приміщенні без вікон, де нетесані балки і дошки стін сягали самої стелі. Підлога мала якийсь дивний нахил і мало не вся була заставлена рівними рядами низьких шафок з книжками — новішими і старовинними, деякі з них ледь не розсипалися. Посеред приміщення стояли стіл і лава, вочевидь, прибиті до підлоги. Зверху на шафах — невеликі предмети дивної форми і незрозумілого походження; у яскравому фіолетовому світлі Джилмену здалося, що він розгледів точну копію статуетки зі шпичаками, яка так його спантеличила. Ліворуч підлога різко уривалася, відкриваючи трикутне чорне провалля, звідки спочатку почулося якесь торохтіння, а за мить вигулькнула відразлива кошлата тварина з довгими жовтими іклами і бородатою людською пикою.

Стара карга злостиво вишкірялася і міцно тримала його кістлявими пальцями, а по той бік столу стояла істота, якої він ніколи раніше не бачив, — високий худорлявий чоловік, геть чорний, проте без будь-якої прикмети негроїдної раси; на голові й обличчі в нього не було жодної волосини; єдиною його одежиною був мішкуватий балахон з грубої темної тканини. Ніг чужинця не було видно за столом і лавою, але він напевно був у щось взутий, бо кожен його рух супроводжувався стуком об підлогу. Чоловік мовчав, тонкі правильні риси його обличчя не виказували ніяких почуттів, він лишень мовчки показав рукою на величезну розгорнуту книгу на столі, а відьма встромила у правицю Джилмена сіре гусяче перо, теж величезне. Над усім цим зависла, відбираючи тяму, атмосфера невимовного страху; це відчуття досягло найвищої точки, коли кудлата істота, чіпляючись за одяг, видерлась Джилмену на плечі, а потім спустилася на ліву руку і боляче вкусила юнака за руку нижче манжети. Коли з рани заюшила кров, Джилмен знепритомнів.

Він прокинувся вранці двадцять другого квітня від гострого болю у зап’ястку і побачив, що манжета його піжами стала бурою від засохлої крові. Його спогади про події минулої ночі були дуже плутані, хіба що у пам’яті чітко закарбувалася і стояла перед очима сцена з чорним чоловіком у незнайомому приміщенні. Можливо, уві сні його покусали пацюки, що і стало причиною нічного привиддя. Відчинивши двері, Джилмен помітив, що розсипане в коридорі на підлозі борошно лишилося незайманим, якщо не рахувати величезних слідів неотесаного чолов’яги, що також мешкав у мансарді, тільки в іншій кімнаті. Отже, цього разу він не ходив уві сні, але з пацюками треба щось робити; необхідно переговорити з хазяїном. Джилмен знову спробував зашпарувати дірку в похилій стіні, запхавши всередину свічку, що, здавалося, була потрібного розміру. У нього нестерпно дзвеніло у вухах, наче він і досі чув відлуння страшенного шуму зі сну.

Приймаючи ванну і переодягаючись, Джилмен намагався пригадати, що бачив уві сні після подій у залитому фіолетовим світлом приміщенні, однак пам’ять не могла відтворити нічого конкретного. Сама сцена, мабуть, виникла під впливом роздумів про закриту частину горища над кімнатою, які останнім часом не давали йому спокою, однак подальші спогади були нечіткі й туманні. Здається, йому знову почало ввижатися тьмяне світло темної безодні, за яким з’являлися безодні ще глибші й темніші, де видіння були позбавлені будь-якої форми. Джилмена привели туди скупчення бульбашок і маленький багатогранник — його постійні переслідувачі, але і вони самі, як і Джилмен, перетворилися на щось подібне до клаптиків молочно-білого прозорого туману у безмежній порожнечі цілковитої темряви. Попереду щось рухалося — дивна пелена, час від часу набуваючи якоїсь форми, але неможливо було чітко сказати, що то таке, і, як подумалося Джилмену, це щось пересувалося не прямолінійно, а радше описувало якісь неймовірні криві та спіралі у вихорі етеру, непідвладному законам фізики і математики звичного для нас космосу. Згодом з’явилися ледь помітні великі стрибаючі тіні, якесь жахливе, напівчутне пульсування і тонке монотонне звучання невидимої флейти — на цьому спогади обривалися. Джилмен вирішив, що останню сцену його сон запозичив із Некрономікона, де йшлося про безжальну істоту на ймення Азатот, що керує часом і простором і сидить на дивовижному чорному троні у самісінькому центрі Хаосу.

Змиваючи кров із зап’ястя, Джилмен переконався, що рана була неглибока, але його спантеличили дві крихітні дірочки на шкірі, та ще й на простирадлі не знайшлося бодай краплі крові, що виглядало дивним з огляду на закривавлену руку і манжет. Отже, уночі він ходив по кімнаті, і пацюк його вкусив, коли Джилмен сів на стілець або десь зупинився у менш зручному положенні? Джилмен уважно оглянув усі закутки кімнати в пошуках плям або, принаймні, висхлих крапель крові, але нічого не знайшов. Було б посипати борошном у кімнаті й за дверима, подумав Джилмен, втім, і без того вистачало доказів сновидності. Він знав, що ходить вночі, і тепер треба здолати цю хворобу, а для початку — звернутися по допомогу до Френка Елвуда. Схоже, цього ранку дивне притягання з космосу дещо ослабло, проте з’явилось інше відчуття, ще незрозуміліше. Джилмен відчував неясне, проте невідступне бажання втекти якнайдалі, але не міг збагнути, куди саме. Коли Волтер узяв зі столу свою незвичайну шпичасту знахідку, йому здалося, що притягання до півночі посилилось, але навіть якщо й так, новий потяг був набагато сильнішим.

Ідучи до Елвуда, він прихопив статуетку і постарався не звертати уваги на бурмотіння Мазуревича, що долинало з першого поверху. Дякувати Богові, Елвуд був на місці, однак, здається, чимось заклопотаний. Ще залишалося трохи часу, перш ніж Елвуд піде снідати і потім — до коледжу, тож Джилмен поспіхом виклав усе, що стосувалось його нещодавніх снів і страхів. Елвуд співчутливо вислухав його і погодився — треба щось робити. Він був вражений виснаженим та змарнілим обличчям гостя і звернув увагу на незвичайну смаглявість Джилмена, яку протягом останнього тижня помічали геть усі. Втім, він не міг нічого сказати з цього приводу, бо не зауважував, щоб Джилмен блукав уві сні, і не мав жодного уявлення про дивну статуетку. Однак якось випадково Елвуд підслухав розмову Мазуревича з молодим франко-канадцем, що мешкає у кімнаті під Джилменом. Ті двоє ділилися побоюваннями щодо близької Вальпургієвої ночі — лишилося усього кілька днів, а ще обидва висловлювали жаль з приводу сумної долі бідолашного приреченого молодого джентльмена. Дероше, той самий хлопець, що живе під Джилменом, казав, що чує серед ночі кроки взутих і босих ніг, а ще якось бачив фіолетове світло в кімнаті Джилмена, коли серед ночі з острахом наблизився до його дверей і хотів глянути крізь замкову шпарину. Дероше зізнався Мазуревичу, що, побачивши те світло крізь щілину у потрісканих дверях, просто не насмілився підглядати. Ще сказав, що чув у кімнаті тихі голоси, але коли почав переповідати подробиці, його голосу вже майже не було чути.

Елвуд не здогадувався, що змусило цих легковірів пліткувати, однак припустив, що з одного боку, їхню уяву могло розбурхати те, що Джилмен до пізньої ночі не лягав спати і ходив уві сні, а з другого — близька передтравнева ніч, якої у народі традиційно побоювалися. Джилмен уночі розмовляє, це зрозуміло, і саме так Дероше дізнався про фіолетове світло, яке приходить до Джилмена уві сні: підслухав через шпарину. Цим простакуватим людям достатньо почути щось незвичайне, і вони будуть свято переконані, буцімто бачили це на власні очі. Що ж до плану дій, то Джилмену варто перебратися до кімнати Елвуда і не лишатися уночі самому. Елвуд, якщо тільки не проспить, будитиме Джилмена, щойно той почне розмовляти або вставати серед ночі з ліжка. Ще Джилмену треба якнайскоріше піти до лікаря, а тим часом статуетку зі спицями покажуть фахівцям у музеях і декому з викладачів — може, хтось із них знає, що воно таке, але доведеться сказати, що знайшли її у ящику для сміття. Ну, а Домбровському таки доведеться потруїти пацюків.

Підбадьорений співчутливим ставленням Елвуда, того дня Джилмен пішов на заняття. Він і далі відчував дивне тяжіння з боку невідомих небесних тіл, однак тепер доволі успішно йому опирався. Під час перерви він показав свою загадкову знахідку кільком професорам, які всі без винятку виявили велике зацікавлення, проте ніхто з них не зумів пролити світла на її природу або походження. Тої ночі Джилмен спав на кушетці, яку Елвуд попросив Домбровського поставити у своїй кімнаті на другому поверсі, і вперше за останні тижні не мав ніяких тривожних сновидінь. Однак його не відпускала лихоманка і так само дратували примовляння Мазуревича.

Протягом кількох наступних днів Джилмен був щасливий — майже всі прояви хвороби зникли. За словами Елвуда, він не розмовляв і не намагався вставати уві сні з ліжка; домовласник тим часом посипав отрутою всі закутки в домі. Викликали занепокоєння лише постійні балачки забобонних переселенців, у яких не на жарт розпалилася уява. Мазуревич постійно намагався всучити йому розп’яття і зрештою таки домігся свого, повідомивши, що воно освячене високоповажним отцем Іваніцьким. Дероше теж мав що сказати — він стверджував, що перші дві ночі після переїзду Джилмена до Елвуда в його тепер порожній кімнаті нагорі було чутно чиїсь тихі кроки. Полу Чойнському здавалось, що уночі він чув якісь звуки у коридорі та на сходах, а ще божився, що двері його кімнати намагалися тихенько відчинити. Своєю чергою, мадам Домбровська заприсяглася, що вперше після Дня усіх святих бачила Бурого Дженкіна. Було смішно всерйоз сприймати подібні небилиці, а тому Джилмен лишив дешеве металеве розп’яття висіти на ручці комода.

За три дні Елвуд із Джилменом обійшли всі музеї міста, намагаючись бодай щось дізнатися про дивний предмет зі спицями, однак без найменшого успіху. Втім, усі виявляли велику зацікавленість — незвичайний вигляд фігурки був неабияким викликом для допитливих учених. Одну з рук-променів статуетки відламали — для хімічного аналізу, результат якого і досі обговорюють наукові кола коледжу. Професор Еллері виявив присутність у незвичайному сплаві платини, заліза, телуру і ще принаймні трьох інших елементів з високою атомною вагою, яких не змогла ідентифікувати сучасна хімічна наука. Ці елементи не просто не були котримись із відомих елементів — вони не вписувались у порожні клітини періодичної таблиці, для них там не було місця. Ця таємниця до сьогодні залишається нерозгаданою, а сам незвичайний предмет представлено в експозиції музею Міскатонікського університету.

Уранці двадцять сьомого квітня у стіні помешкання, де гостював Джилмен, з’явилася нова пацюча діра, але Домбровський того ж дня забив її шматком бляхи. Отрута не дала сподіваного результату, бо шамотіння і метушня за стінами не послабились. Того вечора Елвуд десь затримався допізна, і Джилмен чекав на його повернення, він не хотів засинати на самоті у порожній кімнаті, особливо після того, як у вечірньому присмерку йому знову привиділася потворна стара, чий моторошний образ так неймовірно перекочував до його нічних видінь. Він не міг збагнути, що то за стара, що за істота гримотіла бляшанкою в купі сміття біля входу в занедбаний двір. Стара карга, схоже, помітила його і навіть нагородила злостивим поглядом — хоча, можливо, то лише так здалося.

Наступного дня обидва юнаки страшенно потомились і сподівалися, що з приходом ночі заснуть мертвим сном. Увечері вони мляво обговорювали заняття з математики, які цілковито і, на жаль, так небезпечно захопили Джилмена, просторікували про зв’язок між цією дисципліною і стародавньою магією та фольклором — і зв’язок цей здавався лиховісно вірогідним. Поговорили про стару Кезаю Мейсон, і Елвуд погодився, що у Джилмена були цілком обґрунтовані з наукового погляду підстави вважати, що ця жінка могла натрапити на досі невідому, однак дуже важливу інформацію. Потаємні культи, до яких належали відьми, нерідко оберігають і передають з покоління у покоління дивні таємниці забутих епох, а отже, жодним чином не можна відкидати можливість того, що Кезая володіла мистецтвом проходити крізь просторові портали. У традиційних легендах наголошується, що відьмі не можуть завадити матеріальні перепони, і хто скаже, що лежить в основі давніх історій про нічні польоти відьом на помелі?

Чи можна було сьогодні отримати такі ж можливості, спираючись на математичні дослідження? Це питання потребувало вивчення. Успіх у цій справі, додав Джилмен, може призвести до небезпечних і неочікуваних наслідків, адже хто здатний передбачити, що коїться у вимірах, які межують з нашим, проте зазвичай недосяжні? А з другого боку, перед нами відкриються величезні можливості. В окремих сферах Всесвіту часу може не існувати, і якщо комусь пощастить потрапити у таку сферу й залишитися в ній, він зможе жити безкінечно довго, не старіючи; організм у таких випадках не знатиме процесів метаболізму і розпаду, крім випадків, коли виникне потреба повернутися до рідного або якогось подібного простору. Або, скажімо, хтось міг би потрапити у позачасовий вимір і повернутися в якийсь віддалений період часу в історії Землі таким самим молодим, як і раніше.

Не можна сказати з достатньою певністю, чи хтось коли-небудь міг таке робити. Давні легенди з цього приводу туманні й двозначні, а в історичні часи усі спроби перейти заборонені межі ускладнювались необхідністю укладати неприродні й страшні союзи зі створіннями і посланцями інших світів. Тут виникає постать представника або посланця прадавніх таємних і страшних сил — «Чорного чоловіка» в культі відьмаків, Ньярлатотепа в Некрономіконі. А ще є непросте питання зі слабшими посланцями чи посередниками — псевдотваринами і дивними гібридами, яких легенди називають помічниками відьом. Коли Джилмен і Елвуд, яким уже давно хотілося спати, а не базікати, нарешті повкладалися, вони чули крізь сон, як Джо Мазуревич, що прийшов додому здорово хильнувши, відновив свої моторошні й несамовиті молитви.

Наступної ночі Волтер знову бачив уві сні фіолетове світло, а ще чув шарудіння і такі звуки, наче хтось точив зубами дерево. Потім йому здалося, що хтось незграбно торсає засувку у дверях, тоді він побачив, як, ступаючи по килиму, до нього підходить стара жінка із маленькою кудлатою звіриною. Обличчя старої розпашілося від нелюдського збудження, а маленька тваринка з жовтими іклами знущально посміювалась, вказуючи лапкою на обважніле і нерухоме тіло Елвуда на кушетці в протилежному кутку кімнати. Джилмена паралізував такий страх, що він навіть не спромігся закричати. Як уже бувало раніше, страхітлива стара баба вхопила юнака за плечі й, висмикнувши з ліжка, кинула у порожнечу. І знову перед ним коротким спалахом промайнули зяючі темні провалля, але вже наступної миті йому примарилося, що він опинився у темному, страшенно брудному і смердючому незнайомому провулку між рядами старих занедбаних будинків обабіч.

Перед ним стояв Чорний чоловік у мішкуватому балахоні — його він бачив у іншому сні, а трохи ближче стара жінка щось владно вимагала від Джилмена і робила страшні гримаси. Бурий Дженкін з грайливою відданістю терся об заляпані грязюкою ноги Чорного чоловіка. Праворуч од Джилмена темнів отвір прочинених дверей, туди Чорний мовчки показував рукою і туди карга потягла Джилмена за рукав піжами. За дверима з’явилися смердючі сходи, що жалібно зарипіли під ногами, і Джилмену на якусь мить здалося, що стара випромінює слабке фіолетове світло. Нарешті вони підійшли до дверей за сходами. Стара відьма поторсала засувку, прочинила двері, потім жестом наказала Джилмену чекати і зникла у чорній проймі.

Загострений слух юнака вловив якийсь здушений крик, а за мить стара повернулася, тримаючи в руках маленький безформний предмет, і кинула Джилмену, наче велівши його нести. Чари зруйнувала маленька дитина в руках і вираз її обличчя. Приголомшений так, що не міг навіть кричати, Джилмен стрімголов кинувся бігти рипучими сходами вниз і вискочив на брудну вулицю; тут на нього чекав Чорний чоловік, який схопив його і почав душити. Втрачаючи свідомість, Джилмен почув слабке пронизливе хихотіння схожого на пацюка ікластого гидомир’я.

Прокинувшись ранком двадцять дев’ятого квітня, Джилмен відчув, що тоне у безодні жаху. Щойно він розплющив очі, як зрозумів — сталося лихо, бо знову опинився у своїй старій кімнаті, де під дивним кутом сходилися похила стіна і стеля, і лежав на застеленому ліжку. Не знати чому в нього боліло горло; важко сівши на ліжку, він з наростаючим страхом побачив, що його ноги і вилоги піжамних штанів укриті засохлою грязюкою. Якийсь час він ніяк не міг пригадати, що сталося вночі, в одному сумніву не було: він знову ходив уві сні, а Елвуд занадто міцно спав, аби почути його кроки і спробувати зупинити. На підлозі лишилися численні брудні сліди, дивно лише, що вони не доходили до дверей. Що довше Джилмен дивився, то дивнішими вони видавалися, адже окрім тих, які він розпізнав як свої, на підлозі лишилися майже круглі відбитки меншого розміру — можна було б сказати, ніжок крісла або столу, якби не той факт, що більша їх частина була поділена на дві половинки. Окрім того, на підлозі було кілька дивних брудних пацючих слідів — од свіжої дірки до кімнати і назад. Джилмена охопили неймовірне збентеження і страх від думки про божевілля, коли він дочвалав до дверей і, відчинивши їх, побачив, що за ними немає жодного сліду. Що більше подробиць свого сну пригадував юнак, то дужчий страх його огортав, а тужливі молитви з першого поверху лиш додавали відчаю.

Спустившись до кімнати Елвуда, Джилмен з величезними труднощами розбудив його і почав переповідати свої пригоди, однак той не міг знайти жодного пояснення тому, що сталося. Де був Джилмен цієї ночі, як він дістався свого ліжка, не залишивши слідів у коридорі, і як у його помешканні в мансарді з’явилися брудні «відбитки ніжок» — усі ці питання лишалися без відповіді. А ще ж були темно-бузкові сліди у нього на шиї, наче Волтер намагався себе задушити. Він приклав руки до шиї, однак синці не відповідали розмірам його пальців. Поки друзі розмовляли, до них у кімнату зазирнув Дероше і повідомив, що перед світанком чув над головою якийсь страшенний грюкіт. Ні, одразу після полуночі на сходах нікого не було, проте близько того часу він, здається, чув легкі кроки у мансарді, а ще скрадливий поступ на сходах, і це йому дуже не сподобалося. Дероше додав, що для Аркгема настала дуже погана пора, а тому молодому джентльменові було б краще вдягти хрестик, що його дав Джо Мазуревич. Навіть удень може бути небезпечно, бо на світанку в домі лунали дивні звуки — дуже схожі на дитячий плач, який урвався, наче хто силоміць змусив дитину замовкнути.

Джилмен увесь ранок просидів на лекціях, одначе ніяк не міг зосередитися на навчанні. Юнака охопило передчуття чогось недоброго — здавалося, його підстерігає якийсь нищівний удар. Опівдні Волтер пообідав в університетській їдальні; очікуючи на десерт, узяв із сусіднього столика залишену кимось газету. Джилмен так і не скуштував десерту, бо допис на першій шпальті газети змусив його скам’яніти і відчути слабкість, він спромігся лише розплатитися і почвалати до кімнати Елвуда.

Газета повідомляла, що минулої ночі в районі Орнової пристані зник дворічний син місцевої пралі Анастасії Волейкової. Як з’ясувалося, мати дитини якраз чогось подібного і боялася, однак пояснювала свої страхи так химерно, що ніхто не сприймав їх усерйоз. За її словами, з початку березня вона у тих місцях подеколи бачила Бурого Дженкіна, з гримас і хихотіння якого вона зрозуміла, що її маленького Ладісласа обрали за жертву для страшного шабашу Вальпургієвої ночі. Вона попросила свою сусідку Мері Чанекову залишитися ночувати в її кімнаті, аби захистити дитину, але та побоялася. Не було сенсу звертатися до поліції, адже полісмени не вірять у такі речі. Скільки вона пам’ятає, тут щороку викрадають дітей. Її приятель Піт Стовацький теж не захотів допомогти: дитина, мовляв, йому тільки заважала.

Але що змусило Джилмена обливатися холодним потом, то це повідомлення про двох гультяїв, що проходили повз пристань саме після полуночі. Ті двоє визнали, що були напідпитку, однак божилися, що бачили, як троє дуже дивно вбраних людей крадькома завернули у темний провулок. За їхніми свідченнями, ті троє були: величезний негр у балахоні, дрібненька бабця в якомусь дранті і білий молодик у піжамі. Стара тягла за собою молодика, а під ногами у негра крутився забрьоханий ручний пацюк.

Увесь день Джилмен просидів заціпенівши, у такому стані його і застав Елвуд, який повернувся додому, уже знаючи з газет про цю подію і зробивши невтішні висновки. Тепер жоден з приятелів не мав сумніву, що вони опинились у вирі дуже серйозних і страшних подій. Між нічними жахіттями й об’єктивною реальністю виникали якісь страшні й немислимі зв’язки, і лиш постійна пильність могла відвернути ще більший жах. Рано чи пізно Джилмену доведеться звернутись до лікаря, але краще не зараз, коли всі газети пишуть про викрадення дитини.

Залишалося цілком незрозумілим, що сталося насправді, і Джилмен з Елвудом пошепки обмінювались найнеймовірнішими припущеннями з цього приводу. Чи могло бути так, що Джилмен несвідомо досяг більшого у вивченні простору і його вимірів? Чи міг він переходити з нашої планети до інших світів, про які ніхто не мав жодного уявлення? Де він міг бути — якщо взагалі десь перебував — у ті ночі диявольських підступів? Ревіння темної безодні — зелений схил пагорба — тераса виграє барвами веселки — потяг до незнаних зірок — нестримний чорний вихор — Чорний чоловік — брудний завулок і сходи — стара відьма і маленьке кошлате страхіття — скупчення бульбашок і маленький багатогранник — дивна засмага — рана на зап’ястку — незрозуміла статуетка — брудні ноги — сліди від пальців на горлі — страхи й вигадки забобонних іммігрантів — що усе це могло означати? Як це взагалі може укластися в уявлення здорової людини?

Уночі ніхто з них не зумів заснути, але наступного ранку обоє пропустили заняття і подрімали. Настало тридцяте квітня, після заходу сонця мав початися безбожний Шабаш, якого так боялися місцеві старожили і забобонні чужинці. Мазуревич прийшов додому о шостій і розповів, як люди з фабрики шепотілися, що Вальпургієва оргія має відбутися в темному байраку за пагорбом Медоу-Гілл, де серед пролисини стоїть стародавній білий камінь. Дехто навіть радив поліції шукати дитину Волейкової саме там, однак ніхто не вірив, що полісмени дослухаються до таких підказок. Джо наполіг, аби «бідолашний молодий джентльмен» повісив на шию розп’яття на металевому ланцюжку, і Джилмен, аби заспокоїти чоловіка, начепив хрестик та сховав його під сорочкою.

Пізнього вечора, приспані ритмічними молитвами Мазуревича, обидва студенти куняли у кріслах. Джилмен майже заснув, але, схоже, його навдивовижу гострий слух вловив якісь ледь чутні моторошні відголоски за звичними звуками старого будинку. Його пройняли якісь нездорові спогади про вичитане в Некрономіконі та Чорній книзі Азатота, і він спіймав себе на тому, що розгойдується і відбиває такт під блюзнірські ритми найнечестивіших ритуалів шабашу, ритми, що беруть початок з-за меж того, що ми називаємо часом і простором.

Раптом він зрозумів, до чого дослухається — до сатанинських наспівів зі свята у далекій чорній долині. Звідки він міг так добре знати, що буде у них далі? Звідки було йому знати, в яку саме мить Нагаб з її вірним помічником мають внести слідом за чорним півнем і чорним козлом наповнену по самі вінця кров’ю чашу? Джилмен помітив, що Елвуд заснув, і спробував окриком його розбудити, однак щось наче заціпило йому рота, він більше не володів собою. Невже він все-таки розписався у книзі Чорного чоловіка?

А потім його гарячковий, неможливо гострий для звичайної людини слух вловив якісь нові слабкі звуки, принесені вітром. Звуки пролетіли не одну милю через поля й гори, та він все одно їх упізнав. Певно, уже розкладали вогнища, і танцюристи готувались до танцю, то як він міг не піти? Що за дивна сила володіла ним? Математика — фольклор — ветхий будинок — стара Кезая — Бурий Дженкін… І тут він помітив, що неподалік його кушетки у стіні пацюки прогризли нову діру. Інший звук перекривав далекі наспіви і молитви Джо Мазуревича поблизу — хтось обережно, але наполегливо шкрябав за дерев’яною стіною; Джилмен тільки сподівався, що світло не погасне. І тут з пацючої нори вигулькнула ікласта бородата мордочка, як нарешті зрозумів Джилмен, то була страхітлива і водночас карикатурна подоба обличчя старої Кезаї, і тої ж миті він почув, як хтось тихенько вовтузиться під дверима.

Простір перед Джилменом вибухнув криком нескінченного мороку безодні, він почувався безпорадним у потоці безформної маси веселкових пухирців. Попереду мчав маленький мінливий багатогранник, а збурену порожнечу пронизували звуки, які наздоганяли один одного і лунали дедалі гучніше: здавалося, їх звуковий малюнок провіщав якусь невимовну і нестерпну кульмінацію. Схоже, Джилмен знав, що має бути далі — дивовижний вибух ритму Вальпургієвої ночі, у космічному тембрі якої звучать первісні витоки простору-часу, заховані у глибинах матерії; часом він проривається назовні ритмічним відлунням, яке непомітно проникає до кожного шару буття і робить страхітливо значущими моторошні періоди існування світів.

За мить усе зникло. Джилмен знов опинився у залитій фіолетовим світлом тісній кімнатці зі склепінчастою стелею, похилою підлогою, низькими шафками зі стародавніми книжками, лавою і столом, з чудернацькими предметами і трикутним провалом під стіною. На столі лежало крихітне біле тільце — роздягнений непритомний малюк, а з протилежного боку стояла потворна карга і тримала у правій руці блискучий ніж з незвичайним руків’ям, а в лівій — оздоблену химерним орнаментом дивної форми чашу з білого металу із вигадливими ручками. Відьма хрипко промовляла незрозумілою мовою якесь заклинання — щось подібне Джилмен наче зустрічав у Некрономіконі.

Коли Джилмен нарешті зміг усе чітко бачити, стара відьма нахилилася вперед і простягла через стіл порожню чашу. Тіло не корилося юнакові, тож він схилився над столом і узяв чашу обома руками, зауваживши подумки, що вона досить легка. Тої ж миті з чорного трикутника нагору видерся потворний Дженкін. Відьма жестом показала Джилмену, як тримати чашу, а сама підняла незвичайний великий ніж над безпорадною маленькою жертвою так високо, як лиш могла сягнути правою рукою. Кошлатий звір підхопив слова ритуалу верескливим голосом, і відьма щось прохрипіла у відповідь. Джилмен відчув, як гостра відраза пробивається крізь товщу душевного й емоційного заціпеніння, і легка металева чаша у його руках затремтіла. Ще за мить рух ножа, що опускався донизу, розвіяв закляття, чаша брязнула на підлогу, а руки Джилмена простягнулися вперед — зупинити страшне діяння.

За мить, він обігнув стіл, вирвав ніж з пазурів старої відьми і пожбурив його у вузьку трикутну щілину. Втім, майже одразу становище різко змінилося: страхітливі кігті старої уп’ялися в його шию, а посічене зморшками обличчя спотворила гримаса люті. Джилмен відчув як ланцюжок дешевого розп’яття врізався у шию, і у відчаї подумав, чи не вплине хоч якось вигляд хрестика на потвору. Стара мала нелюдську силу, але Джилмен таки зумів занімілими руками розірвати ланцюжок і витягти з-під сорочки металеве розп’яття.

Побачивши хрестик, перестрашена відьма запанікувала, її руки настільки ослабли, що Джилмен спромігся їх відкинути. Волтер вивільнився від її хватки і майже встиг підтягти каргу до краю трикутного отвору, але до старої повернулися сили, і вона знову вчепилася в його шию, та не встигла збагнути, що збирається робити юнак, як той обкрутив навколо відьминої шиї ланцюжок розп’яття і здушив так, що жінка не могла дихати. Коли стара сіпалася в останніх конвульсіях, Джилмен відчув, як хтось кусає його за ногу — на допомогу старій прийшов Бурий Дженкін. З усієї сили копнувши ногою, хлопець скинув тварюку в отвір і десь далеко внизу почув її вереск.

Джилмен не знав напевне, чи убив стару відьму — вона лишилася лежати там, де впала. Він повернувся до столу і мало не збожеволів — Бурий Дженкін, маючи сильні і спритні лапи, не марнував часу, поки відьма намагалася задушити Джилмена. Зусилля Волтера були марними — те, що не зробив гострий ніж, зробили жовті ікла, прокусивши маленьку руку, і чаша з підлоги повернулася на стіл, тепер вона була наповнена кров’ю і стояла біля непорушного крихітного тільця.

У своєму видінні безмежно далеко Джилмен чув диявольські ритми літургії Шабашу і знав, що десь там має бути Чорний чоловік. Плутані спогади змішалися з математичними формулами, і Джилмен сподівався, що з його підсвідомості не стерлися потрібні кути і він повернеться до нормального світу — вперше самостійно, без сторонньої допомоги; Волтер точно знав, що перебуває у забитій частині горища над своєю кімнатою, але не був певен, що зуміє пробитися через підлогу або давно закладені двері. До того ж, чи не перейде він просто з примарної кімнатки до примарного ж будинку — викривленої подоби справжнього, до котрого він прагне повернутись? Після усього пережитого навряд чи Джилмен був спроможний відрізнити видіння від реальності.

Було страшно долати темні безодні, що вібрували від диких ритмів Вальпургієвої ночі, де йому доведеться почути те колись притишене пульсування космосу, якого він так боявся. Навіть тепер Джилмен відчував жахливу низьку вібрацію, ритм якої знав надто добре. Під час шабашу ритм завжди посилюється і сягає інших світів, аби прикликати утаємничених на загадкові ритуали. Чи не половина наспівів шабашу заснована на цих випадково почутих пульсаціях, чия безмежна космічна повнота непідвладна людському вуху. А ще Джилмен не знав, чи може він довірити інстинкту переміщення у потрібне місце. Як він може знати, що не опиниться на схилі залитого зеленим світлом пагорба, на далекій планеті, на мозаїчній терасі над містом монстрів з мацаками десь поза межами галактики, або у чорних спіральних вихорах на краю порожнечі Хаосу, де панує безжальний султан демонів Азатот?

Саме тоді, коли Джилмен наважився зробити стрибок у простір, фіолетове світло згасло, і він опинився у цілковитій темряві. Для відьми — старої Кезаї — Нагаб — це мало означати смерть. І тут йому здалося, що до віддаленого співу шабашу і вищання Бурого Дженкіна у темряві внизу додалося нове, ще несамовитіше завивання. Джо Мазуревич — його молитви проти Повзучого Хаосу перетворилися на нестямний переможний вереск — насмішкувата реальність влилася у вир хворобливого сну — Йя! Шуб-Ніґґурат! Козел з Тисячею Молодих…

Джилмена знайшли задовго до сходу сонця на підлозі горішньої кімнати з незвичайними кутами: нелюдський зойк підняв на ноги Дероше, Чойнського, Домбровського і Мазуревича, розбудив навіть Елвуда, що спав мертвим сном у себе в кріслі. Джилмен був живий і лежав на підлозі непритомний із широко розплющеними очима. У нього на шиї були сліди чиїхось безжальних пальців, а на лівій гомілці — слід глибокого укусу щура, одяг геть розхристаний, розп’яття Джо зникло. Елвуд тремтів і боявся навіть думати, у що вилилася сновидність його друга цього разу. Мазуревич був приголомшений «знаменням», яке, за його словами, побачив у відповідь на свої молитви, і почав ревно хреститися, коли почув метушню і писк пацюків за похилою стіною.

Коли Джилмена уклали на кушетку в кімнаті Елвуда, то викликали доктора Малковського, місцевого лікаря, який не плескатиме язиком, коли не слід. Він зробив Волтеру два уколи, той притих і наче задрімав. Протягом дня юнак подеколи приходив до тями і плутано нашіптував Елвуду свої останні сни. Процес одужання проходив тяжко, і з самого початку стала очевидною нова біда.

Джилмен, чий слух ще донедавна був надзвичайно гострим, тепер геть оглух. Спішно викликаний вдруге доктор Малковський пояснив Елвуду, що обидві барабанні перетинки Джилмена лопнули, наче під впливом звуку такої інтенсивності, яку годі уявити, а тим паче — витримати. Як подібний звук міг лунати впродовж кількох останніх годин і не підняти на ноги всю долину Міскатоніка, не міг сказати навіть такий добрий фахівець, як лікар Малковський.

Хоча Елвуд спілкувався з Джилменом тільки записками, їм вдалося порозумітися. Обидва не знали, як поставитись до цієї сумнівної справи, і вирішили, що буде краще не думати про неї взагалі; втім, обоє погодилися, що варто якомога швидше покинути цей проклятий будинок. Вечірні газети вийшли з розповідями про те, як удосвіта поліція розігнала загадкове збіговисько у долині Медоу-Гілл; згадали також, що білий камінь у тій місцевості є об’єктом багатовікових забобонів. Нікого не заарештували, однак серед розбишак бачили велетенського негра. В іншому дописі зазначалося, що жодних слідів зниклого Ладісласа Волейка не виявлено.

Найгірше сталося наступної ночі, і Елвуд ніколи цього не забуде — через нервове потрясіння йому довелося навіть до кінця семестру припинити навчання у коледжі. Тоді йому здалося, що весь вечір за стіною метушилися щури, однак він не надто на те зважав. А потім, коли юнак уже бачив десятий сон, пролунали нелюдські крики. Елвуд скочив з ліжка, увімкнув світло і прожогом кинувся до Джилмена. Той нестямно волав, наче його діймали пекельні муки, і звивався всім тілом; на ковдрі з’явилася і почала збільшуватися кривава пляма.

Елвуд не наважився торкнутися свого друга, і поступово зойки та конвульсії припинилися. На той час Домбровський, Чойнський, Дероше, Мазуревич і пожилець з горішнього поверху товпилися у дверях кімнати, а дружину домовласник відрядив видзвонити доктора Малковського. Всі присутні зойкнули, коли раптом з просякнутої кров’ю постелі вискочило щось схоже на пацюка і стрімголов кинулося до свіжої діри поруч із кушеткою. Коли лікар приїхав і стягнув закривавлену білизну з тіла хворого, виявилося, що Волтер Джилмен мертвий.

Було б просто не по-людському вигадувати, що могло вбити Джилмена. У тілі прогризли справжню нору — хтось виїв хлопцеве серце. Домбровський був у відчаї через неможливість здихатися пацюків, тому відмовився від надії здати будинок в оренду і за тиждень разом із усіма давніми постояльцями перебрався до не менш убогого, але не такого старого будинку на Волнат-стріт. Нескоро вдалося заспокоїти Джо Мазуревича, бо пригнічений майстер не просихав, постійно щось скімлив і белькотів про привидів та інші страхіття.

Тої останньої страшної ночі Джо довго роздивлявся криваві пацючі сліди від кушетки Джилмена до діри у стіні. На килимі їх майже не було видно, однак між краєм килима і плінтусом залишався невеликий шматок голої підлоги. Там Мазуревич знайшов щось жахливе — або думав, що знайшов, — адже ніхто з ним не погоджувався, хоча сліди були щонайменше незвичайні. Сліди на підлозі справді відрізнялися від звичайних пацючих, але навіть Чойнський та Дероше не погоджувалися, що вони схожі на відбитки чотирьох крихітних людських ручок.

Будинок цей більше ніколи не винаймали. Щойно виїхали постояльці, він почав занепадати: його уникали і через давню лиху славу, і через страшенний сморід. Можливо, отрута Домбровського нарешті подіяла, бо невдовзі після його від’їзду будинок перетворився на справжній головний біль для сусідів. Представники санітарної інспекції встановили, що сморід іде від забитих порожніх приміщень над стелею і поруч зі східною частиною мансарди, і припустили, що там повно дохлих пацюків. Утім, на думку інспекторів, не варто було марнувати часу і розбирати перестінки для дезінфекції забитих приміщень, позаяк сморід найближчим часом має минути сам по собі, та й місцина була не із тих, де надто переймаються санітарними нормами. І справді, місцеві нерідко розповідали, що з початком травня та після Дня всіх святих відчували страшенний сморід з горища відьминого дому. Сусіди звикли нарікати на таку незручність, і вона стала ще одним доказом лихої слави цього місця. Врешті-решт міська влада оголосила будівлю непридатною для проживання.

Сновидінь Джилмена і всього, що з них випливало, так і не зуміли пояснити. Елвуд, чиї думки про описані події близькі до божевілля, восени повернувся до коледжу, а в червні наступного року закінчив навчання. Він спостеріг, що у місті майже припинилися балачки про привидів і що після смерті Джилмена не було ніяких чуток про появу старої Кезаї або Бурого Дженкіна. Щоправда, подейкували про дивні звуки у покинутому будинку, але про це говорили стільки, скільки стоїть сам дім, а коли подальші події дали поштовх новим розмовам про старі жахи, Елвуда, на щастя, у місті не було. Звісно, він пізніше про все дізнався і невимовно мучився від здогадів і чорних думок, однак це було не так погано, як перебувати тієї миті поруч чи побачити все на власні очі.

У березні 1931 року потужний буревій зірвав дах і зруйнував димар порожнього дому, і купа битої цегли, почорнілої і вкритої мохом дранки, гнилих дощок і балок обвалилася на горище, а далі — всередину будинку. Увесь горішній поверх був завалений уламками, але ніхто і не думав прибирати сміття, допоки не настане час зносити ветху споруду. Ця мить настала наприкінці грудня, коли кімнату Джилмена розчищали кілька неохочих і настраханих робітників, отоді й поповзли різні чутки.

Серед купи сміття, що обвалилося крізь похилену стелю, робітники знайшли кілька предметів і негайно викликали поліцію. Полісмени, своєю чергою, мусили викликати слідчого і вчених з університету. Знайшли кістки — роздроблені й потрощені, однак, поза сумнівом, людські і вочевидь нещодавнього походження. Це відверто суперечило тому факту, що з’явитися вони могли лише з низенької комірчини із похиленою підлогою на горищі, до якої впродовж багатьох років не заходила жодна людина. Коронер зробив висновок, що частина кісток належала дитині, а решта — знайдена разом із напівзогнилими клаптиками тканини бурого кольору — невисокій на зріст згорбленій літній жінці. Ретельні пошуки серед уламків дозволили знайти багато крихітних кісток щурів, яких зачавило під час обвалу, а також і давніші пацючі кістки, потрощені чиїмись іклами так дивно, що це не могло не стати предметом палких суперечок і припущень.

Серед іншого знайшли фрагменти багатьох книжок і паперів упереміш із жовтуватим порохом, на який перетворились іще давніші папери та книжки. Усі ті фрагменти стосувалися чорної магії у її найстрашніших і найбільш незвичайних проявах, і очевидно нещодавнє походження декотрих знахідок дотепер є не меншою загадкою, аніж знайдені там людські кістки. Ще більша загадка — нерозбірливий архаїчний почерк на більшості паперів, один і той самий, хоча, судячи з водяних знаків та стану, їх писали протягом щонайменше 150–200 років. Утім, для багатьох найзагадковішими є знайдені серед уламків дивні предмети незрозумілого походження, чию форму, матеріал, спосіб виготовлення і призначення не вдалося розпізнати — якісь понівечені більше, якісь менше. Один з таких предметів викликав глибоке зацікавлення у викладачів університету — дуже пошкоджена дивовижа, цілком подібна до іншої, переданої Джилменом до музею коледжу. Відрізнялась вона тим, що була більшого розміру, виготовлена з якогось незвичайного блакитного каменю, а не з металу, і мала п’єдестал з ієрогліфами, які поки що не вдалося розшифрувати.

Археологи з антропологами і далі намагаються витлумачити дивні накреслення, вирізьблені на розбитій чаші з легкого металу, на внутрішній поверхні якої виявили зловісні руді патьоки. Іммігранти і довірливі бабусі просторікують про знайдене серед уламків нікелеве розп’яття сучасної роботи на розірваному ланцюжку. Вражений Джо Мазуревич впізнав у ньому те, яке він кілька років тому дав бідолашному Джилмену. Дехто вважає, що хрестик притягли на закрите горище пацюки, інші припускають, що він увесь цей час лежав на підлозі в якомусь кутку кімнати, де колись жив юнак. Але дехто, серед них і сам Джо, висуває настільки дикі й фантастичні теорії, що й не варто говорити.

Коли зруйнували похилу переділку в кімнаті Джилмена, у закритому трикутному приміщенні між кімнатою і північною стіною будинку виявилося значно менше уламків, ніж можна було сподіватися, навіть якщо брати до уваги невеликі розміри цього закапелку, але те, що товстим шаром устилало підлогу, сповнило робітників непідробним жахом. Коротше кажучи, підлога приміщення була справжнім склепом, устеленим кістками маленьких дітей — деякі доволі свіжі, але чимало було неймовірно давніх, майже цілком зотлілих. На товстому шарі кісток лежав притрушений сміттям величезний ніж старовинної роботи, декорований чудернацьким вишуканим орнаментом.

Знахідка, виявлена серед уламків і затиснута між дошкою і уламком зруйнованого димаря, викликала в Аркгемі більше подиву, прихованого страху і відверто забобонних балачок, аніж будь-що у цьому проклятому будинку з привидами. Знахідкою був частково зотлілий кістяк величезного пацюка, незвичайна будова якого продовжує викликати палкі суперечки і стримані коментарі викладачів кафедри порівняльної анатомії Міскатонікського університету. Широкому загалу майже нічого не було відомо про цей скелет, але робітники, які його знайшли, пошепки переповідали про клапті довгого бурого хутра, яке вціліло на кістках.

За чутками, крихітні лапки були пристосовані для хапання, що більше притаманне мавпі, аніж пацюку, а невеличкий череп зі страшними жовтими іклами — геть нестандартної форми і під певним кутом нагадує радше пародію на череп людини. Натрапивши на це блюзнірське диво, робітники зі страхом перехрестилися, а пізніше поставили свічки у костьолі святого Станіслава — дякуючи за те, що ніколи більше не почують гострого лиховісного хихотіння з відьминого дому.

Потвора на порозі

I

Так, це правда, я вгатив шість куль у голову свого найкращого друга, але цією розповіддю сподіваюся довести, що убив його не я. Попервах мене вважатимуть навіженим — навіть більшою мірою, ніж того, кого я застрелив у палаті Аркгемської божевільні. Згодом дехто з читачів зважить наведені мною докази, зіставить їх із відомими фактами і запитає себе: чи ж міг я вважати інакше після того, як перед моїми очима, на порозі постав доказ того страхіття, те створіння?

Я вважав справжнім божевіллям неймовірні події, учасником яких мені довелося бути. Навіть тепер я питаю себе, чи не задурили мені голову, чи я, зрештою, сам не збожеволів? Я не знаю — але інші можуть розповісти чимало дивних речей про Едварда й Оснату[155] Дербі; намагаючись пояснити обставини того останнього жахливого візиту, здалися навіть уперті полісмени. Ні, вони висували припущення про чийсь злий жарт або спроби залякування з боку вцілілих фанатиків, хоча у глибині душі й розуміли, що істина просто неймовірна і значно страшніша.

Отже, свідчу, що я не вбивав Едварда Дербі. Я радше помстився за нього і тим самим очистив землю від породження пекла, яке могло наслати на людство незліченні жахи, якби лишилося жити. Зовсім поруч із нашими шляхами пролягають чорні манівці світу тіней, і подеколи звідти до нас прориваються лихі душі. Коли таке трапляється, втаємничений має дати відсіч, не дбаючи про наслідки.

Я знав Едварда Пікмана Дербі усе своє життя. Він був на вісім років молодший за мене, але як на свій вік дуже розвинений, тож коли мені виповнилося шістнадцять, а йому вісім, між нами виявилося багато спільного. Це була диво-дитина, яких мені ще не доводилося зустрічати: вже у семирічному віці він складав похмурі, фантастичні вірші, які дивували і водночас лякали його наставників. Імовірно, домашня освіта й усамітнення зумовили його дочасний розквіт. Єдина дитина в родині, Едвард мав фізичні вади, що змушувало батьків надміру ним опікуватися і весь час тримати біля себе — хлопцю не дозволяли гуляти без супроводу, тому дуже нечасто він мав нагоду вдосталь погратися з іншими дітьми. Поза сумнівом, усе це сприяло виникненню у хлопця незвичайного і потаємного внутрішнього світу, тільки в уяві він давав собі волю.

В усякому разі, підлітком він мав не по літах багаті й водночас химерні знання, а його невимушена манера віршувати мене просто зачаровувала, хоч я і був старшим. Приблизно в ту пору у мене виник потяг до дещо гротескного мистецтва, і я знайшов у дитині на диво споріднену душу. Причиною нашої любові до світу дивовиж і тіней стало, поза сумнівом, давнє і ветхе, невловимо моторошне місто, в якому ми жили — проклятий відьмами, овіяний давніми легендами Аркгем з його безладно нагромадженими, провислими мансардами і щербатими георгіанськими балюстрадами, що снять минулими століттями понад плескотом вод Міскатоніка.

Час плинув, і я захопився архітектурою, відмовившись від задуму ілюструвати книжку демонічних Едвардових віршів, проте це не зашкодило нашій дружбі. Незвичайний геній молодого Дербі і надалі вражаюче розвивався, і на вісімнадцятому році життя юнак видав збірку моторошної лірики під назвою «Азатот та інші жахи», викликавши справжню сенсацію. А ще він жваво листувався із сумнозвісним поетом-бодлеріанцем Джастіном Джефрі[156], що написав «Людей з Моноліту» і помер 1926 року в божевільні, заходячись криком після відвідин зловісного угорського селища із дуже лихою славою.

Що стосується самостійності, то з огляду на постійне усамітнення в суто практичних питаннях молодий Дербі був геть безпорадний. Стан його здоров’я поліпшився, однак через дитячу звичку до залежності від надміру турботливих батьків він ніколи не подорожував без супроводу, ніколи самостійно не ухвалював рішень, не наважувався брати на себе відповідальності за будь-що. Швидко стало цілком очевидним, що він ніколи не зможе вести боротьби на рівних чи то у бізнесових, чи то у професійних питаннях, але родинні статки дозволяли ставитися до цього по-філософському. Досягнувши зрілості, Едвард зберіг оманливо хлопчачі риси: світловолосий і синьоокий, із завше свіжим напівдитячим обличчям, на якому майже неможливо було розгледіти щось схоже на вуса, попри всі намагання їх відростити. У нього був тихий і м’який голос; легке життя і відсутність фізичних навантажень наділили його радше дитячою пухлістю, ніж дочасною чоловічою огрядністю. Маючи чималий зріст і привабливе обличчя, він міг би стати неабияким ловеласом, якби сором’язливість не змушувала його до усамітнення і винятково книжного товариства.

Щоліта батьки возили Дербі за кордон, де він швидко нахапався європейських поглядів на мислення та самовираження. Багато в чому Дербі був подібний до По, з часом дедалі більше схиляючись до декадентства, інші ж мистецькі течії та напрями його майже не цікавили. У ті дні ми з ним частенько дискутували. На ту пору я уже закінчив Гарвардський університет, пройшов практику в одного бостонського архітектора, одружився і повернувся до Аркгема працювати за фахом. Оселився я у родовому гнізді на Солтонстол-стріт — за порадою лікарів мій батько перебрався до Флориди. Едвард навідував мене мало не щовечора і дуже швидко став зовсім своїм. Дербі мав притаманну лиш йому манеру дзвонити або стукати у двері, це стало справжнім кодовим сигналом, і щодня після вечері я дослухався, чи не пролунають три короткі удари і після короткої паузи — ще два. Значно рідше у гості до нього приходив я і заздрісно роздивлявся незнайомі фоліанти його бібліотеки; щораз їх ставало все більше.

Дербі навчався у Міскатонікському університеті в Аркгемі, позаяк батьки нізащо не хотіли його далеко відпускати. Він вступив до університету у шістнадцять і за три роки здолав повний курс, зосередившись на англійській та французькій літературі і отримавши високі оцінки з решти дисциплін, за винятком математики та інших точних наук. Він майже не спілкувався зі студентами, хоча з певною заздрістю кидав погляди на зухвалих і «богемних» типів, поверхово «розумну» мову і безглузде іронічне позування яких намагався копіювати і чию сумнівну поведінку по можливості наслідував.

Сам же він став майже фанатичним шанувальником потаємних магічних знань, втілених у книгах, які прославили бібліотеку Міскатонікського університету. Постійний мешканець царства фантастичного і незвичайного, він тепер поринув у безодню рун і загадок, залишених легендарною даниною, аби чи то наставляти, чи то морочити нащадкам голови. Він прочитав страхітливу Книгу Ейбона, Потаємні культи фон Юнтца, заборонений Некрономікон божевільного Альхазреда, хоча жодним словом не прохопився про це перед батьками. Едвардові було двадцять, коли у мене народився син, єдине моє дитя, і, здається, йому було приємно дізнатися, що на його честь я назвав новонародженого Едвардом Дербі Аптоном.

У двадцять п’ять Едвард Дербі уже був високоосвіченою людиною, доволі відомим поетом і фантастом, хоча брак зв’язків та відповідальності уповільнювали його літературне зростання, робили твори вторинними і надміру книжними. Я був, мабуть, його найближчим другом і знаходив у ньому невичерпне джерело тем для роздумів, а він ішов до мене за порадою у тих випадках, коли не хотів звертатися до батьків. Він залишався самотнім — не так через свої природні нахили, як внаслідок сором’язливості, інертності й батьківської опіки — і виходив на люди вкрай рідко і ненадовго. Коли почалася війна, він лишився вдома через слабке здоров’я і вроджену нерішучість, а я вирушив у Плеттсбурґ по офіцерський патент, хоча так і не потрапив за океан.

Минуло кілька років. Мати Едварда померла, коли йому виповнилося тридцять чотири, і впродовж кількох місяців він був цілковито недієздатним через якусь дивну душевну недугу. Батько повіз його до Європи, і там йому вдалося позбутися хвороби без жодних видимих ускладнень. Потому його, як видається, охопило дивне збудження, наче він зрадів частковому звільненню своєї душі від якогось невидимого тягаря. Попри вже доволі поважний вік, Дербі почав учащати до «більш прогресивних» університетських кіл і брав участь у доволі сумнівних заходах; одного разу йому навіть довелося заплатити чималі відкупні (гроші він позичив у мене), аби приховати цю халепу від батька — непевні чутки і перешіптування про одну університетську компанію вражали неймовірністю. Подейкували навіть про чорну магію та інші геть неправдоподібні речі.

II

Оснату Вейт Едвард зустрів у тридцять вісім. За моїми розрахунками, їй тоді виповнилося двадцять три, вона відвідувала спеціальний курс середньовічної метафізики в Міскатонікському університеті. Донька мого приятеля познайомилася з нею раніше — в коледжі Голла у Кінгзпорті — і намагалась уникати через її сумнівну репутацію. Осната була чорнява, невисока на зріст, гарненька, хоч і мала дещо витрішкуваті очі, проте аж надто вразливих людей щось у ній відштовхувало. Втім, уникати Оснати великою мірою змушували її походження і дивні розмови. Вона була з інсмутських Вейтів, а вже давно ходили страшнуваті пересуди про напівзруйнований і покинутий людьми Інсмут[157]. Подейкували про якісь жахливі угоди 1850 року і про «не зовсім людей», які народжувались у давніх родинах цього занепалого рибальського містечка — лишень старожили-янкі здатні були вигадувати такі легенди і розповідати їх з належною таємничістю.

Лиху славу Оснати підкріплював той факт, що була вона дочкою Ефраїма Вейта і народилася від цього старигана і нікому не відомої дружини, яка завжди ховала обличчя. Ефраїм жив у ветхому домі на Вашинґтон-стріт в Інсмуті, і ті, хто бачив цю оселю (мешканці Аркгема намагались, по можливості, якомога рідше бувати у тих місцях), стверджували, що вікна горища забиті дошками, а в присмерку з будинку долинають якісь дивні звуки. Свого часу старий мав неабиякий хист до магії і, як казали місцеві, міг за бажанням здійняти або вгамувати шторм. Я бачив його лиш раз або двічі у юнацькі роки, коли він приїжджав до Аркгема погортати книги із закритих фондів університетської бібліотеки, і тоді мені дуже не сподобалося його схоже на вовче, демонічне обличчя із сплутаною сивою бородою. Він помер, геть втративши розум, за вельми загадкових обставин — саме перед тим, як його донька (згідно із заповітом, її опікуном мав стати директор школи) вступила до школи Голла, але Осната була його ревною ученицею і часом виглядала майже так само лиховісно.

Коли поповзли чутки про знайомство Едварда з Оснатою Вейт, мій приятель, дочка якого знала Оснату по школі, розповів про неї чимало цікавого. У школі Осната вдавала із себе мало не чарівницю, і начебто могла насправді робити дивовижні речі. Вона твердила, що здатна викликати громовицю але її неспростовно успішні демонстрації зазвичай пов’язували з незвичайним даром передбачення. Тварини її відверто не любили, ледь помітним порухом правиці вона могла змусити собаку вити. Часом вона виявляла знання наук та мов — виняткові і навіть шокуючі як на юну дівчину, могла налякати однокласників, криво усміхнувшись або підморгнувши, і, здавалося, ставилася до своїх витівок з глузливо-непристойним сарказмом.

Найдивовижнішими були незаперечні випадки її впливу на інших — поза сумнівом, вона була природженою гіпнотизеркою. Уп’явшись очима в котрогось із однокласників, вона нерідко викликала в останнього чітке відчуття обміну, наче його душа на якусь хвильку вселялася у тіло чаклунки і могла споглядати своє тіло збоку, очі жертви при тому починали блищати й вилазити з орбіт, набуваючи цілком чужого для себе виразу. Осната нерідко вела розмови про природу свідомості та її незалежність від фізичної оболонки — або щонайменше від процесів життя фізичної оболонки. Вона просто божеволіла від того, що народилася не чоловіком, бо вважала, що чоловічий мозок має унікальну і надпотужну космічну силу. Якби вона мала чоловічий мозок, твердила Осната, змогла б не лише зрівнятися, але й перевершити свого батька в умінні підкоряти невідомі сили.

Едвард познайомився з Оснатою на збіговиську «інтелігенції» у якійсь студентській компанії і коли прийшов до мене наступного дня, не міг говорити ні про що інше. Він вважав її надзвичайно ерудованою, з різнобічними інтересами — і це найбільше привернуло його увагу, та ще й на додачу його полонила врода дівчини. Я ж на ту пору ще жодного разу не бачив цієї молодої особи і не міг достеменно пригадати відгуків про неї, хоча і знав, хто вона. Можна було лише пошкодувати, що Дербі так нею захопився, однак я не сказав жодного слова, аби вгамувати його запал, адже заперечення тільки розпалюють сліпе кохання. За словами Дербі, він ще нічого не розповідав батькові про Оснату.

Наступними тижнями молодий Дербі тільки й говорив, що про Оснату. Довколишні спостерегли в Едварді ознаки спізнілої пристрасті, хоча всі й погоджувалися, що виглядає він молодшим за свої роки і цілком гідний ролі супутника його дивовижної богині. Він був хіба трохи повнуватий, зморшок на обличчі майже не видно — схильність до ледарювання і сидячого способу життя не надто вплинула на вигляд Едварда. У Оснати, навпаки, в куточках очей з’явилися дочасні зморшки — ознака напруження сильної волі.

Коли якось Едвард зайшов до мене зі своєю дівчиною, одразу стало помітно — почуття були взаємними. Вона не зводила з нього майже хижого погляду, і я зрозумів, що їхні стосунки далекі від платонічних. Невдовзі після цього до мене навідався старий містер Дербі, якого я завжди любив і поважав. До нього дійшли чутки про синові захоплення, і він випитав у «хлопчика» правду. Едвард мав намір одружитися з Оснатою і почав придивлятися до будинків у передмісті. Знаючи про мій великий вплив на сина, батько поцікавився, чи не міг би я якимось чином розладнати ці згубні стосунки, але я визнав свою безпорадність — цього разу річ була не у слабкій волі Едварда, а в сильній волі жінки. Вічна дитина перенесла свою залежність від батька на нову і сильнішу особу, тож лишалося тільки змиритись.

Весілля відбулося через місяць — на бажання молодої, їх поєднав шлюбом мировий суддя. Прислухавшись до моєї поради, містер Дербі не перешкоджав одруженню і разом зі мною, моєю дружиною і сином брав участь у короткій церемонії. Серед інших запрошених були безтурботні молоді студенти з коледжу. Осната купила старий заміський будинок Кроніншилдів у самому кінці Гай-стріт, де молодята вирішили оселитися після короткої поїздки до Інсмута, звідки мали перевезти на нове місце трьох служників, дещо з книжок і домашнє начиння. Рішення Оснати оселитися назавжди в Аркгемі замість повернутися до батьківського дому було продиктоване не так інтересами Едварда і його батька, як її бажанням бути ближче до коледжу, його бібліотеки і зграї «розумників».

Коли Едвард навідав мене після медового місяця, мені здалося, що він трохи змінився. Осната переконала його зголити ріденькі вусики, але річ була не лише в тому. Він здавався спокійнішим і задумливим, а його звичайна дитяча вередлива неслухняність поступилася місцем виразу мало не справжньої печалі. Я не міг отак одразу зрозуміти, чи подобається мені ця переміна. Звичайно ж, він тепер більшою мірою, ніж раніше, виглядав нормальним дорослим чоловіком. Можливо, одруження пішло йому на користь — могла ж зміна особи, від якої він залежав, підштовхнути до позбавлення від залежності і зрештою привести його до відповідальної самостійності? Він прийшов один, оскільки Осната була дуже заклопотана: вона привезла величезну кількість книг і всякого приладдя з Інсмута (Дербі здригнувся, вимовляючи цю назву) і завершувала облаштування маєтку Кроніншилдів.

Її дім у тому містечку виявився доволі неприємним, але за допомогою деяких приладів у ньому він навчився досить цікавим речам і зараз під наставництвом Оснати швидко оволодівав езотеричними знаннями. Деякі експерименти, які вона запропонувала провести, виявилися досить сміливими та радикальними — щоправда, він не наважувався про них розповідати. Втім, він цілком довіряв її здібностям і намірам. Троє слуг були вельми дивними — старезне подружжя, яке усе життя прожило зі старим Ефраїмом і розказувало про нього та покійну матір Оснати якісь чудернацькі речі, і смаглява дівчина зі спотвореним обличчям — від неї, здавалося, постійно тхнуло рибою.

III

Упродовж двох наступних років я бачився з Дербі дедалі рідше. Чи не півмісяця минало, коли я вечорами не чув звичних трьох та двох ударів у двері, а коли він усе ж приходив — або я навідувався до нього, що траплялося ще рідше — мій приятель не був налаштований вести мову про важливі справи. Він намагався не зачіпати окультних студій, про які детально колись розповідав, і уникав розмов про свою дружину. Вона дуже постарішала від дня їхнього весілля — що видавалося дивним — і виглядала старшою за нього. Її обличчя мало відбиток зосередженої рішучості — я раніше не бачив нічого подібного, і вся вона, як мені здалося, набула рис якоїсь неочевидної та незрозумілої осоружності. Не тільки я, моя дружина та син теж це помітили, і ми з часом припинили її запрошувати, за що вона, як одного разу зізнався Едвард з притаманною йому хлопчачою безтактністю, була нам безмежно вдячна. Іноді подружжя Дербі вирушало у тривалі подорожі — переважно до Європи, хоча Едвард часом натякав на інші, менш відомі місця.

Уже після першого року їхнього подружнього життя люди зашепотілися про зміни в Едварді. Говорили про це принагідно, адже зміни ці стосувалися суто психологічного аспекту, хоча й мали своїми наслідками деякі вельми цікаві речі. Час від часу в Едварда помічали такий вираз обличчя, бачили за такими справами, що жодним чином не відповідали його звичайній безхарактерності. Наприклад, раніше він не вмів водити автомобіля, а тепер нерідко бачили, як він за кермом потужного «пакарда» Оснати мчить до старого маєтку Кроніншилдів або звідти, і робить це як досвідчений шофер, об’їжджаючи перешкоди на дорозі з майстерністю й рішучістю, геть не притаманними його темпераменту. У таких випадках складалося враження, наче він щойно повернувся з якоїсь подорожі або навпаки, збирається кудись вирушати. Що то за подорож, лишалося тільки здогадуватись, хоча полюбляв він саме інсмутську дорогу.

На диво, ця зміна не здавалася безумовно приємною. Люди казали, що в такі миті він був дуже схожий на свою дружину, і навіть на самого старого Ефраїма Вейта — втім, виглядало це неправдоподібним, бо траплялося нечасто. Іноді за кілька годин після стрімкого від’їзду він повертався додому, нерухомо завмерши на задньому сидінні автомобіля, яким керував вочевидь найманий шофер чи автомеханік. А з’являючись на людях, — що тепер траплялося дедалі рідше через його підкреслене небажання підтримувати стосунки з давніми знайомими (серед них, мушу визнати, і зі мною) — він виявляв свою колишню нерішучість, і його безвідповідальне хлоп’яцтво давалося взнаки навіть більшою мірою, ніж раніше. В той час як обличчя Оснати старішало, на обличчі Едварда — за винятком хіба що особливих випадків — наче застигла маска показної незрілості, і лиш у рідкісні миті на нього лягала тінь печалі або розуміння. Все це здавалось вельми загадковим, а тим часом подружжя Дербі майже зовсім випало з веселого студентського товариства — не тому, що їм щось не подобалося, але, як нам стало відомо, через деякі їхні нові дослідження, що шокували навіть найвідчайдушніших з-поміж тих розбишак.

На третьому році шлюбу Едвард почав прямо натякати, що відчуває якийсь страх і невдоволення. Він мимохіть прохопився, що справа «зайшла надто далеко», і якось туманно заговорив про необхідність «зберегти свою сутність». Я попервах не надавав значення таким заявам, та згодом почав обережно розпитувати, пригадавши, що розповідала дочка мого приятеля про здатність Оснати гіпнотизувати інших дівчат у школі — про випадки, коли школяркам здавалось, буцімто вони переселялись до її тіла і дивились на себе з іншого кінця кімнати. Схоже, мої розпитування викликали в нього вдячність і водночас тривогу, а одного разу він навіть щось промимрив про потребу трохи згодом серйозно поговорити.

Десь о цій порі помер старий Дербі, за що я згодом був дуже вдячний долі. Едвард тяжко переживав цю втрату, хоча вона жодним чином не порушила його звичного способу життя. З часу одруження він напрочуд рідко бачився з батьком, бо Осната зуміла заступити собою геть усе, що для нього уособлювало родину. Дехто навіть вважав, що він сприйняв цю втрату байдуже — якщо взяти до уваги, що його поїздки на автомобілі у веселому й самовпевненому настрої почастішали. Тепер йому заманулось переселитися до старого родинного маєтку, проте Осната наполягла на тому, аби лишитися у домі Кроніншилдів, до якого вона вже звикла.

А невдовзі після того моя дружина почула від подруги дивну річ — ця подруга була однією з небагатьох, хто не порвав стосунків з родиною Дербі. Якось вона вирушила навідати подружжя на Гай-стріт і побачила, як від їхнього будинку стрімко рвонув автомобіль, за кермом якого із глумливим і на диво самовпевненим виразом на обличчі сидів Едвард. Вона подзвонила у двері, їй відчинила потворна служниця і повідомила, що Оснати вдома теж нема. Однак ця подруга, залишаючи маєток, кинула погляд на вікна і в одному з них, у бібліотеці Едварда, помітила чиєсь обличчя, яке одразу зникло. На цьому обличчі — обличчі Оснати — було написане невимовне страждання, відчай і жалюгідна безпорадність. У це було важко повірити, адже зазвичай воно демонструвало зарозумілість, проте жінка готова була заприсягтися, що в ту мить на неї дивились сумні очі бідолахи Едварда.

Відтоді Едвард почав гостювати у мене трохи частіше, а його натяки набули конкретнішого змісту. Його розповіді здавалися малоймовірними навіть для давнього та сповненого легендам Аркгема, однак він визнав темну природу своїх досліджень з такою непідробною щирістю і переконливістю, що виникали сумніви у його душевному здоров’ї. Дербі розповідав про жахливі зустрічі в усамітнених місцях, про циклопічні руїни в лісовій гущавині штату Мен, де широченними сходами можна було спуститись у безодні похмурих таємниць, про заплутані лабіринти, якими можна було пройти крізь невидимі стіни і опинитися в інших вимірах простору й часу, а також про обмін душами, що дозволяв вивчати потаємні закутки інших світів, в інших континуумах простору й часу.

Подеколи на підтвердження своїх божевільних натяків він демонстрував предмети, що геть мене спантеличили — то були речі неможливих кольорів і дивні на дотик, яких не зустрінеш на нашій землі, чиї чудернацькі викривлені форми та грані не відповідали жодному відомому призначенню і порушували всі закони геометрії. Ці предмети, за його словами, потрапили сюди з «потойбічного світу» і тільки його дружина знала, як їх дістати. Часом — завжди пошепки — він настрахано і плутано розповідав про старого Ефраїма Вейта, якого свого часу бачив у бібліотеці коледжу. Ці згадки не стосувалися нічого певного, однак, схоже, були дотичні до його страшних сумнівів, а саме, чи справді старий маг помер — у духовному і фізичному сенсі.

Час від часу Дербі різко уривав потік одкровень, і мені навіть спадало на думку, що Осната могла мати певну владу над його мовою і на відстані змушувати чоловіка замовкати за допомогою якогось телепатичного гіпнозу — вона ще в школі володіла цим даром. Немає сумніву, вона підозрювала, що він розповідав мені про деякі речі, адже протягом кількох тижнів намагалася припинити його візити словами і поглядами дивної сили. Едвардові коштувало чималих зусиль навідувати мене, адже хоча він і вдавав, що збирається іти куди-інде, якась невидима сила перешкоджала його рухові або на певний час змушувала забути про мету прогулянки. Його візити зазвичай припадали на той час, коли Осната ішла, як він дивно висловився, «переселятися у своє власне тіло». Але пізніше вона про все дізнавалася — слуги стежили, куди він іде і звідки повертається — та, вочевидь, вирішила поки що не вдаватися до рішучих кроків.

IV

Одного серпневого дня, коли я отримав телеграму з Мену, минуло вже три роки Едвардового подружнього життя. Ми з ним не бачилися два місяці, і я чув, що він поїхав «у справах». Осната начебто поїхала разом із ним, хоча пильні міські пліткарі подейкували, що за подвійними фіранками у вікнах їхнього дому когось бачили. Ці ж самі городяни стежили за слугами, коли ті щось купували у крамницях. І ось тепер начальник поліції Чесанкука телеграфував мені про брудного божевільного, який вибіг із лісу, вигукуючи якісь нісенітниці і благаючи мене про допомогу. То був Едвард — він пам’ятав лишень своє та моє ім’я та ще адресу.

Чесанкук розташований поруч із великим, густим і погано дослідженим лісовим масивом у штаті Мен, тож аби дістатися місця, я мусив цілий день трястися автомобілем по вибоїстій дорозі на тлі зловісно-фантастичного пейзажу. Дербі знайшовся у комірчині міської ферми, його стан змінювався від шаленства до цілковитої апатії. Він одразу мене упізнав і сипнув потоком незрозумілих, переважно недоладних слів:

«Дене, заради Бога! Шоґґотова прірва! Шість тисяч сходів долі… Гидке гидомир’я… Я б нізащо не дозволив їй узяти мене з собою, і ось я тут… Йя! Шуб-Ніґґурат!… Звелася постать з вівтаря, і п’ять сот завило… Той, у каптурі, пробекав «Камоґ! Камоґ!» — таємне ім’я старого Ефраїма у ковені[158]… я був там, куди вона обіцяла не брати мене… Щойно мене замкнули у бібліотеці, і от я там, куди вона пішла з моїм тілом — у тому місці, де цілковите блюзнірство, в диявольській прірві, де починається царство пітьми і чатовий при вході… Я бачив шоґґота — він змінив подобу… я не можу цього витримати… Я не витримаю цього… Уб’ю, хай тільки ще раз вона забере мене туди… Уб’ю цю тварюку …її, його, оте… Я його вб’ю! Своїми руками!»

Мені знадобилося не менше години, аби його заспокоїти, і нарешті Дербі стих. Наступного дня у селі я роздобув для нього пристойний одяг, і ми вирушили до Аркгема. Напад шаленої істерії минув, і Дербі більше мовчав, хоча коли автомобіль проїжджав Огасту, він раптом забурмотів під носа щось незрозуміле — складалося враження, що вигляд міста викликав у нього неприємні спогади. Було очевидно, що у нього немає бажання повертатися додому, і, враховуючи, якими фантастичними одкровеннями про дружину він збирався зі мною поділитися — одкровеннями, поза сумнівом, породженими якимись воістину гіпнотичними випробуваннями, я вирішив, що для нього буде краще туди не повертатись. Я подумав, що міг би на якийсь час дати йому притулок у своєму домі, хоч би яким непорозумінням із Оснатою це могло обернутися. Пізніше допоміг би йому розлучитися, адже з усього виходило, що певні психологічні чинники робили цей шлюб згубним для нього. Коли ми виїхали на відкриту місцевість, Дербі знову затих і спершу закуняв, а потім і заснув на сусідньому сидінні.

Коли ми надвечір їхали через Портленд, він знову забурмотів, цього разу розбірливіше, і я почув про Оснату вже геть божевільні одкровення. Вочевидь, вона цілеспрямовано розхитувала йому психіку, бо Едвард наплів цілу купу небилиць. Судячи з кількох уривчастих фраз, його теперішній стан не був чимось незвичайним. Вона узяла його під свій контроль, і він знав, що одного дня вже не відпустить. Тепер, ймовірно, вона була змушена дати йому волю лиш тому, що не могла надто довго контролювати. Осната постійно брала з собою його тіло і відбувала з ним у невідомі місця для здійснення невідомих ритуалів, а його залишала у своєму тілі і замикала в домі, нагорі. Іноді їй бракувало сили, тоді він раптово опинявся у своєму тілі, однак у якомусь далекому, страшному і незнайомому місці. Бувало, вона знову заволодівала ним, хоча їй це не завжди вдавалося. Нерідко він опинявся сам у таких-от місцях… де я його знайшов… і тоді йому доводилося шукати дорогу додому, долаючи величезні відстані і благаючи водіїв на дорогах підвезти. Якщо випадала така нагода.

Але найгіршим було те, що Осната поступово навчалася тримати його під своїм контролем дедалі довше. Вона мріяла стати чоловіком — повноцінною людиною, тому і трималася за Едварда, розгледівши в ньому поєднання витонченого інтелекту і слабкої волі. Рано чи пізно їй би вдалося вигнати його душу і зникнути з тілом — зникнути, аби стати великим магом, як її батько, а його покинула б напризволяще у жіночій оболонці, яка навіть не була цілковито людською. Так, тепер він знав правду про її інсмутську кров. У давнину вони мали справи з морськими істотами, і це було жахливо… А старий Ефраїм знав цю таємницю і на схилі віку зробив жахливу річ, аби залишитися жити… а жити він мріяв вічно… Осната мала стати його продовженням — і одне успішне перевтілення вже відбулося.

Поки Дербі бурмотів, я уважно до нього прислухався, аби перевірити своє попереднє враження від змін у ньому. Парадоксально, але він, здавалося, був у кращій формі, ніж зазвичай — міцніший, краще розвинений, без будь-яких ознак хворобливої немічності, спричиненої звичкою до ледарювання. Складалося враження, що він був по-справжньому активним, уперше за своє усамітнене життя, його тіло здавалось натренованим, тож я зробив висновок, що енергія Оснати спрямувала його сили і волю у колію активного й рухливого способу життя. Але саме зараз його мозок перебував у жалюгідному стані, він бурмотів нісенітниці про свою дружину, чорну магію, старого Ефраїма і про якісь одкровення, що мають переконати навіть мене. Він повторював імена, які я пам’ятав із давно прочитаних заборонених книжок, і часом змушував здригатися від переконливої логіки своїх фантастичних вигадок, від вражаючої послідовності думок. Він коли-не-коли робив паузи, нібито збирався на силі, щоб нарешті зізнатися у чомусь жахливому.

— Дене, Дене, невже ти його не пам’ятаєш — дикі очі, розкошлана борода, вона так і не посивіла… Якось він кинув на мене погляд — ніколи його не забуду. А тепер вона дивиться на мене такими ж очима. І я знаю чому! Він знайшов її — ту формулу — в Некрономіконі. Я поки що не зважусь назвати сторінку, але як назву, ти сам прочитаєш і все зрозумієш. Тоді ти знатимеш, що мене поневолило. Одне за одним, одне за одним — тіло за тілом, тіло за тілом — він взагалі не збирався помирати! Вогонь життя — він уміє розірвати зв’язок… цей вогонь здатний жевріти, навіть коли тіло вже померло. Я тобі натякну, а ти, можливо, здогадаєшся. Слухай, Дене, а знаєш, чому моя дружина докладає стільки зусиль, аби писати з нахилом ліворуч? Ти коли-небудь бачив рукописи старого Ефраїма? Хочеш знати, чому я здригнувся, коли якось побачив зроблені нею поспіхом нотатки?

Осната… а чи існує взагалі така жінка? І чого це вважають, що у старого Ефраїма в шлунку була отрута? Чому Ґілмени шепочуться, що він верещав, як налякана дитина, коли збожеволів і Осната зачинила його у глухій кімнаті на горищі, де був іще й той — інший? Чи не була там зачинена душа старого Ефраїма? Хто там кого зачинив? І чому він стільки місяців шукав кого-небудь із ясним розумом і слабкою волею? Чому він проклинав усе на світі, коли у нього народилася дочка, а не син? Скажи мені, Деніеле Аптон, що за диявольський обмін відбувся у жахливому домі, де та нечестива почвара мала владу над довірливим і слабким дитям, напівлюдиною? І чи не зробив він те саме, що і вона врешті-решт намагається зробити зі мною? Скажи мені, чому ця істота, яка називає себе Осната, пише зовсім інакше, коли залишається сама, так що її почерк не відрізнити від…

Тоді це і сталося. Голос Дербі посеред гарячкової тиради піднявся до вереску, і раптом він затнувся і замовк, наче його вимкнули. Я пригадав попередні бесіди у мене вдома, коли його одкровення несподівано різко уривалися і коли я майже вірив у невловиму телепатичну силу Оснати, яка змушувала його замовкнути. Втім, цього разу все було цілком інакше і, як мені здалося, значно страшніше. На якусь мить його обличчя до невпізнанності спотворила гримаса, і він здригнувся усім тілом, наче усі кістки, внутрішні органи, м’язи, нерви і залози пристосовувались до цілком нового тіла, інших реакцій та іншої свідомості.

Не можу сказати, що саме було найгіршим, але на мене накотилася нездоланна хвиля відрази і нудоти. Паралізуюче відчуття неприродності й жаху того, що відбувалось поруч, було настільки потужним, що я ледь не випустив кермо із рук — поруч сиділа істота, яка не мала нічого спільного з моїм давнім другом, а радше була схожа на дивовижного прибульця з потойбічного світу, на диявольське осереддя невідомих і лиховісних космічних сил.

Я лиш на мить втратив самовладання, але навіть цього вистачило, аби мій супутник перехопив кермо і змусив мене пересісти на його місце. Смеркалося, і вогні Портленда лишилися далеко позаду, тож я майже не міг розгледіти його обличчя. Однак я помітив, як очі Дербі спалахнули неземним вогнем, і зрозумів, що він переживає зараз дивний сплеск енергії, такий невластивий його звичайному темпераменту і уже давно помічений сторонніми спостерігачами. Здавалося дивним і неймовірним, що апатичний Едвард Дербі, який ніколи не умів наполягти на своєму і так до пуття й не навчився кермувати автомобілем, віддавав мені накази і вирвав кермо із рук, але саме так і сталося. На якийсь час він замовк, і я, охоплений незрозумілим жахом, навіть зрадів цьому.

У світлі вуличних вогнів Біддефорда і Сако я бачив його міцно стиснуті губи і здригався від нездорового блиску очей. Люди казали правду — у цьому настрої він був з біса подібний до своєї дружини і старого Ефраїма. У мене не викликало подиву, чому в такому стані він викликав несприйняття — було в ньому щось неприродне і диявольське, і я гостро відчував зловісний сенс переміни, бо щойно чув усю його маячню. Цей чоловік — а я з самого дитинства дуже добре знав Едварда Пікмана Дербі — був незнайомцем, прибульцем з незвіданої чорної безодні.

Він сидів мовчки, допоки ми знову не опинились на неосвітленій ділянці дороги, а коли заговорив, голос його здався мені незнайомим, він видавався глибшим, твердішим і рішучішим, навіть акцент і вимова змінилися, у тім голосі було щось неясне і тривожне, але що саме, я не міг розпізнати. Здається, у його звучанні я вловив непідробну стриману іронію — не ту побіжну і безглуздо зарозумілу псевдоіронію молодих «розумників», яку Дербі запозичив у студентському середовищі, а якусь загрозливу, приземлену, всеохопну і зловмисну. Я був дуже здивований тим, як швидко він відновив самовладання після нападу, панічного патякання.

— Будь ласка, забудь цю істерику, — казав він. — Ти ж знаєш, у якому я стані, і, сподіваюся, вибачиш мені. Певна річ, я страшенно вдячний, що ти погодився підвезти мене додому, але всі ті нісенітниці, що я нагородив про свою дружину, забудь; забудь геть усе. І не таке трапляється, коли надто захопишся дослідженнями у подібній сфері. Моїй філософії не бракує незвичних концепцій, і коли мозок перевтомлюється, народжуються різноманітні чудасії. Треба відпочити від усього цього, і ти, мабуть, не бачитимеш мене якийсь час, проте не покладай провину за це на Оснату.

Звісно, наша подорож вийшла доволі дивною, але насправді все дуже просто пояснити. У північних лісах збереглися стародавні індіанські реліквії — священні камені і все таке, що мають велике значення для фольклору, і ми з Оснатою їх досліджуємо. Пошуки були непрості, і, схоже, я трохи очманів… Коли повернуся додому, треба буде кого-небудь послати по мій автомобіль. Місяць спокою — і я цілком оклигаю.

Не пригадую зараз, що саме я відповідав своєму супутникові, бо всі мої органи чуття волали: поруч — чужий. Усвідомлення неосяжного космічного жаху посилювалося щохвилини, аж поки я, зрештою, не відчув маніакального прагнення якнайшвидше поставити крапку в нашій подорожі. Дербі не виявляв бажання передати мені кермо, і я навіть зрадів тому, на якій великій швидкості ми проминули Портсмут і Ньюберіпорт.

На перехресті, де головна дорога іде повз Інсмут у глиб материка, я злякався, що мій водій може звернути на пустельну прибережну дорогу у ті кляті місця, але він того не зробив, натомість промчав повз Іпсвіч та Раулі до Аркгема. Ми прибули до міста близько півночі і побачили, що у вікнах старого дому все ще горить світло. Дербі вийшов з автомобіля, невтомно повторюючи слова вдячності, а я поїхав додому і, залишившись на самоті, відчув дивну полегкість. Це була жахлива подорож, тим більш жахлива, що я не міг пояснити причини свого страху і тому не відчув жодного суму через слова Дербі про те, що якийсь час ми не будемо бачитися.

V

Протягом двох наступних місяців місто повнилося чутками. Дербі дедалі частіше бачили надзвичайно збудженим, тоді як Осната майже не показувалася на очі навіть нечисленним відвідувачам. Лиш одного разу Едвард навідав мене — заїхав машиною Оснати, яку таки доставили з Мену, — аби забрати кілька книжок, які давав мені почитати. Він виглядав схвильованим, зайшов ненадовго і відбувся кількома формальними фразами. Було цілком очевидно, що він не налаштований говорити зі мною в такому стані, і навіть не завдав собі клопоту подати свій звичний сигнал — три і два дзвінки у двері. Як і тоді в автомобілі, я відчув незрозумілий глибинний жах, і щойно він пішов, зітхнув з неприхованою полегкістю.

У середині вересня Дербі кудись на тиждень зник, і дехто з університетських декадентів зі знанням справи натякав на його зустріч із сумнозвісним керівником секти, який після видворення з Англії нещодавно облаштувався у Нью-Йорку. Я ж ніяк не міг забути нашої дивної поїздки з Мену. Мене глибоко вразило перевтілення, свідком якого я став, і я не раз ловив себе на думці, що намагаюся знайти бодай якесь пояснення і самій події, і тому жаху, який вона у мене викликала.

Однак ходили найнеймовірніші чутки про дивні ридання, які долинали з дому Кроніншилдів. Голос начебто був жіночим, і молодь вважала, що плакала Осната. Ридання чулися зрідка і часом переривалися, наче хтось їх силоміць придушував. Точилися навіть розмови про можливість розслідування, однак усі чутки розвіялися, коли одного дня Осната з’явилась у місті і почала весело та жваво щебетати зі своїми численними знайомими, вибачаючись за нещодавню відсутність і побіжно натякаючи на нервовий розлад та істерику, що стались з її гостею із Бостона. Гості так ніхто й не бачив, однак поява Оснати вмить поклала край усім пересудам, хоча справа заплуталася ще сильніше — хтось повідомив, що раз чи два чув із будинку вже чоловічі ридання.

Одного вечора у середині жовтня я почув знайомі три та два дзвінки у двері. Я відчинив їх і, побачивши на сходах Едварда, одразу зрозумів, що переді мною стоїть той самий мій друг, якого я бачив востаннє у день нашої жахливої подорожі з Чесанкука. На його обличчі відбивалися бурхливі емоції, серед яких, схоже, переважали страх і тріумф; коли я зачиняв за ним двері, він кинув переляканий погляд через плече.

Незграбно крокуючи за мною до кабінету, він попросив налити трохи віскі, аби заспокоїти нерви. Мені страшенно кортіло про все його розпитати, але я вирішив дочекатися, поки він сам усе розповість. І нарешті він заговорив тремким від хвилювання голосом:

— Осната пішла, Дене. Учора ввечері, коли служників уже не було, ми довго говорили, і я узяв з неї обіцянку більше мене не мордувати. Звичайно, у мене були певні… певні окультні способи захисту, про які я ніколи тобі не розповідав. Їй довелося поступитись, але вона страшенно розлютилася, спакувала речі і поїхала до Нью-Йорка — встигла на потяг до Бостона о восьмій двадцять. Тепер, мабуть, тільки й буде розмов, що про неї, але цьому вже я не можу зарадити. Тобі краще нікому не казати, що між нами пробігла кішка — просто кажи, що вона поїхала у тривалу наукову експедицію.

Вона, мабуть, залишиться в якійсь із груп своїх сектантів, а потім, сподіваюся, поїде на захід і погодиться на розлучення — хай там як, а я узяв з неї обіцянку триматися якнайдалі і дати мені спокій. Це було жахливо, Дене: вона викрадала моє тіло, виганяла з нього мою душу — робила мене своїм в’язнем. Я ж не опирався і вдавав, що не проти цього, та все одно доводилося повсякчас бути насторожі. Я міг усе як слід продумати, зберігаючи обережність, бо вона не вміла читати моїх думок — принаймні не всі. Вона зрозуміла моє бажання повстати, але оскільки звикла вважати мене безпорадним… Ніколи не думав, що зможу її перемогти… але я знаю кілька заклинань, і вони спрацювали.

Дербі знову озирнувся і хильнув іще віскі.

— Уранці, коли повернулась та клята прислуга, я усіх розрахував — їм це страшенно не сподобалось, почалися всілякі запитання, але зрештою вони пішли. Вони з нею з одного тіста, інсмутська порода — не відрізниш. Сподіваюся, тепер мені дадуть спокій, але мені дуже не сподобалось, як вони сміялися, коли ішли геть. Тепер доведеться знову понаймати старих батькових слуг — я хочу повернутися до нашого дому.

Ти, Дене, либонь, вважаєш мене божевільним, але в історії Аркгема можна знайти чимало речей на підтвердження того, про що я тобі вже розповідав і про що збираюся розповісти. Ти бачив одне з моїх перевтілень — у машині, коли я розповів тобі про Оснату дорогою з Мену. Тоді вона заволоділа мною, вигнала мене з мого ж тіла. Останнє, що я пам’ятаю про нашу подорож, це як я набрався мужності розказати тобі, що вона за диявол. Саме тоді вона заволоділа мною, і я за мить опинився вдома, у бібліотеці, де мене зачинили ті кляті слуги, в її сатанинському тілі… яке навіть людським не назвеш… Знаєш, це її ти віз… ту хижу вовчицю в моєму тілі… Гадаю, ти зміг відчути різницю!

Дербі замовк, а мене пройняв дрож. Звісно ж, я відчув різницю — але чи міг я прийняти на віру настільки божевільне пояснення? Однак мій несамовитий гість продовжував виливати на мене свої дикі фантазії.

— Я був змушений рятуватися, просто змушений, Дене! Вона заволоділа би мною навіки у День всіх святих — вони влаштовують шабаш десь за Чесанкуком, і обряд жертвоприношення поставив би крапку в моєму житті. Вона б захопила мене назавжди… стала би мною, а я — нею… назавжди… занадто пізно… Моє тіло стало б її тілом назавжди… Вона б стала чоловіком, повноцінною людиною, як і прагнула… Я підозрюю, вона хотіла прибрати мене зі свого шляху, убити своє колишнє тіло разом зі мною в нім — хай їй біс! — як вона робила це раніше, як вона, він, воно робило це раніше…

Тепер обличчя Едварда було спотворене страшною гримасою, він наблизив його впритул до мого і перейшов на шепіт:

— Ти повинен знати, про що я натякав тобі у машині: вона ніяка не Осната, а справжнісінький старий Ефраїм. Я це підозрював ще півтора року тому, а тепер знаю напевне. Її зраджує почерк. Коли вона не стежить за собою — іноді вона робить якийсь запис достоту таким самим почерком, як і в рукописах її батька, до останньої риски, — а іноді каже таке, чого ніхто, крім старого Ефраїма, сказати не міг. Він обмінявся з нею тілом, коли відчув наближення смерті, бо вона була єдина, кого він зумів знайти з належним складом розуму і доволі слабкою волею. Він заволодів її тілом назавжди, як і вона майже заволоділа моїм, а потім отруїв старе тіло, до якого її перемістив. Хіба ти не бачив десятки разів душу старого Ефраїма, що визирала з її диявольських очей і з моїх, коли вона контролювала моє тіло?

Він шепотів і задихався, а тоді замовк, хапаючи ротом повітря. Я мовчав. Після короткої паузи його голос зазвучав рівніше, а я тої миті думав, що цей випадок — саме для божевільні, проте не я маю його туди відсилати. Можливо, час і відсутність Оснати йому допоможуть, але і без того було зрозуміло, що він більше ніколи не зануриться у каламутне болото окультизму.

— Згодом я розповім більше, а зараз мені треба відпочити. Я розкажу про неймовірні страхіття, в які вона мене втягла — дещо про споконвічний жах, що дотепер чигає у найвіддаленіших закутках світу під наглядом жерців, які підтримують у нім життя. Декому відомі про Всесвіт такі речі, яких ніхто не повинен знати, і вони здатні робити таке, чого не повинен робити ніхто. Я загруз у цьому по самі вуха, але з мене годі. Якби я був бібліотекарем у Міскатоніку, сьогодні ж спалив би клятий Некрономікон та всі інші подібні книжки.

Але тепер їй мене не дістати, треба тільки якнайшвидше вибратися з того проклятого будинку й оселитися вдома. Я впевнений, ти допоможеш мені, якщо знадобиться твоя допомога. Що стосується її диявольських слуг… і якщо люди почнуть цікавитися зникненням Оснати… Розумієш, я не можу повідомити, куди вона поїхала… До того ж є такі групи дослідників — знаєш, певні культи, — які можуть не зрозуміти нашого розриву… у декого з них дуже дивні погляди й методи. Я знаю — раптом щось трапиться, ти будеш поруч зі мною, навіть якщо я розкажу тобі страхітливі речі…

Я залишив Едварда переночувати в одній з гостьових кімнат, і вранці він, схоже, заспокоївся. Ми обговорили з ним деталі його майбутнього переїзду до родового маєтку Дербі, і я сподівався, що він не гаятиме часу та змінить своє життя. Наступного вечора Едвард не прийшов, але надалі ми часто бачилися. Ми оминали малоприємні та дивні теми й обговорювали переважно майбутній ремонт у старому будинку Дербі та подорожі, в які Едвард збирався вирушити влітку зі мною та моїм сином.

Ми майже не говорили про Оснату, адже я помічав, що ця тема була для нього особливо болючою. Певна річ, чуток ширилося більше ніж досить, проте в цьому не було нічого дивного, з огляду на химерні пригоди у старому обійсті Кроніншилдів. Мені не сподобалося те, про що надміру балакучий банкір Едварда якось прохопився в Міскатонікському клубі. Ішлося про чеки, які Дербі регулярно пересилав якимсь Мойсею та Ебігейл Сарджент[159], а також Юніс Бебсон до Інсмута. Було схоже, що потворні слуги вимагали відступних, але Дербі не згадував про це під час наших розмов.

Я чекав початку літа, а з ним і канікул свого сина — студента Гарвардського університету, аби разом із Едвардом рушити до Європи. Але я помітив, що одужував він не так швидко, як я сподівався: у його надмірній жвавості було щось істеричне, та й дедалі частіше давалися взнаки депресивний настрій і пригніченість. У грудні закінчили ремонт у старому домі Дербі, однак Едвард зволікав з переїздом. Попри те, що мій друг ненавидів кроніншилдівський будинок і боявся його, він був наче ув’язнений у ньому і, схоже, ніяк не міг почати пакуватися, вигадував будь-який привід, аби відкласти переїзд. Коли ж я відверто про це сказав, він без видимої причини перелякався. Старий дворецький його батька — він повернувся до маєтку разом із рештою колишніх служників — якось повідомив, що його вражає безцільне никання Едварда по дому і особливо його перебування у підвальних приміщеннях. Я поцікавився, чи не надсилає Осната якихось погроз, але дворецький сказав, що від неї не було жодних листів.

VI

Якось Дербі завітав до мене перед самим Різдвом, геть занепалий духом. Я саме завів мову про нашу спільну подорож, коли це він скрикнув і буквально вистрибнув із крісла з виразом неконтрольованого жаху на обличчі — не можу навіть його описати… Такий панічний страх у здорової людини могли викликати хіба розверсті безодні пекла.

— Мій мозок! Мій мозок! Господи, Дене, мене щось тягне — звідкілясь — стукає, дряпається — ця дияволиця — навіть зараз — Ефраїм — Камоґ! Камоґ! Безодня шоґґотів — Йя! Шуб-Ніґґурат! Козел з тисячею молодих!.. Вогонь! — Вогонь!.. потойбіч тіла, потойбіч життя… у надрах земних… О, Боже!..

Я допоміг йому знову сісти у крісло, а, коли його істерика змінилась апатією, влив до рота трохи вина. Він не опирався, але ворушив губами, неначе розмовляв сам із собою. Скоро я зрозумів, що він намагається зі мною заговорити, і наблизив до нього вухо, аби вловити ледь чутні слова.

— … знову, знову… вона намагається… Я міг би здогадатися… її ніщо не зупинить… ні відстань, ні магія, ні смерть… вона приходить і приходить, переважно уночі… А я не можу піти… це жахливо… О, Господи, Дене, ти б тільки знав, як це жахливо…

Коли він знову поринув у апатію, я підклав йому під голову подушки і дав можливість спокійно заснути. Я не викликав лікаря, бо здогадувався, що саме почую про душевне здоров’я мого друга, і вирішив покластися на природу. Близько півночі Едвард прокинувся, і я уклав його в ліжко на горішньому поверсі, але вранці він пішов — пішов тихо, і його дворецький, якому я зателефонував, повідомив, що Едвард удома і невтомно міряє кроками бібліотеку.

Після цього Дербі зовсім підупав духом. До мене він більше не приходив, натомість я щоденно його навідував. Він незмінно сидів у бібліотеці, втупившись поглядом у порожнечу з таким виглядом, наче прислухається до чогось, відомого лише йому одному. Інколи він говорив цілком осмислено, але тільки про буденні речі. Будь-які згадки про його негаразди, плани на майбутнє або про Оснату змушували Едварда шаленіти. Дворецький сказав, що серед ночі трапляються жахливі напади і що він цілком може себе скалічити.

Я мав тривалі розмови з його лікарем, банкіром, адвокатом і зрештою зібрав у Едварда нараду за участі терапевта і двох психіатрів. Конвульсії, що стали наслідком перших же наших запитань, викликали жах і співчуття, і того ж вечора, попри шалений опір, його відвезли у закритому автомобілі до Аркгемського шпиталю для душевнохворих. Мене призначили його опікуном, і двічі на тиждень я навідував Едварда, зі слізьми на очах вислуховуючи його божевільні вигуки і монотонно повторювані страшним шепотом фрази на кшталт: «Я мусив це зробити… я мусив це зробити… воно дістане мене… воно дістане мене… он там… он там у темряві… Мамо, мамо! Дене! Врятуй мене… врятуй мене…»

Ніхто не міг сказати, чи є хоч якась надія на його одужання, однак я докладав усіх зусиль, аби зберігати оптимізм. У Едварда має бути свій дім, якщо його колись випишуть, тож я перевіз слуг до садиби Дербі — поза сумнівом, саме вона після одужання мала стати йому надійним притулком. Водночас я ніяк не міг вирішити, що робити з маєтком Кроніншилдів, з безліччю складних приладів та інших геть незрозумілих предметів, тому просто лишив усе як є, попросивши покоївку навідуватися туди раз на тиждень і прибирати у великих кімнатах, а грубника — прогрівати у ці дні будинок.

Останнє лихо сталося у переддень Стрітення, і почалося воно за жорстокою іронією долі з проблиску фальшивої надії. Якось уранці наприкінці січня мені зателефонували зі шпиталю і повідомили, що Едвард несподівано отямився. У нього, як і дотепер, сказали мені, траплялися провали у пам’яті, однак здоровий глузд, безумовно, повернувся. Певна річ, йому ще належить якийсь час побути під наглядом лікарів, однак успішний результат не викликав сумніву, і якщо все добре складеться, за якийсь тиждень його можна буде виписувати.

Не тямлячись від радості, я поспішив до Едварда, та коли сестра провела мене до палати, я просто закляк на порозі. Хворий підвівся з ліжка і з ґречною усмішкою простягнув руку для привітання; саме тоді я помітив таке не притаманне його натурі збудження — переді мною стояла самовпевнена істота, що колись мене так налякала. За словами самого Едварда, тоді душа дружини заволоділа його тілом, і я бачив той самий палаючий погляд — точнісінько як в Оснати і старого Ефраїма, той самий міцно стиснутий рот; а коли він заговорив, я почув у голосі ту ж глибоку іронію і неясну загрозу. Це була та сама істота, що п’ять місяців тому сиділа за кермом мого автомобіля, людина, якої я не бачив із дня, коли вона, прийшовши до мене погостювати, забула подати наш умовний сигнал і викликала у мене такий незрозумілий страх, — і ось тепер вона знову збудила у мені те ж незбагненне відчуття чужинської потойбічності і космічного жаху.

Він збуджено говорив про приготування до виписки, і мені лишалося тільки погоджуватися з ним, попри дивні провали в його спогадах про нещодавні події. Але я відчував — тут щось не так, відбувається щось жахливо ненормальне. Ця істота викликала у мене невимовний жах. Тепер він був цілком при здоровому глузді, але чи був це Едвард Дербі? Якщо ні, тоді хто або що це було, і де сам Едвард? Випустити цю істоту на волю чи краще тримати під замком?.. А може, було б краще стерти її з лиця землі? У кожному слові цього створіння вчувалося щось диявольськи сардонічне, а в погляді очей — достеменно як в Оснати — відчувалась якась особливо огидна насмішка, коли та потвора говорила про «дочасне визволення, здобуте після утримання у надзвичайно тісній камері». Я почувався збентеженим і розгубленим, тож поспішив попрощатися.

Увесь цей день і навіть наступний я сушив голову над питанням — що сталося? Чия душа чужими очима дивилася на мене з Едвардового обличчя? Я міг думати лиш про цю страшну загадку і навіть не намагався повернутися до своєї звичайної роботи. Наступного ранку зателефонували зі шпиталю і повідомили, що стан пацієнта залишається незмінним, і надвечір я вже був на межі нервового зриву — відверто це визнаю, хоч дехто і скаже, що мій тодішній стан вплинув на подальші дії. Нічого про це не казатиму, хіба тільки те, що всі наступні події не поясниш самим лиш моїм божевіллям.

VII

Це сталося вночі після того другого вечора — мене охопив жах, неосяжний розумом страх запустив пазурі у мою душу, і навряд чи коли-небудь я зумію його позбутися. Все почалося з телефонного дзвінка близько опівночі. У всьому домі не спав я один і сонно відповів на дзвінок у бібліотеці. На протилежному кінці дроту, схоже, нікого не було, я вже збирався було покласти слухавку і лягти спати, як моє вухо почуло щось віддалено схоже на звук. Може, хтось через силу намагається зі мною поговорити? Прислухавшись, я ніби почув якесь булькання; так часом у крані клекоче вода — буль…буль…буль… — і в цьому звукові з подивом вловив щось подібне до невиразних, ледь чутних і нерозбірливих слів, складів… Я обізвався: «Хто це?» Але у відповідь почув лиш буль-буль… буль-буль… Було схоже, що звук неживий, механічний, тож я припустив, що по той бік несправний апарат, здатний лише приймати звук, і додав: «Я вас не чую, покладіть слухавку і зателефонуйте у довідку». Слухавку одразу ж поклали.

Як я вже казав, це трапилося близько дванадцятої. Коли пізніше почали з’ясовувати, звідки телефонували, виявилося, що дзвінок надійшов із дому Кроніншилдів, хоча до приходу туди служниці лишалося ще принаймні три дні. Я можу розповісти, що там було: страшенний безлад у дальній підвальній комірчині, якісь сліди, бруд, похапцем перебраний гардероб, незрозумілі відбитки пальців на телефоні, безладно розкидане канцелярське приладдя і, нарешті, страшенний сморід в усьому домі. Недолугі полісмени навигадували собі теорій і досі займаються пошуками тих страхолюдних звільнених слуг, які в усій цій метушні кудись пощезли. Вважають, що вони жадали помститися, а я трапився під гарячу руку, оскільки був найближчим другом і порадником Едварда.

Ідіоти! Невже вони вважають, що ці неотесані бовдури могли підробити її почерк? Чи були здатні зробити усе, що сталося потім? Невже вони геть сліпі і не помітили, які фізичні зміни відбулися з Едвардом? Що стосується мене, тепер я вірю всьому, що він розповідав. За межами життя є жахіття, про які ми навіть не здогадуємося, і час від часу недобра людська цікавість прикликає їх до нас. Ефраїм — Осната — це диявольське поріддя прикликало їх, і вони поглинули Едварда так само, як зараз намагаються поглинути мене.

Чи можу я бути впевненим у своїй безпеці? Ці сили здатні пережити будь-яке фізичне тіло. Наступного дня після полудня, коли мені вдалося вийти з прострації і знову доладно говорити і пересуватися, я вирушив до божевільні і застрелив його заради Едварда і всього людства, але яка може бути певність, допоки не спалять тіла? Тіло зберігають для нікому не потрібного розтину, а я стверджую: тіло треба спалити. Його тіло необхідно спалити! Тіло того, хто не був Едвардом Дербі, коли я його застрелив. Я збожеволію, якщо цього не зроблять, адже наступним можу стати саме я. Але я здобич не із легких і не дозволю жаху, що вирує довкіл, зламати мою волю. Одне життя — Ефраїм, Осната і Едвард — хто наступний? Я не дозволю витіснити себе зі свого тіла… Я не обміняюсь душами з нашпигованим кулями трупом, що лежить у божевільні!

Але дозвольте мені спробувати до ладу розказати про останні події. Я не говоритиму про те, на що поліція уперто не звертає уваги — розповіді про химерного смердючого карлика, якого бачили щонайменше троє перехожих на Гай-стріт близько другої години ночі, і про незвичайні відбитки ніг, помічені у різних місцях. Я розкажу лиш про те, як близько другої ночі мене розбудив дзвінок і стукіт у двері — дзвонили і стукали навпереміну, наче зі страхом і тихим відчаєм, намагалися відтворити наш із Едвардом умовний сигнал «три та два».

Ледь очунявши після міцного сну, я сполошився. Дербі у мене під дверима і згадав наш давній код?! Але ж та його нова особистість не знала… А може, Едвард повернувся до нормального стану? Чому він прийшов до мене так поспіхом і вочевидь знервований? Його дочасно виписали чи він, можливо, утік? Мабуть, міркував я, накидаючи халат і спускаючись сходами вниз, повернення його колишнього супроводжували напади маячні і страждань, що й призвели до відчайдушної втечі. Хай би що там сталося, а він знову був тим самим, старим добрим Едвардом, і я мушу йому допомогти!

Коли я розчахнув двері у пітьму берестової алеї, назустріч потягло нестерпним смородом, від якого я мало не знепритомнів. Нудота підкотилася до горла, і лиш за мить я ледве розгледів на сходах скоцюрблену миршаву постать. Мене викликав Дербі, але хто ця смердюча і бридка подобизна людини? Куди так раптово зник сам Едвард? Він дзвонив у двері за якусь мить до того, як я відчинив.

На прибульці було пальто Едварда, його поли волочилися по землі, а рукави, хоч і закасані, закривали руки. На голові — низько насунутий капелюх з широкими крисами, чорний шовковий шарф прикривав нижню частину обличчя. Коли я нетвердим кроком вийшов на ґанок, постать видала якийсь звук — такий я вже чув у слухавці — буль…буль… — і простягла мені на кінчику довгого олівця великий щільно списаний аркуш паперу. Усе ще не прийшовши до тями від страшенного смороду, я схопив аркуш і спробував прочитати написане у світлі, що падало з відчинених дверей.

Безсумнівно, це було написано почерком Едварда. Але навіщо писати, якщо він тільки-но стояв під моїми дверима? І чому літери такі недоладні, криві, наче виведені нетвердою рукою? Я не зміг нічого розібрати при тьмяному світлі, тому відступив до холу, а карлик механічно посунув за мною, але спинився на поріжку між зовнішніми і внутрішніми дверима. Від дивного прибульця жахливо тхнуло, і я сподівався (дякувати Богові, не даремно), що моя дружина не прокинеться і не побачить цієї потвори.

Прочитав; ноги мене підвели, в очах посутеніло. Отямившись, я побачив, що лежу на підлозі, а моя закляла від страху рука усе ще судомно стискає той клятий аркуш. Ось що було в ньому:

«Ден! Поїдь у божевільню і вбий його. Знищ його. Це більше не Едвард Дербі. Осната захопила мене, хоча вона сама вже три з половиною місяці як мертва. Я збрехав тобі, коли сказав, що вона поїхала. Я убив її. Я мусив її вбити. Це сталося несподівано, але ми тоді були одні, а я перебував у своєму тілі. Під руку трапився свічник, і я проламав їй голову. Вона могла забрати мене назавжди — на День усіх святих.

Я поховав її у дальньому кінці підвалу під старими коробками і знищив усі сліди. Вранці у слуг виникла підозра, але їм є що приховувати, тож вони не можуть нічого сказати поліції. Я вирядив їх геть, але тільки Богу відомо, що вони, а з ними й інші члени культу можуть утнути.

Якийсь час мені здавалося, що все гаразд, але потім я став відчувати, як у мене в голові щось перевертається. Я зрозумів, що це — як таке забудеш?! Її душа, як і Ефраїма, не покидає цей світ і лишається поруч з тілом, поки воно не зотліє. Вона переслідувала мене, примушувала обмінюватися з нею — заволодівала моїм тілом, а мене заганяла до свого трупа, похованого у підвалі.

Я знав, що буде далі і втік до божевільні. Це сталося — я опинився у задушливому мороці, у зогнилому трупі Оснати в підвалі під коробками, де я її закопав. І я знав, що вона опиниться в моєму тілі у шпиталі — назавжди, адже це було вже після Дня усіх святих, і жертвоприношення мало зробити свою справу навіть без неї, — готова вийти на свободу і загрожувати усьому живому. Я був у відчаї, але попри все зміг вилізти, прокопавши голіруч нору.

Уже надто пізно, і я не здатний говорити, як не зумію і зателефонувати, але ще можу писати. Я спробую, зберуся на силі, принесу тобі останнє слово і попередження. Убий цю дияволицю, якщо тобі дорогі спокій і мир на землі. Простеж, аби цю тварюку спалили. Якщо цього не зробити, вона житиме і далі, вічно переходячи з одного тіла до іншого, і я не можу передбачити, чого від неї чекати. Тримайся осторонь чорної магії, Дене, бо це бісова справа. Прощавай, ти був справжнім другом. Розкажи поліції щось правдоподібне, а я страшенно шкодую, що втягнув тебе у все це. Невдовзі я спочину, це тіло довго не протягне. Сподіваюсь, ти це прочитаєш. І убий цю потвору — убий її.

Твій Ед».

Другу частину листа я прочитав значно пізніше, бо знепритомнів після перших трьох абзаців. І знову зомлів, побачивши смердюче створіння на порозі, де його зустрів потік теплого повітря. Більше посланець не ворушився і до тями не приходив.

Мій дворецький виявився більш товстошкірим і, побачивши вранці у холі цю істоту, не знепритомнів, а натомість зателефонував до поліції. Коли вони приїхали, мене перенесли нагору і уклали в ліжко, а ця… істота… так і лишилася там, де знепритомніла. Полісмени прикривалися носовичками, проходячи повз неї.

Врешті-решт, серед купи недоладно підібраного Едвардового одягу знайшли напівзотліле страхіття: кістяк і розвалений череп. Огляд зубів підтвердив — череп належав Оснаті.

Книга

Навіть не знаю напевне, коли усе почалося, мої спогади плутаються. Часом стає страшно від думки про безконечну вервечку минулих літ, а інколи сьогодення здається лише цяткою в сірій безформній нескінченності. Я навіть не цілком розумію, як передаю це повідомлення. Говорю — і маю неясне відчуття, що потребую незвичайного і, мабуть, моторошного посередника, який донесе мої слова туди, де я хотів би бути почутим. Хто я такий? Теж незрозуміло. Здається, мені довелося пережити велике потрясіння — ймовірно, через якийсь страхітливий прояв котрогось із моїх неймовірних, унікальних переживань.

Причина тих переживань, звісно ж, поточена шашелем книга. Пригадую, як знайшов її — у погано освітленій крамничці поблизу чорної маслянистої річки, над якою завжди клубочиться туман. Крамничка була дуже давня, полиці — від підлоги до самої стелі — заставлені напівзотлілими і запорошеними інкунабулами, ряди книг тяглися у нескінченність внутрішніх кімнат і закапелків без жодного вікна. Фоліанти лежали безформними купами на підлозі і в грубо збитих скринях та ящиках. Саме в одному із таких завалів я відшукав свою книгу. Її назви я так і не знайшов — бракувало початку, але те, що я побачив, коли вона випала з рук і розкрилася на останніх сторінках, викликало у мене цілий вихор почуттів.

Я побачив формулу, вочевидь, темну і заборонену — вказівки, що слід казати і робити, про такі я читав раніше в таємних текстах, огидних і чарівних, нашкрябаних перами дивовижних прадавніх шукачів ретельно схованих і добре захищених таємниць Всесвіту; я жадібно поглинав їх один за одним. То був ключ — путівник до певних шляхів і переходів, про який мріяли і перешіптувались містики від самого світанку історії нашої раси. Ключ відкривав шлях до свободи і відкриттів за межами трьох вимірів відомого нам життя і матерії. Уже багато століть ніхто не знав, як виглядає ця книга і де її шукати, знали лиш те, що вона дуже стара. Не друкарський верстат, а рука напівбожевільного ченця донесла до нас ці лиховісні і неймовірно давні рядки, написані середньовічною латиною.

Пригадую, як букініст хитрувато поглядав на мене і підсміювався, а коли я забрав книгу, зробив дивний знак рукою. Від грошей він відмовився, і лише значно пізніше я зрозумів чому. Я мало не біг крізь туман вузьких і звивистих прибережних вуличок, зі страхом відчуваючи, як хтось, незримо скрадаючись, іде слідом. Столітні ветхі будинки обабіч вулиці, здавалося, затопила хвороблива ворожість, наче перекритим до того каналом знову линули злі сили. Я відчував, як за мною стежать облуплений тиньк, попліснявіла цегла і балки навислих фронтонів із тьмяними круглими віконцями, і самі стіни ледве стримуються, аби не розчавити мене… А я ж прочитав лишень мізерну частку блюзнірського катрена, перш ніж згорнути книгу й забрати її із собою.

Пам’ятаю, як нарешті узявся читати — без кровинки на лиці, замкнувшись у мансарді, яку вже давно пристосував для незвичайних досліджень. Великий будинок був мовчазним, адже я піднявся у мансарду далеко за північ. На ту пору в мене наче була родина — хоча вже не пригадую деталей — і, здається, чимало слуг. Не скажу, який то був рік, бо відтоді бачив безліч століть і вимірів, моє сприйняття часу виродилося і стало зовсім іншим. Читав я при свічках — пам’ятаю, як на стільницю невпинно стікав віск, — і час від часу з далеких дзвіниць долинало бамкання дзвонів, до яких я дослухався з несподіваною напругою, наче боявся почути в них ще якийсь сторонній відголосок.

Десь унизу лежали міські дахи, але саме тоді, коли я вголос читав дев’яту строфу прадавнього закляття, у вікно мансарди хтось пошкрябався. Здригнувшись, я усвідомив, що це означає — при переході кожен відкидає тінь і вже до віку буде з нею. Я на це спромігся — книга була саме тим, на що я сподівався. Тої ночі я пройшов крізь вихор викривленого часу і видінь, і коли в мансарді мене заскочив ранок, я дивився вже зовсім іншими очима на полиці, стіни і все приладдя.

Ніколи більше я не бачитиму світ таким, яким знав раніше. Хоч би що потрапляло у поле мого зору, в ньому завжди було трохи від минулого і трохи від майбутнього, і завдяки можливостям мого оновленого зору навіть звичні речі виглядали незнайомими. Відтоді я жив у фантастичному сновидінні, де все було для мене чужим або напівзнайомим; і що більше я долав переходів, то важче було впізнавати предмети вбогої реальності, якій я так довго належав. Ніхто більше не бачив того, що бачив я довкола себе, і я став мовчазним відлюдником, аби не зажити слави божевільного. Мене боялися собаки — відчували потойбічну тінь, що тепер завжди була поруч. І все одно я продовжував читати — забуті таємні книжки й манускрипти, до яких мою увагу привертало нове бачення світу — і долав нові шляхи у просторі й бутті, прагнучи дістатися серцевини незвіданого космосу.

Я пам’ятаю ніч, коли накреслив вогнем п’ять концентричних кіл на підлозі і, розташувавшись у самому центрі, заспівав дивовижну літанію, принесену посланцем із Тартару. Стіни впали, а мене підхопив чорний вітер і поніс крізь сірий безмір, гострі піки невідомих гір туманіли далеко внизу, а потім запанувала непрозірна пітьма, після якої міріади яскравих світил зійшлися у дивовижні, геть незнайомі сузір’я. Перегодом я побачив далеко під собою зелену рівнину і місто з покрученими вежами; такого стилю я не тільки ніколи не стрічав, а й не читав про такий, і навіть не міг собі уявити. Наблизившись до міста, посеред площі я вгледів велику квадратну кам’яницю і відчув, як огидний страх стискає мені серце. Я кричав і борсався, а потім провалився у темряву і отямився на підлозі мансарди, у центрі сяйва п’яти кіл. Та нічна мандрівка нічим не відрізнялася від багатьох інших, однак уперше я відчував такий непідробний страх, бо зрозумів, що підійшов до потойбічних просторів і світів значно ближче, ніж будь-коли раніше. Надалі до магічних формул я ставився набагато обережніше, бо не мав бажання назавжди вийти за межі свого тіла, відірватися від землі і зникнути у незвіданих просторах, звідки немає вороття.

Зловісний пастир

Інтелігентний, поважного вигляду сивобородий чоловік у скромному одязі провів мене до кімнати в мансарді, попередивши:

— Так, він жив саме тут, однак я радив би вам нічого тут не чіпати. Через допитливість ви забуваєте про відповідальність. Ми ніколи не приходимо сюди вночі, а сторонніх пускаємо лише тому, що такою була його воля. Ви знаєте, що він зробив. Їхня жахлива община взяла увесь клопіт на себе, нам навіть не відомо, де його поховано. Не було жодних законних або якихось інших способів на них вплинути.

Сподіваюся, ви не затримаєтесь тут після настання ночі. І дуже прошу вас, у жодному разі не торкайтесь тієї штуковини на столі — тієї, що схожа на коробку сірників. Ми не знаємо, що воно таке, але підозрюємо, що вона має якийсь стосунок до того, чим він займався, а тому намагаємось навіть не затримувати на ній погляду.

Після того чоловік пішов, залишивши мене у мансарді самого. Кімната була темна, запорошена, майже без меблів, однак досить охайна — за нею доглядали. На полицях — праці теологів і класичних середньовічних авторів, а у книжковій шафі добірка трактатів з магії — Парацельс[160], Альберт Великий[161], Тритемій[162], Гермес Трисмегіст[163], Борель[164] та інші, назв яких, написаних літерами незнайомої мені абетки, я так і не спромігся прочитати. Меблі в кімнаті були найпростіші, а єдині двері вели до комірчини. За вхід правила квадратна ляда у підлозі, що виходила на давні і дуже круті сходи. Вікна були засклені невеликими круглими шибками, а товстенні балки з чорного дуба додавали всьому приміщенню відтінку автентичної давнини. Кажучи по-простому, дім виглядав як уламок старожитньої минувшини. Здається, тоді я знав, де саме опинився, але точніше не скажу, не пам’ятаю. Певна річ, що то був не Лондон, а скоріш за все, приморське портове містечко.

Незрозуміла річ на столі мене просто заворожила. Я наче знав, що з нею робити, бо видобув з кишені електричний ліхтарик — або щось таке — і, перевіряючи, нервово поклацав вимикачем. Промінь виявився не звичайного білого, а фіолетового кольору, і було то не світло, а радше якесь радіоактивне випромінювання. Наскільки пам’ятаю, я не вважав ту річ ліхтариком. Насправді, звичайний ліхтарик у мене теж був — в іншій кишені.

Почало смеркатися, і старовинні дахи з димарями крізь круглі шибки виглядали досить химерно. Нарешті я зібрався з духом, узяв таємничу коробочку на столі, підпер книгою і посвітив на неї дивним фіолетовим променем, цього разу схожим скоріше на потік дрібних фіолетових часточок. Торкаючись блискучої поверхні коробочки, вони сухо потріскували, як тріщать розряди у вакуумній трубці. Темна, гладенька наче скло поверхня почала набувати рожевого відтінку, посередині утворився неясний білий силует. А потім я помітив, що вже не один у кімнаті, і сховав випромінювач до кишені.

Однак гість мовчав — у найближчі кілька секунд я взагалі не почув жодного звуку. Було важко щось зрозуміти, наче здалеку крізь легку імлу дивишся пантоміму, але з іншого боку, з’являючись у кімнаті, перший та всі інші прибульці видавалися одночасно далекими й близькими, наче підкорялися законам якоїсь незвичайної геометрії.

Гість був худий, темноволосий, середнього зросту чоловік у вбранні англіканського священика. На вигляд йому було років зо тридцять; риси жовтуватого обличчя можна було б вважати правильними, якби не зависоке чоло. Волосся акуратно підстрижене й зачесане, а підборіддя чисто виголене, хоча і з ознаками зародження нової щетини. Він носив окуляри без оправи, скельця трималися на тонких сталевих дужках. Загалом, його зовнішність цілком відповідала моєму уявленню про священнослужителя, якби не високе чоло, проникливий погляд розумних очей, а ще ледь помітна, проте незаперечна печать зла, що лежала на ньому. Поки я придивлявся, він устиг запалити тьмяний каганець і тепер нервово жбурляв свої магічні книги одну за одною в камін, розташований поміж вікнами мансарди (у тому місці, де стіна круто вигинається); каміна я раніше не помітив. Язики полум’я жадібно ковтали стародавні фоліанти, розсипали різнокольорові іскри і поширювали навкруги неймовірно задушливий сморід щоразу, коли черговий зшиток змережених таємничими знаками аркушів, скріплений струхлявілою палітуркою, ставав легкою здобиччю ненажерливої стихії. Раптом я зауважив у кімнаті інших людей — вельми похмурих на вигляд чоловіків у вбранні священиків; один із них, судячи з одягу, був єпископом. Почути я нічого не почув, але зрозумів, що вони повідомляють першому щось украй важливе. Здавалося, вони його ненавидять і водночас бояться, а той, своєю чергою, відповідає їм взаємністю. Виглядав він зловісно, але права рука помітно тремтіла і шукала спинку стільця. Єпископ показав спершу на спорожнілу шафу, а потім — на камін (там у безформній, обвугленій масі жевріли останні іскорки вогню), усім своїм виглядом виказуючи неабияку огиду. Тоді перший гість криво посміхнувся і простягнув ліву руку до предмета на столі. Серед присутніх цей рух викликав неабиякий переляк. Обертаючись і погрожуючи, церковники посунули крутими сходами вниз. Єпископ пішов останнім.

Перший гість рушив до шафи у глибині кімнати і видобув звідти моток линви. Видершись на стілець, він прив’язав один кінець до гака у великій дубовій балці і почав робити петлю. Усвідомлюючи, що чоловік збирається накласти на себе руки, я кинувся вперед з наміром відговорити або спинити його. Він помітив мене і припинив свої приготування, при цьому в його очах я прочитав щось схоже на торжество — мене це спантеличило і водночас налякало. Він повагом спустився зі стільця і рушив до мене із по-вовчому страшним вищиром на темному тонкогубому обличчі.

Відчувши смертельну загрозу, я вихопив із кишені променевий апарат, сподіваючись ним оборонитися. Навіть не знаю, чому вирішив, буцімто він зможе мені допомогти. Увімкнувши пристрій, я спрямував промінь просто в лице священику і побачив, як воно освітилося спершу фіолетовим, а потім рожевим світлом. Вираз по-звірячому лютого тріумфу поступився місцем глибокому страху, якому, однак, не вдалося цілком витіснити перше почуття. Спочатку він зупинився, а потім, дико вимахуючи руками, почав задкувати. Коли він наблизився до відкритого отвору в підлозі, я вигукнув, намагаючись його застерегти, та він не почув мене, сахнувся назад, востаннє змахнув руками і наступної миті зник з поля зору.

Мені коштувало чималих зусиль наблизитися до люка, та коли я нарешті зазирнув туди, непорушного тіла внизу не побачив. Натомість до мене долинули голоси і тупіт ніг людей, що поспішали нагору із запаленими ліхтарями. Закляття примарної тиші було знято, я знову міг чути звуки й бачити постаті у звичних трьох вимірах. Очевидно, щось привело сюди цей натовп, однак чи міг я не почути шуму? Тим часом двоє чоловіків (вочевидь, звичайні селюки), що крокували попереду, розгледіли мене і завмерли, наче громом прибиті. Один із них пронизливо вигукнув:

— А-а-ах!.. Це ви? Знову?

Після цього всі вони розвернулись і панічно кинулись навтьоки. Всі, за винятком одного. Коли натовп розсіявся, я побачив сивобородого чоловіка, що привів мене сюди. Він самотньо стояв з ліхтарем у руці і дивився на мене вражено, затамувавши подих, але без страху. Потім неквапом почав підніматися. Опинившись поруч зі мною у мансарді, він заговорив:

— Отже, ви не стрималися! Шкода. Я знаю, що сталося. Одного разу таке вже було, однак той чоловік злякався і застрелився. Вам не слід було змушувати його повертатися. Ви ж знаєте, чого він хоче. Тільки не лякайтеся, як той, попередній. З вами сталася дуже дивна та жахлива річ, однак справа не зайшла настільки далеко, аби зашкодити розуму та свідомості. Зберігайте спокій, примиріться з необхідністю різко змінити своє життя, і ви, як і раніше, зможете насолоджуватися усіма благами навколишнього світу й плодами ученості. Але тут вам лишатися не можна, і я сумніваюся, що ви захочете повернутись до Лондона. Радив би вам перебратися до Америки.

І більше не намагайтесь щось робити з цією… штуковиною. Зворотного шляху у вас немає, може стати тільки гірше. По правді кажучи, ви ще досить легко відбулися, тож зараз тікайте звідси що є духу і тримайтеся подалі від цього місця. Ну, і подякуйте Богові, що справа не зайшла надто далеко…

Я спробую, як можу, підготувати вас. Відбулися певні зміни… у вашій зовнішності. Зустріч із ним завжди закінчується саме так, але у новій країні ви до цього звикнете. На протилежній стіні кімнати є люстро, давайте підійдемо разом. У вас буде потрясіння — хоча нічого страшного ви й не побачите.

Мене тіпало від смертельного жаху, а тому сивобородому довелось, узявши однією рукою тьмяну лампу зі столу (свій ще тьмяніший ліхтар він залишив на підлозі), другою рукою підтримувати мене ті кілька кроків, що мені випало пройти до люстра. Ось що я там побачив: переді мною постав худий темноволосий чоловік середнього зросту в одязі англіканського священика, років тридцяти або близько того, в окулярах без оправи, з жовтавим, надміру високим чолом.

Перший мовчазний прибулець, що палив свої книжки, — і до кінця свого життя я змушений буду жити в його подобі!

За пеленою часу

I

Після двадцяти двох років нічних жахіть рятуюся лиш відчайдушною переконаністю у фантастичній природі моїх спогадів, тож не готовий поручитися за істинність того, з чим зустрівся у Західній Австралії в ніч із 17 на 18 липня 1935 року. У мене все ще жевріє надія, що все побачене або принаймні його частина — галюцинації, і на те є чимало причин. Утім, правдоподібність була настільки вражаючою, що не випадає сумніватися в його реальності. Якщо все це правда, людині слід бути готовою сприйняти поняття космосу і своє місце у несамовитому вирі часу, навіть тінь згадки про який змушує ціпеніти. Треба приготуватися протистояти дотепер невідомій загрозі, яка хоча й не здатна зашкодити усій нашій расі, може спричинити жахливі та непередбачувані наслідки для найсміливіших і найзавзятіших її представників. Саме ця обставина і змушує мене зробити усе можливе і переконати відмовитися від розкопок у загадкових стародавніх руїнах — об’єкта досліджень моєї експедиції.

Якщо тої ночі я був при тверезому розумі і здоровому глузді, те, що мені випало пережити, не довелося бачити ще нікому. Все, що я намагався спростувати як легенду і вимисел, навпаки, дістало жахливе підтвердження, проте доказів, на щастя, не лишилося — у паніці я втратив, не зумів винести з пекельної безодні дивовижну знахідку; якби вона виявилася справжньою, було б марно щось заперечувати. Я один пройшов крізь цей жах — і дотепер нікому нічого не розповідав. Я не міг перешкодити іншим продовжити розпочаті мною розкопки, але, на щастя, невпинні буревії та рух пісків поки що вберегли їх від знахідок. Тепер я маю висловитися цілком однозначно — не стільки для власного душевного спокою, скільки бажаючи застерегти інших, хто сприйме написане мною всерйоз.

Ці сторінки, в частині котрих уважний читач преси загального та наукового характеру попервах не знайде для себе нічого нового, я пишу, повертаючись додому, в каюті судна, і передам їх синові — Вінґейту Пізлі, професору Міскатонікського університету, єдиному з родини, хто не покинув мене після моєї незвичайної амнезії багато років тому. Він краще за будь-кого знає найпотаємніші обставини мого життя і буде останнім, хто стане глузувати над розповіддю про події тієї фатальної ночі. Я не відкрився йому до відплиття, вважаючи, що таке одкровення краще викласти на папері, читаючи і перечитуючи написане, — тоді він отримає переконливішу картину, ніж дала б моя сплутана розповідь. Цим звітом він може скористатися так, як вважатиме за потрібне — він владен передати мою сповідь із власними коментарями до будь-якої установи на свій розсуд. Що ж до тих читачів, які можуть не знати про обставини, що передували моєму відкриттю, то саме заради них я зроблю доволі розлогу вступну частину.

Отже, я — Натаніель Вінґейт Пізлі; ті, хто пригадає заголовки газет двадцятирічної давнини або, можливо, листи і дописи у журналах з психології, опубліковані шість-сім років тому, мають мене знати. Тоді широко обговорювали подробиці дивної амнезії, в якій я перебував з 1908 до 1913 року; поширенню різноманітних чуток значною мірою посприяли перекази і легенди про відьмацтво, божевілля та різноманітні жахіття, якими славиться невеличке старовинне містечко у штаті Массачусетс, де я жив тоді і мешкаю нині. Одразу хочу зауважити, що ні спадковість, ні ранні роки мого життя не дають приводу говорити про божевілля або якісь відхилення, і це важливо з огляду на тінь не від світу сього, що так неждано мене накрила. Може статися так, що століття похмурих роздумів наділили ветхий, сповнений тихих шепотів Аркгем особливою вразливістю до таких тіней — хоча, враховуючи мої дослідження, це видається доволі сумнівним. Однак найважливішим є те, що ні моє походження, ні біографія не виходять за рамки звичайного. Те, що прийшло, прийшло не звідси, і я дотепер не можу пояснити звичайними словами, звідки саме.

Я — син Джонатана і Ханни (Вінґейт) Пізлі, вихідців із давніх гейврільських родів. Народився і виріс я теж у Гейврілі, у старовинній садибі на Бордмен-стріт поблизу Голден-Гілл, і не бував у Аркгемі, аж поки у вісімнадцять років не вступив до Міскатонікського університету — 1889 року. Після його закінчення вивчав економіку в Гарварді, а до Міскатонікського університету повернувся у 1895 році як викладач політекономії, і відтоді ще впродовж тринадцяти років моє життя було спокійним та щасливим. У 1896 році я одружився з Алісою Кізар — теж родом із Гейвріла, і троє моїх дітей — Роберт, Вінґейт і Ханна з’явилися на світ відповідно у 1898, 1900 і 1903 роках. У 1898 році я став доцентом, а в 1902 — професором. Упродовж усього цього часу я не виявляв ані найменшої цікавості до окультизму чи психопатології.

Аж раптом — то був четвер 14 травня 1908 року — стався той самий дивний напад амнезії. Усе трапилося цілком несподівано, хоча згодом я дійшов висновку, що першими симптомами цілком могли бути спалахи коротких видінь за кілька годин до нападу — дуже хаотичних, які стривожили мене головним чином своєю незвичайністю. Голова тріщала від болю, і виникало таке враження — зовсім нове для мене, — наче хтось намагається заволодіти моїми думками.

Власне, напад почався близько десятої години двадцять хвилин ранку, я саме читав лекцію з політичної економії «Історія і сучасні напрями розвитку економічних учень» для слухачів молодшого курсу і кількох присутніх другокурсників. Перед очима попливли дивні видіння, здалося, наче замість аудиторії я опинився в якомусь химерному приміщенні. Лекція вилетіла з голови, і студенти помітили, що зі мною коїться щось недобре. А потім я знепритомнів, заціпенівши у кріслі, і ніхто не міг привести мене до тями. Я повернувся до нормального стану і знову побачив білий світ лишень за п’ять років, чотири місяці й тринадцять днів.

Певна річ, про те, що зі мною коїлося, я дізнався від інших, бо лишався непритомним упродовж шістнадцяти з половиною годин, хоча на ту пору мене уже привезли додому, на Крейн-стріт, 27, і передали у руки найліпших лікарів. О третій годині ранку 15 травня я розплющив очі й почав говорити, однак дуже швидко страшенно налякав лікарів та рідних тим, як і що саме говорив. Було зрозуміло, що я не пам’ятаю ні себе, ні свого минулого, хоча, схоже, з якихось причин і намагаюся це приховати. Я з подивом витріщався на присутніх, а скорочення м’язів обличчя нічим не нагадували моєї звичайної міміки.

Навіть мова моя здавалась утрудненою і чужою. Мені було важко керувати своїми органами мовлення, а манера висловлюватися була неприродно пишномовною, як буває з людьми, що тривалий час ґрунтовно вивчали англійську за книжками. Вимова — по-варварському чужорідна, а мову збагачували незвичайні архаїзми або взагалі геть незрозумілі конструкції. Серед останніх і вислів, який двадцять років потому із сильним почуттям — навіть страхом — згадав наймолодший із лікарів. Надалі ці слова звучали у багатьох місцях — спершу в Англії, а потім і в Сполучених Штатах, і попри усю складність і безумовну новизну фрази, вона до найменших дрібниць відтворювала загадкові слова дивного аркгемського хворого з 1908 року.

Фізичної форми я практично не втратив, хоча мені знадобилося ще чимало часу, аби знову навчитися володіти руками, ногами і тілом загалом. З цієї та низки інших причин, пов’язаних із втратою пам’яті, я ще тривалий час перебував під суворим наглядом лікарів. Коли я нарешті усвідомив, що всі мої спроби приховати провали у пам’яті марні, відверто визнав цей факт і почав з гідною подиву пожадливістю накопичувати інформацію. Невдовзі лікарям почало здаватися, що я втратив цікавість до своєї істинної особистості, щойно пересвідчився, що мою амнезію сприймають як цілком природну річ. Вони помітили, що я зосередився на вивченні окремих питань історії, природничих наук, мистецтва, мови й фольклору — при тому, що деякі з них були надзвичайно складними для розуміння. Інші ж були елементарні, відомі ледь не кожній дитині, і попри це, якимось дивним чином стерлися з моєї пам’яті.

Водночас, як вони зауважили, я мав великі знання у неприступних для сучасної науки сферах, знання, які радше намагався приховати, ніж виявити. Якось я мимохіть послався на певні історичні події значно давнішого періоду, аніж відомо історичній науці, — й одразу звернув усе на жарт, помітивши на обличчях співрозмовників подив. Крім того, я мав доволі дивну звичку вести мову про майбутні події як про такі, що вже відбулися, чим двічі або тричі викликав непідробний переляк. З часом такі незвичайні прояви траплялися дедалі рідше, а згодом припинилися зовсім, хоча дехто був схильний приписувати їх зникнення радше вжитим мною заходам перестороги, а не втраті самих цих неприродних знань. І справді, я виявляв гідну подиву жадібність до вивчення мов, звичаїв і перспектив сучасного світу і цим був схожий на допитливого мандрівника із далеких чужих країв.

Отримавши відповідний дозвіл, я цілі дні проводив у бібліотеці коледжу, а ще за якийсь час почав влаштовувати незвичайні експедиції, прослуховувати курси лекцій в американських і європейських університетах, що впродовж кількох наступних років викликало чимало пересудів. У той період унікальне захворювання принесло мені певну славу серед світил психології — славу, якою я користувався як міг для розширення контактів у наукових колах. Мене демонстрували на лекціях як типовий приклад формування другої особистості — при цьому я спантеличував викладачів дивними симптомами і ретельно замаскованими насмішками.

Мені вкрай рідко доводилося зустрічати по-справжньому дружній прийом. Щось у моєму вигляді та мові відлякувало людей, викликало антипатію, буцімто я був істотою безкінечно далекою від усього, що, на їхню гадку, було здоровим і нормальним. Поступово думка про зв’язок чорного потаємного жаху і нездоланної відчуженості, прірви межи мною та їхнім світом, переросла у стійке і майже однозначне переконання, і моя власна родина не була винятком. Від миті мого дивного пробудження дружина сприймала мене з неприхованим жахом і неприязню і твердила, що бачить якогось чужинця у тілі свого чоловіка. У 1910 році вона отримала офіційне розлучення і навіть пізніше, після мого повернення до нормального стану 1913 року, категорично відмовлялася від зустрічі зі мною. Такі ж почуття мали до мене мій старший син і донька, найменша у родині. Відтоді я їх не бачив.

І лише мій другий син Вінґейт знайшов у собі сили здолати страх і відразу, спричинені змінами у мені. Він також відчував у своєму батькові чужинця, однак, маючи тоді лише вісім років, зберігав надію, що коли-небудь моє справжнє «я» повернеться. Коли це таки сталося, він мене розшукав, і суд довірив мені опіку над ним. Усі наступні роки він як міг допомагав у моїх дослідженнях, і сьогодні, у тридцять п’ять років, він — професор психології Міскатонікського університету. Але я жодним чином не дивуюся, що став причиною такого страху у довколишніх — адже розум, голос і вираз обличчя істоти, яка прокинулась 15 травня 1908 року, насправді не мали з Натаніелем Вінґейтом Пізлі нічого спільного.

Я не намагатимусь розповісти в усіх подробицях про своє життя з 1908 по 1913 рік — охочі можуть про все дізнатися із підшивок старих газет і наукових журналів, як це зробив і я сам. Я отримав змогу користуватися грішми на власний розсуд і витрачав їх доволі ощадно та помірковано — переважно на подорожі та навчання. Однак мої мандри жодним чином не можна було вважати звичайними, адже я на тривалий час зникав у найвіддаленіших і найпустельніших куточках планети. У 1909 році я провів місяць у Гімалаях, а 1911 року привернув до себе увагу подорожжю на верблюді у глиб недосліджених пустель Аравійського півострова. Я так і не зміг з’ясувати, що відбувалося під час цих експедицій. Влітку 1912-го я зафрахтував судно, на якому здійснив плавання до арктичних широт північніше Шпіцберґена — невдале, судячи з очевидного розчарування. Наприкінці того ж року я провів кілька тижнів сам у величезному комплексі вапнякових печер Західної Вірджинії, перевершивши за тривалістю перебування в експедиції як своїх попередників, так і всіх пізніших дослідників. Система цих лабіринтів така заплутана, що годі й думати простежити мій маршрут.

Моє перебування в університетах запам’яталося надзвичайною швидкістю засвоєння інформації, наче інтелектуальні можливості моєї другої особистості значно перевершували мої. Ще я виявив, що у мене були просто феноменальні швидкість читання і працездатність. Я міг запам’ятовувати книжку з усіма подробицями зі швидкістю перегортання сторінок, а моя здатність миттєво тлумачити складні теорії справді вражала. Час від часу в газетах з’являлися вельми скандальні статті про те, що буцімто я своєю волею можу впливати на думки та дії інших людей, хоча я й намагався, як міг, не показувати цього хисту.

Інші повідомлення такого роду стосувалися моїх тісних зв’язків із провідниками окультних груп, а також дослідниками, яких підозрювали у контактах з безіменними послідовниками доісторичних культів з непристойними обрядами. Усі ці чутки, хоча й не отримали реального підтвердження, значною мірою були спровоковані моєю пристрастю до читання праць вельми сумнівного характеру, адже не могли не помітити моєї цікавості до рідкісних старовинних книжок. Є ґрунтовні докази, підкріплені заувагами на полях книжок, того, що я ретельно студіював Cultes des Goules[165] графа д’Ерлета, De Vermis Mysteriis[166] Людвіґа Пріна, Unaussprechlichen Kulten фон Юнтца, вцілілі фрагменти загадкової Книги Ейбона, а також страхітливий Некрономікон божевільного Абдула Альхазреда. А ще ні для кого не було таємницею нечуване пожвавлення різношерстих магічних і сатанинських культів саме під час моєї дивної переміни.

Улітку 1913 року у мене з’явилися ознаки збайдужіння і послаблення інтересу до цієї теми, я неодноразово натякав своїм помічникам на ймовірне наближення змін у моєму стані. Говорив, що прокидаються спогади про ранній період мого життя; щоправда, більшість співрозмовників вважала мене нещирим, адже всі мої одкровення базувались на фактах, які можна було запозичити зі старих приватних паперів. У середині серпня я повернувся до Аркгема й оселився у своєму раніше покинутому домі на Крейн-стріт. Там я встановив надзвичайно цікавий апарат, зібраний по частинах різними виробниками наукового приладдя з Європи та Америки, і ретельно беріг його від будь-кого, хто міг би спробувати у ньому розібратися. Ті, хто його бачив — робітник, служниця і нова економка, — твердили, що він був чудернацькою сумішшю важелів, коліс і дзеркал, не більше двох футів заввишки, фута завширшки і фута завтовшки; опукле центральне дзеркало апарата мало ідеально круглу форму. Виробники, яких пізніше вдалося віднайти, підтвердили ці дані.

У п’ятницю ввечері 26 вересня я відпустив економку й служницю до обіду наступного дня. Допізна в домі горіло світло, і я був там не один — до будинку автомобілем підкотив худорлявий темноволосий чоловік, на вигляд іноземець. Востаннє світло у вікнах бачили близько першої ночі. О другій п’ятнадцять полісмен світла в домі вже не бачив, але автомобіль незнайомця усе ще стояв на узбіччі. Близько четвертої ранку автомобіля на місці вже не було. О шостій ранку в будинку доктора Вілсона задзвонив телефон і нерішучий голос з іноземним акцентом попрохав доктора заїхати до мене додому і привести мене до тями. Як з’ясувалося пізніше, цей дзвінок був міжміським, його зробили із телефонної будки на Північному вокзалі Бостона; що стосується худого іноземця, то за ним уже й слід простиг.

Мене лікар застав непритомним, я напівлежав у м’якому кріслі, до нього майже впритул був присунутий стіл. На полірованій стільниці лишилися подряпини; судячи з них, тут стояв якийсь важкий предмет. Незвичайного пристрою в будинку не виявилось, і жодних відомостей про нього відтоді не надходило. Поза сумнівом, його забрав із собою худий смаглявий іноземець. У каміні бібліотечної кімнати знайшли цілу купу попелу — те, що лишилося після спалення всіх, до найменшого клаптика, паперів, на яких я робив нотатки від першого дня амнезії. За словами доктора Вілсона, моє дихання було уривчастим, але після підшкірної ін’єкції стало рівнішим.

Об одинадцятій п’ятнадцять ранку 27 вересня я енергійно заворушився, а замість застиглої маски проявилося щось подібне до виразу обличчя живої людини. Доктор Вілсон зауважив, що цей вираз нагадував не так мою вторинну подобу, як справжнього «мене». Об одинадцятій тридцять я видав кілька дивних нерозбірливих звуків, що мало скидалися на людську мову. Здавалось, я веду боротьбу з кимось усередині. Нарешті, одразу після полудня — на той час уже повернулись економка та служниця — я забелькотів англійською:

«…серед ортодоксальних економістів того часу Джевонс уособлює типового представника переважаючої тенденції у напрямі наукової кореляції. Його спробу пов’язати між собою комерційний цикл процвітання і депресії з фізичним циклом появи плям на Сонці можна, напевно, вважати наріжним каменем…»

Натаніел Вінґейт Пізлі повернувся — душа, за розкладом якої все ще був травневий ранок 1908 року і студенти-економісти витріщалися на обшарпану лекторську кафедру.

II

Моє повернення до нормального життя виявилось болісним і важким процесом. Втрата п’яти років створює набагато більше ускладнень, ніж можна собі уявити, а у моєму випадку виникло ще й чимало додаткових труднощів. Усе, що я дізнався про свої дії починаючи з 1908 року, здивувало мене і засмутило, однак я намагався дивитися на ці речі по-філософському. Оселившись зі своїм другим сином Вінґейтом у будинку на Крейн-стріт, я зважився відновити викладацьку діяльність — керівництво коледжу люб’язно запропонувало мені професорську посаду.

Я повернувся до роботи в лютому 1914 року і протримався лише рік. На той час я уже переконався, що на мені вкрай негативно позначився мій попередній досвід. Хоча мої розумові здібності — принаймні, я на це сподівався — не постраждали і моя особистість відновилась в усій її повноті, мені бракувало колишньої наснаги. Не давали спокою тривожні сни, а в голові народжувалися дуже дивні ідеї. Коли вибухнула світова війна, мої думки навернулися до вивчення історії, і я несподівано виявив, що розглядаю події минулого під напрочуд дивним кутом. Моє розуміння часу — а саме моя здатність розрізняти послідовність і одночасність — здається, частково розладналося: іноді у мене виникали химерні думки щодо можливості жити в одному часовому проміжку і одночасно мандрувати свідомістю у вічності, дошукуючись знань минулих і майбутніх епох.

Війна спричинила появу дивного враження, буцімто я можу пригадати деякі з її пізніших наслідків — наче уже знав, чим вона закінчилася, і міг її розглядати ретроспективно, одночасно володіючи інформацією про майбутнє. Усі ці уявні спогади супроводжувалися нападами сильного болю і відчуттям штучного психологічного бар’єру, що відокремлює їх від решти моєї пам’яті. Коли я у розмовах з іншими спробував обережно натякнути на ці враження, реакція була дуже різною. Дехто дивився на мене з жалем, а викладачі факультету математики розповіли про нові відкриття у теорії відносності — тоді їх обговорювали у вузькому колі науковців, — які пізніше стали широковідомими. Як вони казали, доктор Альберт Ейнштейн трактує час лише як один із вимірів.

А тим часом, я і надалі перебував у полоні чудернацьких сновидінь та розбурханої уяви, через що у 1915 році мусив відмовитися від постійної роботи. Деякі враження помалу ставали дедалі нав’язливішими — все частіше у мене виникала думка, що амнезія була не чим іншим, як жахливим обміном, що моє друге «я» насправді — це зовнішня сила з далеких і невідомих нам сфер, і що власна моя особистість зазнала переміщення. Відтак я перейшов до туманних і небезпечних розмірковувань над тим, де саме перебувала моя справжня особистість у ті роки, коли фізична оболонка належала комусь іншому. Незвичайні знання і дивна поведінка тимчасового володаря мого тіла турбували мене більше і більше щоразу, як я вичитував нові подробиці в газетах і журналах або дізнавався про них від інших. Деякі несусвітні речі, приголомшуючи інших, здається, якимось жахливим чином гармоніювали з темними знаннями, накопиченими у глибинах моєї підсвідомості. Я почав гарячкові пошуки щонайменших крихт інформації про дослідження та подорожі двійника впродовж темних років мого буття.

Але не всі мої негаразди сприймалися як напівабстрактні. Ще були сни, які поступово ставали все яскравішими і конкретнішими. Розуміючи, як їх сприйматимуть сторонні, я уникав говорити на цю тему із будь-ким, крім сина і кількох психологів, яким довіряв, однак пізніше вирішив якомога ґрунтовніше дослідити випадки подібних захворювань, аби з’ясувати, наскільки типовими або нетиповими були такі видіння серед тих, хто став жертвою амнезії. Мене одразу ж радше стривожили, ніж заспокоїли результати дослідження, підтримані авторитетом досвідчених психологів, істориків, антропологів і психіатрів, а також свідчення про відомі випадки роздвоєння особистості — починаючи з легенд про біснуватих і закінчуючи сучасними науково обґрунтованими фактами.

Незабаром я з’ясував, що мої сни не мали аналогів серед величезної кількості описаних у різні часи випадків амнезії, проте вдалося віднайти кілька письмових свідчень, які приголомшували — вражаючою подібністю до мого випадку. Частина з них стосувалася давнього фольклору, решта — це історії хвороби з медичних архівів, і два чи три історичні казуси вдалося виловити у загальному плині подій. Таким чином, моє захворювання виявилось надзвичайно рідкісним, хоча щось подібне і можна було знайти від початку історії людства. На деякі сторіччя припадало по одному, два або й три такі випадки, на інші — жодного, принаймні, жодного документально підтвердженого.

Сутність кожного з цих випадків завжди була однакова: людина з гострим розумом раптом починає вести геть інше життя, що триває більш-менш довгий проміжок часу, абсолютно невластиве для неї. Попервах воно характеризується певною втратою навичок мовлення і руху, а надалі — напрочуд швидким засвоєнням знань з різних галузей науки, історії, мистецтва й антропології. Ця бурхлива активність поєднується з якоюсь надлюдською здатністю засвоювати величезний обсяг інформації. Після цього відбувається таке ж раптове повернення свідомості попередньої особи, яку відтоді й до скону періодично мордують невиразні потойбічні сни з уривками незвичайних страшних спогадів, ретельно кимось видалених з її пам’яті. Подібність цих кошмарів з моїми власними — до найменших другорядних деталей — не дозволяла сумніватися у їх безумовній типовості. В одному або двох випадках у мене виникало неясне відчуття впізнавання, наче я вже знав про цих людей раніше — через якісь космічні канали, природа яких настільки похмура й страшна, що відбиває бажання навіть думати про це. У трьох випадках зустрічалися згадки про незнайомий пристрій на кшталт того, який привезли до мого будинку напередодні другого перетворення.

Ще одна загадка діймала мене під час розслідування — помітно більша кількість характерних жаских сновидінь у людей, що не перебували у стані амнезії. Вони переважно мали дуже посередні розумові здібності, а деякі були на такому примітивному щаблі розвитку, що видавалося просто неможливим уявити їх у ролі хай навіть елементарного тілесного провідника для чужого розуму з невситимою жагою пізнання. На якусь мить ці люди відчували пекучу хвилю чужої присутності, а потім та хвиля спадала, залишаючи по собі лиш слабкий спомин про нелюдські страхіття.

За останні півстоліття було зареєстровано щонайменше три такі випадки, останній — якихось п’ятнадцять років тому. Чи не шукає хтось у часі наосліп, нишпорячи у неосяжних просторах Природи? Чи не були ці випадки жахливими експериментами, джерело і сенс яких лежали поза межами людського розуміння? Над такими питаннями я сушив голову у хвилини слабкості, коли мої фантазії підігрівали зроблені мною під час досліджень припущення. Однак я не міг заперечувати можливості зв’язку між легендами сивої давнини і порівняно нещодавніми проявами дивної амнезії, жертви якої, так само, як і лікарі, не маючи ані найменшого уявлення про інші випадки, скрізь описували однакові симптоми, що до дрібниць збігалися з моїми.

Що ж до природи моїх снів і фантазій, які з часом ставали дедалі нав’язливішими, то я й досі остерігаюся про них згадувати. В них усе частіше почали проступати лиховісні ознаки безумства, і мені здавалося, що я от‑от збожеволію. Може, то була якась мара, притаманна кожному, хто пережив провали у пам’яті? Або ж, першопричиною були несвідомі спроби заповнити раптову порожнечу вигаданими споминами — це і зумовило вибрики підсвідомості. Такого погляду (хоча на сьогодні альтернативна — фольклорна — теорія видається мені більш вірогідною) дотримувалися численні психіатри, які допомагали мені у пошуках подібних клінічних випадків і поділяли мій подив через їх подібність до мого захворювання. Вони не вважали цей стан божевіллям у чистому вигляді, а класифікували радше як одну з форм нервового розладу. Такі дії лікарі розцінювали як цілком нормальні та правильні з огляду на принципи психології, цілком схвалюючи мою схильність вивчати й аналізувати це явище замість намагатися його забути або приховати. Я особливо цінував поради тих лікарів, що обстежували мене у період, коли моєю фізичною оболонкою володіла інша особистість.

Перші ознаки мого розладу не мали характеру візуальних образів, вони більше стосувалися абстрактних відчуттів, про які я вже згадував. А ще у мене розвинувся непереборний і несвідомий страх перед самим собою. Я намагався не дивитися на своє тіло, наче боявся побачити щось геть чуже і невимовно огидне. Коли я все ж наважувався кинути погляд і бачив своє тіло, вбране в одяг спокійного сірого або блакитного кольору, то відчував величезну полегкість, хоча задля цього відчуття щоразу доводилося долати безмежний страх. Я уникав дивитися на себе у дзеркало і завжди голився тільки у цирульника.

Далеко не одразу я пов’язав ці відчуття із швидкоплинними зоровими галюцинаціями, що саме почали мене переслідувати. Вперше я це усвідомив, коли відчув, як невідома зовнішня сила намагається накласти штучні обмеження на мою пам’ять. Я розумів, що короткі спалахи галюцинацій безумовно мали зі мною якийсь глибокий і страшний зв’язок, однак чиєсь стороннє втручання не залишало мені шансів зрозуміти його значення і розгадати сутність цього зв’язку. А потім виникло і дивне відчуття часу, що спричинило відчайдушні спроби розташувати уривки сновидінь у хронологічній і просторовій послідовності.

Спершу ці образи були радше просто незвичними і не викликали страху. Мені здавалося, що я перебуваю всередині неосяжного приміщення, величне кам’яне склепіння якого ледь вгадувалося десь у височині. Хоч би в який час і в якому місці на мене сходило це видіння, досконалість і частота використання аркових конструкцій щоразу нагадували мені про Римську імперію. Я бачив колосальні круглі вікна, високі аркади, п’єдестали чи то столи заввишки майже як звичайна кімната. Стіни оперізували довжелезні полиці з темного дерева, що були заставлені інкунабулами з ієрогліфічними символами на корінцях. Усі видимі частини кам’яних стін були помережені вигадливо різьбленими, математично точними кривими і символами — такими самими, як на книжках. Темні мегаліти гранітної кладки мали опуклу верхню грань, яка була бездоганно припасована до увігнутої поверхні наступного ряду. У приміщенні не було стільців, на широких п’єдесталах лежали у безладі книжки, аркуші паперу і щось на зразок письмового приладдя — дивної форми глеки з пурпурового металу і стрижні з цятками на кінцях. П’єдестали були доволі високими, проте я на них дивився наче згори. На деяких стояли великі осяйні кристалічні кулі, що слугували замість ламп, і незрозумілі пристрої з прозорих труб і довгих металевих шпичаків. Вікна засклені і заґратовані товстими прутами. Я не зважився наблизитись до них і визирнути назовні, однак і зі свого місця бачив верхівки подібних до папороті рослин. Підлога була вимощена масивними восьмикутними плитами, а килимів чи портьєр не було взагалі.

Пізніше мені привиділося, буцімто я повільно пересуваюся циклопічними кам’яними переходами, спускаюсь і підіймаюся гігантськими галереями з таким самими дивовижним муруванням. Ніде не було сходів, як не було і коридорів, вужчих за тридцять футів. Я рухався вперед, і деякі споруди, здавалося, підносилися в небо на тисячі футів. Мені траплялися багаторівневі чорні підземелля і ляди, запечатані металевими смугами — вони ніколи не піднімались і, схоже, захищали від якоїсь особливої небезпеки. Я був тут наче в’язень, і безмежний жах, здавалося, тяжів над усім, що потрапляло мені на очі. А ще я відчував, що повідомлення, заховане у знущально-насмішкуватих хвилястих ієрогліфах на стінах, спопелить мою душу, і вберегти мене спроможне лише рятівне невідання.

Згодом у моїх снах з’явилися краєвиди за великими круглими вікнами та бачені з величезного плаского даху із дивовижними садами і високим зубчастим парапетом, на який вів один із верхніх пандусів. Я бачив безкінечні ряди монументальних будівель в оточенні садів, вони стояли уздовж мощених вулиць, кожна футів із двісті завширшки. Будівлі значно відрізнялися одна від одної зовнішнім виглядом, одначе ледь не всі вони були п’ятиста футів завширшки і тисячі футів заввишки. Багато споруд виглядали просто неосяжними, і тяглися уздовж вулиць на кілька тисяч футів, а деякі торкалися вершинами сірих похмурих небес. Здавалось, усі ці споруди — кам’яні або бетонні — мають ту саму хитромудру вигнуту кладку, яку я помітив ще у першому будинку. Дахи були пласкими, часом із невеликими садами і майже завжди із зубчастими парапетами. Інколи я бачив тераси, підвищені ділянки землі й широкі галявини посеред садів. На дорогах часом помічав ознаки руху, однак у своїх ранніх снах я ще не міг розібратися в таких деталях.

Подекуди, перевершуючи будь-яку іншу споруду, височіли грандіозні темні вежі циліндричної форми. Вони різко виділялися на загальному тлі і справляли враження значно стародавніших і ветхіших. Вежі були викладені з прямокутних базальтових брил і злегка звужувались від землі до заокруглених верхівок. У жодній з них не було вікон або інших отворів, крім величезних дверей унизу. Я помітив і кілька менших будівель, що також несли на собі відбиток часу і за типом архітектури були подібні до циліндричних веж. Довкола цих похмурих споруд наче зосереджувалась незбагненна аура страху й примарної загрози, як і від запечатаних люків.

Розкидані скрізь сади теж виглядали доволі лиховісно і вельми дивно, вітер ворушив гілля незвичної і химерної рослинності над широкими проходами з різьбленими монолітами обабіч. Серед рослин переважали велетенські папороті — деякі зелені, а деякі огидно бліді, немов отруйні гриби. Над ними височіли різнобарвні, схожі на тростини пальми з тонкими, як у бамбука, стовбурами, що сягали кронами захмарних висот. Траплялися різновиди неймовірного саговника, зарості темно-зелених кущів і дерева, здалеку схожі на хвойні. Квіти були дрібні, безбарвні, геть мені невідомі, і росли вони посеред іншої зелені на клумбах геометрично правильної форми. На окремих терасах і в садах на даху можна було побачити більші і яскравіші квіти майже непристойних форм, скоріш за все, виведені штучно. Гриби неймовірного розміру і забарвлення росли за певною схемою, що свідчило про високорозвинене садівництва. В більших парках унизу ще можна було зустріти спроби зберегти стихійність Природи, але на дахах панував чіткий відбір і були помітні сліди роботи садівника.

Небеса майже постійно закривали хмари, і час від часу я ставав свідком дивовижних грозових злив. Зрідка визирало сонце — воно здавалося неймовірно великим — або місяць із невловимо відмінним малюнком поверхні. А коли в дуже рідкісних випадках розвиднювалося, я мав нагоду побачити сузір’я, однак жодного не зумів упізнати. Навіть ті, що здавалися знайомими, помітно відрізнялися від звичних; судячи з кількох напівзнайомих скупчень зірок, я перебував десь у південній півкулі, поблизу тропіка Козерога. Далекий овид оповивала імла, крізь яку за містом я нагледів справжні джунглі гігантських папоротей, пальм, лепідодендронів[167] і сигілярій[168], чиї фантастичні крони, стовбури і гілки примарно мерехтіли у потоках випарів. У повітрі над містом часом відчувався рух якихось тіл, однак я ще не міг роздивитися їх як слід.

З осені 1914 року мене зрідка почали навідувати сни, в яких я начебто повільно ширяв над містом і його околицями. Я бачив широкі дороги, що вели через праліс до розташованих неподалік інших міст з такою ж чудернацькою і похмурою архітектурою. Перед моїми очима на галявинах і розчищених ділянках лісу поставали химерні споруди з чорного або переливчастого каменю і довгі гаті над болотами такими темними, що я майже нічого не можу сказати про їхню рослинність. Одного разу піді мною на багато миль пролягла рівнина, поцяткована руїнами базальтових споруд, схожих за стилем на заокруглені вежі без вікон, які привернули мою увагу ще у першому місті. А ще якось я побачив море — безмежний, оповитий туманом простір за кам’яними хвилерізами величезного міста куполів та арок. Над ним рухалося щось схоже на велику безформну тінь, і де‑не-де на морські гладіні з’являлися дивні водоверті.

III

Як я вже казав, ці видіння далеко не одразу виявили свою жахливу природу. Звісно, багато хто бачить ще химерніші сни, доповнені недоладними уривками денних вражень, картин і прочитаних книжок, примхливо викривлених снами. Якийсь час я намагався сприймати свої видіння як щось природне, попри те, що ніколи раніше не був до них схильний. Значна частина цих, здавалося б, аномальних явищ, як я себе переконував, насправді могла випливати із простих і буденних джерел, відстежити і розкрити які мені не щастило з якихось суто суб’єктивних причин; інші ж могли відображати запозичену з книжок інформацію про рослинний світ та інші деталі життя планети в доісторичну епоху якихось півтораста мільйонів років тому — у пермську чи тріасову добу. Втім, за кілька місяців почуття страху поступово почало брати гору над усіма іншими — це сталося, коли сни почали незмінно набувати вигляду особистих спогадів. Я подумки став їх пов’язувати із незрозумілими розладами — якимись обмеженнями, що блокували мою пам’ять, порушенням сприйняття часу, відчуттям неприємної взаємозалежності між мною і моєю другою особистістю в період 1908–1913 років і, значно пізніше, незбагненною відразою до самого себе.

Коли ж у снах почали з’являтися подробиці, мій страх зріс у тисячу разів, аж поки у жовтні 1915 року я відчув, що маю щось із цим робити. Саме з того часу я почав інтенсивно вивчати відомі випадки амнезії і видінь, відчуваючи потребу віднайти переконливе пояснення для усього, що зі мною коїться, позбутися його емоційного полону. Однак, як про це вже було сказано, спершу результат виявився цілком протилежним. Мене дуже непокоїло те, що мої сни майже точно повторюють сни інших людей, особливо якщо взяти до уваги, що деякі з них описано задовго до того, як люди досягли сучасного рівня геологічних знань і могли б завдяки цьому змалювати доісторичні ландшафти. Більше того, у багатьох звітах наводилися жахливі деталі та пояснення у зв’язку із видіннями великих будівель, джунглів, садів і вже знайомих мені зі снів речей. І самі по собі видіння та неприємні враження від них були вельми кепськими, однак те, на що натякали або про що твердили інші сновидці, межувало з відвертим божевіллям або ж із неприхованим блюзнірством. Гірше того, мої власні псевдоспогади наче стали ще несамовитішими, а сни повнилися натяками на майбутні одкровення, проте більшість лікарів вважали за доцільне продовжувати мої пошуки.

Я ґрунтовно вивчав психологію, що спонукало мого сина Вінґейта взяти з мене приклад, і саме ці заняття поклали початок його науковій діяльності і принесли згодом професорську посаду. В 1917 і 1918 роках я прослухав спеціальний курс лекцій в Міскатонікському університеті. Мій інтерес до медицини, історії, антропології не послаблювався. Я навідувався до найвіддаленіших бібліотек, і, врешті-решт, до моїх рук потрапили маловідомі заборонені праці з містики і чорної магії, які свого часу так зацікавили мого двійника. Я переглянув кілька книжок, які гортав ще у зміненому стані, і мене вразили деякі зауваги на полях і поправки, внесені до жахних текстів таким почерком і з такими зворотами, які навряд чи можуть належати людині.

Зауваги робилися тими ж мовами, якими було написано книжки, кожну з яких автор приміток знав однаково добре, хоча його знання, вочевидь, були академічними. Проте одна з приміток на сторінках Unaussprechlichen Kulten фон Юнтца різко відрізнялась від усіх інших. Її було зроблено тим самим чорнилом, що й примітки німецькою мовою, але складалась вона із чудернацьких хвилястих ієрогліфів, що не мали нічого спільного з будь-яким зразком людського письма. Ці ієрогліфи повною мірою відповідали знакам у написах із моїх снів, чий зміст із часом я підсвідомо почав схоплювати, і мені здавалось, що я вже знаю, що вони означають, або підійшов до тієї межі, коли от‑от пригадаю. Остаточно мене збили з пантелику бібліотекарі; на підставі попередніх переглядів книжок і записів у картці їх видачі вони твердили, що всі ці примітки зробив я сам під час перебування у зміненому стані. Тут варто зазначити, що я не володів жодною із трьох використаних мов.

Зібравши докупи всі доступні матеріали — стародавні й сучасні, медичні й антропологічні, я виявив доволі тісне переплетіння міфів і галюцинацій, масштабність і безладність яких мене просто приголомшили. Втішало одне — той факт, що міфи сягали коріннями у сиву давнину. Незрозуміло, як цілком правдоподібні описи пейзажів палеозойської або мезозойської ери могли увійти до сюжетів, складених у ту пору, коли не було жодної можливості отримати точні наукові дані. Факти суперечили здоровому глузду і водночас підказували першопричину виникнення таких схожих між собою галюцинацій. Безсумнівно, повторюючись, випадки амнезії поступово створили певну загальну міфологічну модель, яка водночас зі своїм поширенням почала впливати у зворотному напрямку на людей, які стали жертвами цього захворювання, повертаючись до них у вигляді одних і тих самих уявних спогадів. Я сам у період свого безпам’ятства прочитав і вивчив усі ці давні казки — моє розслідування пізніше це підтвердило. Чому ж тоді не припустити, що мої сни та емоційні переживання лиш відобразили знання, яких я набув через посередництво свого другого «я»? Деякі зі згаданих вище міфів мали тісний зв’язок з іншими відомими легендами про Землю до появи людини — передовсім з давньоіндійськими, де йдеться про незмірні та приголомшливі безодні часу; вони пізніше стали складовою частиною сучасної теософії.

Давні міфи та галюцинації були подібні в головному — вони недвозначно натякали, що людство стало лишень однією з багатьох розвинених цивілізацій, які в різні часи населяли нашу планету. Якщо вірити переказам, задовго до того, як перший земноводний попередник людини виповз на сушу з теплого океану триста мільйонів років тому, невимовно дивні на вигляд істоти спорудили вежі до неба і розгадали всі таємниці Природи. Одні прилетіли сюди з далеких зірок, деякі були прадавніми, як сам космос; інші народжувалися на Землі, випередивши появу перших бактерій нинішнього життєвого циклу такою ж мірою, якою самі ці бактерії випереджали появу власне людини. Говорилося про сотні мільйонів років, зв’язок з іншими галактиками та всесвітами. Певна річ, тут не йшлося про час у його людському розумінні.

Однак більшість легенд і снів була пов’язана з однією порівняно пізньою расою, представники якої сильно відрізнялися від усіх відомих нашій науці форм життя і населяли Землю за сто п’ятдесят мільйонів років до появи людини. Ця раса, як свідчили легенди, була найвидатнішою серед усіх і єдина володіла таємницею часу. Вона змогла пізнати все, що колись було відоме, і все, що тільки буде відоме решті цивілізацій цієї планети за довгий час її існування, навчившись проникати свідомістю у минуле й майбутнє, навіть перекидати місток через віддалі у мільйони років і вивчати спадщину тих чи тих епох. Звершення цієї раси лягли в основу всіх легенд про ясновидців, включно з тими, що стали частиною міфології людства.

У їхніх величезних бібліотеках було зібрано тексти й картини, що зберігали увесь обсяг знань землян — починаючи від історії розвитку і фізіології кожної розумної раси і закінчуючи повним описом досягнень у мистецтві, опануванні мов і особливостей психології. Серед цього величезного масиву інформації Велика Раса обрала і запозичила ті ідеї, витвори мистецтва й технічні новації, які були придатними для умов її існування. При цьому добувати відомості з минулого, захищеного від проникнення свідомості, виявилось набагато важче, ніж із майбуття.

В останньому випадку усе відбувалося легше і матеріальніше. За допомогою спеціальних технічних засобів свідомість спрямовували у прийдешнє; надчуттєвим чином вона досягала потрібної епохи, а там після кількох попередніх спроб обирала найбільш розвиненого представника розумної раси, панівної у поточний історичний період. Утвердившись в його мозку і випромінюючи власні вібрації, свідомість відправляла заміщену особистість зворотним маршрутом і змушувала останню перебувати у своїй тілесній оболонці аж до завершення програми і повернення кожного з них на своє місце. Вселяючись у фізичне тіло представника майбутньої раси, спрямована свідомість зазвичай надалі виступала як звичайний член цієї спільноти, зовнішньої подоби якої вона набувала, і намагалася якнайшвидше зібрати усю можливу інформацію про передові на той час технології.

Тим часом витіснена свідомість, опинившись у чужому часі й чужому тілі, потрапляла під пильну охорону. Особливо стежили за тим, аби вона не завдала шкоди тілу, в якому тимчасово перебувала, і в той же час досвідчені розпитувачі витискали з неї все, що могло бодай трохи зацікавити дослідників. Нерідко допит провадили рідною мовою полоненого, якщо під час попередніх подорожей уже встигали здобути відповідну інформацію. Коли істоти Великої Раси фізично не могли відтворити мови носія заміщеної свідомості, створювалися розумні машини, здатні відтворити чужу мову як на музичному інструменті. Самі представники Великої Раси зовні виглядали як велетенські складчасті конуси до десяти футів заввишки, голова та деякі інші органи розташовувалися на кінцях товстих еластичних відростків, що відгалужувались від конусів. Вони розмовляли за допомогою клацання і шереху величезних лап чи то клешень, якими завершувалися дві з чотирьох кінцівок, а пересувалися, розширюючи і стискаючи майже десятифутову нижню клейку частину конуса.

Коли обурення і подив полоненої особистості спадали, коли (враховуючи, що вона покинула тіло, яке значно відрізнялося від тіла представника Великої Раси) вона дещо звикала, пристосовувалася до своєї тимчасової подоби, їй дозволяли задовольнити жагу пізнання, познайомитися з дивами та мудрістю навколишнього світу, як це робила і друга особистість. З відповідними заходами перестороги і в обмін на певні послуги їй дозволяли подорожувати по всіх населених районах планети у гігантських повітряних кораблях або дорогами у подібних до суден апаратах з атомними двигунами; полоненого також допускали до бібліотек, де зберігалися всі відомості про минуле й сучасність планети. Таке ставлення примиряло багатьох бранців з їхньою долею; маючи гострий і гнучкий розум, вони швидко опановували всі приховані таємниці Землі, закриті сторінки недосяжного минулого і кидались у запаморочливий вир часу, жадібно поглинали будь-яку інформацію про майбутнє тих рас і епох, з яких походили.

Іноді окремим бранцям дозволяли зустрітися з іншими полоненими із майбутнього, поділитися думками зі свідомостями, з якими їх розділяють сотні, тисячі або мільйони років. Кожен мусив скласти рідною мовою детальний звіт про себе і той історичний період, в якому він жив; надалі ці документи надходили до центрального архіву.

До сказаного можна додати, що серед захоплених сутностей була особлива група, яка порівняно з іншими мала значно більше привілеїв. То були приречені померти довічні полонені у ветхих тілах представників Великої Раси, які, відчуваючи наближення смерті, прагнули врятувати свій розум від згасання. Було цих бідолах менше, ніж можна було б очікувати, позаяк довголіття представників Великої Раси послабило у них любов до життя — особливо серед найвидатніших, здатних до перенесення. Саме таке перенесення старіших розумів і спричинило випадки несподіваних і незворотних змін особистості — в історії людства можна знайти подібні приклади.

Що ж до звичайних дослідницьких експедицій, то дізнавшись про все, що його цікавило в майбутньому, прибулець створював такий самий проекційний апарат, як і той, що переправив його свідомість, і здійснював зворотну проекцію. В результаті він потрапляв до власного тіла у свою епоху, а захоплена ним свідомість поверталася до свого тіла і до свого часу. Це перенесення було неможливим у єдиному випадку — коли під час обміну помирало котресь із двох тіл. У цьому разі свідомість дослідника — подібно до тих старих, що намагались уникнути смерті, — залишалася доживати віку в чужому тілі у майбутньому, а у протилежному випадку його партнер-бранець перетворювався на постійного полоненого і був приречений до кінця свого життя залишатися у тілесній оболонці і часі представника Великої Раси.

Така доля здавалася менш жахливою, коли і сам бранець належав до Великої Раси, що траплялось не дуже й рідко, адже ця раса переймалася своїм майбутнім в усі періоди часу. Кількість вмираючих постійних переміщених представників Великої Раси була мізерною — переважно через сувору заборону проектувати старих і помираючих осіб на своїх одноплемінників з майбутнього. За допомогою проектування порушників суворо карали у новій подобі, а інколи застосовували примусовий зворотний обмін. Складні випадки вторгнення в досліджувані або вже полонені свідомості у різних регіонах минулого були відомі, їх ретельно виправляли. У кожний конкретний період з моменту винайдення проекції свідомості в суспільстві існувала вельми невелика, але легко впізнавана і контрольована група тимчасових переселенців з давніх епох Великої Раси.

Перед поверненням у свій час кожну полонену свідомість чужинського походження піддавали операції вибіркового гіпнозу, блокуючи ті ділянки пам’яті, де містилась інформація про Велику Расу: це робилося задля уникнення можливих небажаних наслідків неконтрольованого перенесення в часі великих обсягів інформації. Декілька випадків зворотного переміщення без попереднього стирання пам’яті вже викликали і викликатимуть у майбутньому серйозні катастрофи. Саме два такі випадки (як про це оповідають давні міфи) і стали причиною того, що людство дізналося про існування Великої Раси. Серед усіх її матеріальних пам’ятників, що фізично і безпосередньо збереглися як свідки того прадавнього світу, лишилися хіба кам’яні руїни у важкодоступних районах планети і під водою, а ще окремі фрагменти так званих Пнакотикських рукописів.

Отже, повернувшись у свій час, свідомість зберігала хіба уривки спогадів про все, що відбувалося з нею після нападу хвороби. Все, що можна було стерти, стирали, у більшості випадків час амнезії залишався у пам’яті як суцільна біла пляма, лиш інколи скаламучена неясними тінями сновидінь. Декотрі могли пригадати більше за інших, і тоді випадкове поєднання вцілілих спогадів могло відкрити події прихованого минулого. Мабуть, історія не знала такого періоду, коли різні гуртки або секти не прагнули надати цим спогадам культового значення. Некрономікон згадує про існування такого культу — його прибічники неодноразово надавали допомогу людям, чия свідомість поверталася з доби Великої Раси.

А тим часом сама Велика Раса стала заледве не всезнаючою і поставила собі за мету налагодити обмін свідомостями з іншими планетами і дослідити їхнє минуле та майбутнє. Вона також спробувала заглибитись у давні таємниці тієї безкінечно далекої, уже давно мертвої планети, звідки бере початок їх власний розум, значно старший за тілесну форму. Володіючи мудрістю і таємницями Всесвіту, істоти того вмираючого світу почали пошуки нової планети і нових істот, переселившись у тіла яких вони могли б продовжити своє життя; вони перенесли свої свідомості у найбільш придатну для того расу — це і були конусоподібні істоти, що населяли нашу Землю мільярд років тому. Так постала Велика Раса, а міріади свідомостей вирушили у зворотному напрямку помирати у незнайомих тілах. Настане час, і Раса знову виродиться, але житиме далі — після масового переселення її найкращих розумів до тіл іншої раси, що має перспективу тривалого фізичного існування.

Таке плетиво зіткалося з моїх видінь і давніх легенд. Коли ж 1920 року я серйозно узявся за їх порівняльний аналіз, напруженість, яка попервах тільки зростала, почала слабнути. Зрештою, попри химерності, спричинені впливом сліпих емоцій, хіба не можна було раціонально пояснити мій випадок? Та під час амнезії будь-яка випадковість могла спонукати мене до вивчення темних сил, до того ж я прочитав заборонені легенди і зустрічався з послідовниками давніх культів із дуже лихою славою. Усе це, зрештою, і стало причиною моїх видінь та розладу почуттів, які не давали мені спокою після повернення пам’яті. Що ж до зауваг на полях книжок, зроблених чудернацькими ієрогліфами і мовами, якими я не володію, і які бібліотекарі вперто мені приписують, то в час безпам’яття я цілком міг розширити свої лінгвістичні знання, а ієрогліфи просто вигадати, спираючись на описи з давніх легенд, що пізніше перейшли до моїх снів. Я спробував було перевірити свої припущення, переговоривши з провідниками кількох сект, одначе так і не знайшов з ними порозуміння.

Як і раніше, мене продовжували непокоїти паралелі між багатьма клінічними випадками, іноді розділеними століттями, але з іншого боку, я виявив, що загадковий фольклор у минулому був значно поширеніший. Імовірно, інші жертви такої амнезії значно краще за мене розумілися на тонкощах легенд, з якими я познайомився, лише втративши себе. Коли жертви позбувалися пам’яті, вони асоціювали себе з істотами із добре знайомих міфів — казковими завойовниками, здатними переносити свідомість в інше тіло, і тому розпочали пошук знань, які, на їхню думку, можна було використати в уявному минулому, світі не-людей. Пізніше, коли пам’ять поверталася, починався зворотний асоціативний процес, вони вважали, що повернулись до своїх тіл замість колишніх загарбників. Звідси брали початок сновидіння і псевдоспогади, що доповнювали звичайну міфологічну модель.

Попри, здавалось би, усю неоковирність таких пояснень, вони, кінець кінцем, витіснили з моєї свідомості решту — переважно через непереконливість будь-якої іншої теорії. Окрім того, чимало провідних психологів та антропологів визнали слушність такого підходу. Що більше я розмірковував на цю тему, то переконливішими здавались мені мої ж таки аргументи, аж поки я не виробив стійкий імунітет проти снів і видінь, що мене переслідували. Припустімо, я таки бачив ночами дивні сни, але вони лиш відображали те, про що я чув і читав. А ще припустімо, що мене мордують передчуття і вигадані спогади, але і вони також — лише відлуння міфів, засвоєних у моєму іншобутті. Жодні мої сни, жодні відчуття не можуть мати реального значення.

Узявши на озброєння таку філософію, я спромігся відновити душевну рівновагу, хоча видіння (а не абстрактні враження) виникали дедалі частіше і щоразу доповнювались новими тривожними подробицями. У 1922 році я відчув себе спроможним повернутися до роботи в університеті, де знайшов практичне застосування набутим знанням, узявшись читати курс лекцій з психології. На той час посаду професора політекономії обіймала інша людина, до того ж, відколи я пережив напад хвороби, сама методика викладання політекономії зазнала суттєвих змін. Мій син тоді готувався стати аспірантом, а надалі — і претендувати на професорську посаду, тож ми багато і плідно працювали разом.

IV

Тим часом, я не припиняв ретельно занотовувати все, що бачив у снах — дуже яскравих і насичених подіями. Я розглядав ці звіти як по-справжньому важливі психологічні документи. Сни були неймовірно схожі на спогади, хоча я доволі успішно намагався позбутися цього враження. У своїх записах я змальовував фантасмагорії як щось уже бачене, в інших же випадках відкидав їх, як поволоку нічних міражів. Ніколи я не згадував про них у приватних розмовах, однак чутки про мої щоденникові записи таки стали надбанням місцевої громади, і дехто навіть почав пліткувати про стан мого душевного здоров’я. Цікаво, що ці думки поширювали цілковиті дилетанти, їх не підтримав жоден професійний лікар чи психолог.

З-поміж сновидінь, які я бачив після 1914 року, згадаю лиш деякі, а детальніші звіти й записи може взяти в університетській бібліотеці й самостійно вивчати будь-який допитливий студент. Цілком очевидно, що з плином часу тиск на мою свідомість дещо послабився, масштаби видінь суттєво зросли, але і в цьому випадку залишалися розрізненими окремими фрагментами без чіткої мотивації. Схоже, що у своїх снах я щоразу мав більшу свободу пересування: мандрував серед велетенських кам’яних споруд, переходив від однієї до іншої по широких підземних коридорах — загальновживаних шляхів сполучення. Часом на нижчих рівнях я помічав ті самі гігантські опломбовані люки, які оточувала атмосфера страху й заборон. Я бачив грандіозні басейни, обкладені мозаїчною плиткою, і кімнати, наповнені безліччю дивних і незбагненних речей. Ще там були колосальні підземні цехи зі складними машинами та пристроями, про призначення яких можна було хіба що здогадуватися, а їхні звуки проникли у мої сни лише за багато років. Тут я можу зауважити, що зір і слух — єдині з моїх чуттів, якими я користувався у фантастичному світі.

Справжній жах почався у травні 1915 року, коли я вперше побачив живих істот. Це сталося ще до того, як я ознайомився з давніми міфами і описами подібних випадків у медичній літературі, а тому не знав, чого чекати. Мірою того, як у моїй свідомості послабилися ментальні бар’єри, всередині приміщень і на вулицях я став помічати великі скупчення прозорого туману. Поступово туман ставав густішим і окресленішим, аж поки я не побачив жахливих обрисів неймовірно чітко. Перед моїми очима постали величезні, переливчасті конусоподібні тіла близько десяти футів заввишки і стільки ж завширшки у нижній частині, зі складчастою шкірою, вкритою лускою, здається, досить пружною. З верхньої частини конуса виступало чотири гнучкі відростки, кожен з фут завтовшки і з такими ж складками. Ці відростки могли скорочуватися до мінімального розміру, а могли і витягтися на добрих десять футів. Два мали на кінцях щось подібне до величезних клешень, третій закінчувався чотирма червоними і схожими на труби придатками. На кінці четвертого була жовтава, неправильної форми куля діаметром приблизно два фути, на «екваторі» котрої розташувалися три великі темні ока. На самій маківці голови примостилися чотири тонкі сірі стебла з квіткоподібними пуп’янками, а з нижньої її частини звисало вісім блідо-зелених чи то вусиків, чи то мацаків. Нижню частину конуса облямовував сірий пружний матеріал, який то скорочувався, то розтягувався, і у такий спосіб це неповоротке створіння пересувалося.

Дії цих істот, хоча й не загрозливі, налякали мене навіть більше, ніж їхня зовнішність — було моторошно бачити, як химерні істоти роблять речі, які здатна робити тільки людина. Вони неквапливо пересувалися по великих залах, брали з полиць книжки і підходили з ними до великих столів або навпаки, ставили книжки на місця і робили якісь записи особливими стрижнями, які стискали блідо-зеленими мацаками голови. Дебелими кінцівками-клешнями вони переставляли книжки і вели бесіди — їхня мова складалася з клацання і шарудіння. Одягу в істот не було, зате вони носили на верхній частині конуса своєрідні торби або ранці. Голови зазвичай тримали на рівні вершини конуса, хоча нерідко їх піднімали або опускали. Три інші відростки, коли в них не було потреби, звисали уздовж тіла, скоротившись до п’яти футів. З огляду на швидкість їх читання, письма і роботи з машинами (ті, що стояли на столах, якось були пов’язані з розумовою діяльністю), я зрозумів, що їхній інтелект значно перевершує людський.

Пізніше я бачив їх усюди — вони купчилися у великих залах і коридорах, обслуговували машини й механізми у склепінчастих підземних цехах і мчали по широких дорогах у велетенських, схожих на човни автомашинах. Я більше їх не боявся і усвідомив, що вони доволі непогано вписуються у довкілля. Стали помітнішими індивідуальні особливості, а ще я зауважив, що декотрі з них трималися якось скуто. Ці останні фізично нічим не відрізнялися від одноплемінників, проте відмінності у жестикуляції та поведінці вирізняли їх не лише серед більшості, але й одне від одного. Вони багато писали — крізь пелену сну я розгледів, що сторінки їхніх книжок списані найрізноманітнішими літерами, — і в жодному разі це не були звичні тут хвилясті ієрогліфи, якими послуговувався загал. Як мені здалося, дехто з них навіть використовував нашу абетку, і майже всі вони працювали значно повільніше за більшість.

Увесь цей час моя особиста участь у снах обмежувалась роллю безтілесного спостерігача; я безперешкодно пересувався, втім, не звертаючи із второваних стежин і дотримуючись належної швидкості. Лише у серпні 1915 року мене почали турбувати перші натяки на мою тілесну форму. Я кажу турбувати, адже на початковій стадії виникли суто абстрактні, хоча й неймовірно жахливі асоціації, які пов’язували мої сни з огидою до власного тіла. Якийсь час уві сні я уникав на себе дивитися і, пригадую, радів з того, що у дивних тутешніх приміщеннях немає дзеркал. Дуже непокоїло, що я міг дивитись на великі столи — кожен принаймні десяти футів заввишки — щонайменше з рівня стільниці.

Дедалі сильнішим ставало хворобливе бажання побачити своє тіло, і однієї ночі я вже не зміг йому опиратися. Спершу я, глянувши під ноги, нічого не побачив. Трохи згодом я зрозумів причину — моя голова трималась на гнучкій і неймовірно довгій шиї. Втягнувши шию в плечі і кинувши обережний погляд униз, я побачив переливчастий лускатий конус тіла десяти футів заввишки і десяти завширшки у нижній частині. Це сталося тієї ночі, коли я, виборсуючись із жахливого, божевільного сну, своїм криком розбудив половину Аркгема.

І тільки після кількох тижнів повторних кошмарів я дещо примирився зі своєю потворною подобою. У снах я рухався серед безлічі невідомих істот, читав жахливі книжки, взяті з нескінченно довгих полиць, годинами писав за величезними столами, тримаючи перо у зелених мацаках, що звисали з моєї голови. Деякі уривки з прочитаного і написаного я запам’ятав: то були описи інших світів і всесвітів, а також зародків нематеріального життя за їх межами. Були там і повідомлення про дивні види істот, що населяли наш світ у минулі часи, а ще страшні хроніки про сутності з химерними тілами, які населятимуть Землю за мільйони років після зникнення останнього представника роду людського. Я прочитав ті розділи історії людства, про існування яких навіть не здогадується жоден із сучасних учених. Більша частина цих творів була написана ієрогліфами — я їх досить швидко опанував за допомогою дзизкучих машин — аглютинативною мовою[169], коренева система котрої не мала жодних людських аналогів. Решту книжок було написано іншими мовами, їх я вивчив у той самий незвичайний спосіб; дуже невелика кількість томів була написана мовами, якими я володів. У моїх заняттях дуже допомагали продумані ілюстрації — як включені до текстів, так і в окремих збірках. І мені весь час здавалося, що я роблю англійською мовою опис свого життя та доби. Прокинувшись, я зміг пригадати лиш невеликі й несуттєві уривки з незнайомих мов, які так легко опанував уві сні, проте моя пам’ять зберегла доволі цілісну картину історії.

Задовго до того, як вивчити аналогічні випадки амнезії та давні міфи, від яких усі мої сни опосередковано брали початок, я дізнався, що істоти навколо мене були представниками найвизначнішої в історії раси, яка підкорила собі час і розсилала дослідників по всіх епохах. Я також довідався, що мій розум було принесено сюди з моєї епохи, поки інший розум послуговувався моїм тілом, і що кілька інших дивних істот так само утримували захоплені свідомості. Начебто я навіть говорив, клацаючи клешнями, з іншими бранцями із різних куточків Сонячної системи.

Серед нас був розум з планети, відомої нам усім як Венера, він житиме у прийдешніх віках, інший — з одного із супутників Юпітера, який жив шість мільйонів років тому. З-поміж земних жителів мені зустрівся один представник крилатої зіркоголової напіврослинної раси палеогенової Антарктики; один — людина-рептилія казкової Валузії, троє укритих густим хутром попередників людини з Гіперборейської країни, які поклонялися божеству Тсатоґґуа; один — із геть неймовірної раси Чо-Чо[170]; двоє — з павукоподібної цивілізації, що населятимуть Землю в останній період її існування; п’ятеро — твердокрилі істоти, що прийдуть на зміну людству, в яких Велика Раса у визначений час, коли постане загроза страшної загибелі, масово переноситиме свою свідомість; було ще кілька представників різних гілок роду людського.

Я спілкувався зі свідомістю Йіанґ-Лі, філософа з жорстокої імперії Цзянь-Чань, що правитиме у п’ятитисячному році нової ери; з воєначальником великоголового темношкірого народу, який підкорив Південну Африку за п’ятдесят тисяч років до Різдва Христового; із флорентійським ченцем дванадцятого сторіччя, Бартоломео Корсі; з королем Ломару, який правив своєю жахливою полярною країною за сто тисяч років до того, як із заходу прийшли завойовники — жовті інути; з Нуґ-Сотом, чарівником раси чорних воїнів шістнадцятого тисячоліття нової ери; з римлянином Тітом Семпронієм Блезом, квестором часів імператора Сулли; з Хефнесом, єгиптянином доби чотирнадцятої династії, який розповів мені про страшну таємницю Ньярлатотепа; зі священиком доби Середнього царства Атлантиди; з Джеймсом Вудвілом, джентльменом із Саффолку часів правління Кромвеля; з придворним астрономом доінківського Перу; з австралійським фізиком Невілом Кінґстон-Брауном, який помре 2518 року; з великим магом країни Йє, яку поглинула безодня Тихого океану; з Теодотидом, греко-бактрійським урядником, який жив за двісті літ до Христової ери; з літнім французом П’єром-Луї Монманьї, сучасником Людовіка XIII; із Кром-Йя, кімерійським вождем, що жив за п’ятнадцять тисяч років до нашої ери; з багатьма іншими, чиї розповіді про вражаючі таємниці і приголомшливі дива моя пам’ять не зуміла зберегти.

Щоранку я прокидався у холодному поту, часом прагнучи або цілком спростувати, або підтвердити реальність отриманої інформації з позицій сучасних знань людства. Звичні факти і погляди було піддано сумніву, і я чудувався, як сон, фантазія могли таким несподіваним чином вплинути на сприйняття історії та наукових теорій. Я здригався від однієї лиш думки про таємниці, які приховувало від нас минуле, про небезпеки, які чатували на нас у майбутньому. Багато речей, про які я довідався від істот, що прийдуть нам на зміну, справили на мене таке враження, що я просто не зважуся викласти їх письмово. Після зникнення людей на планеті пануватиме могутня цивілізація жуків, у тіла яких переселяться кращі представники Великої Раси, коли їхній давній світ постане перед страшною катастрофою. Пізніше, коли цикл життя Землі добіжить кінця, вони знову перемістяться у часі й просторі — до наступної зупинки, де на них чекають тіла бульбашкоподібних рослинних істот на Меркурії. Але й після них будуть інші раси, які відчайдушно чіплятимуться за вже холодну планету і намагатимуться сховатися у найглибших глибинах Землі. Охоплені жахом, вони чекатимуть невідворотного її кінця.

Тим часом у снах я продовжував писати історію своєї доби — частково з власної волі, частково через обіцянки розширити доступ до бібліотеки і збільшити свободу пересування, використовуючи архіви Великої Раси. Архіви розташовувались у велетенських розмірів підземному сховищі у середмісті, його на ту пору я вже добре знав, бо часто навідував, шукаючи поради і допомоги. Ця грандіозна споруда мала витримати будь-які природні катаклізми, тому значно переважала усе, створене Великою Расою, а її конструкції масивністю та міцністю не поступалася горам.

Усі записи на великих аркушах цупкого і дуже міцного матеріалу, зробленого з волокон целюлози, перепліталися у книжки, і кожна поміщалася в окремий футляр з легкого нержавіючого металу сіруватого кольору; його прикрашали математичні символи і викарбувана назва — хвилясті ієрогліфи Великої Раси. Ці контейнери зберігали у прямокутних нішах, подібних до книжкових шаф, зроблених з того ж самого металу, і з дверцятами та замком. Замикалися вони хитромудрою системою ручок та засувів. Моїй історії виділили місце у ніші серед найнижчих, або хребетних, — секція призначалася для людської раси, а ще для волохатих і рептилоїдних рас, що були господарями планети безпосередньо перед нами.

Проте жоден зі снів не дав мені цілісної картини повсякденного життя. Видіння були невиразними, не пов’язаними один з одним фрагментами, і природно, фрагменти ці спливали без жодної хронологічної послідовності. Приміром, я дуже неясно уявляв, як влаштовано мій побут у примарному світі, хоча, здається, мав там чималу власну кам’яну кімнату. Поступово усі накладені на мене, як на полоненого, обмеження зникли; у деяких снах я подорожував дорогами крізь густі джунглі, оглядав дивні міста і навіть обстежував руїни похмурих споруд без вікон, перед якими Велика Раса відчувала якийсь незрозумілий острах. А ще були тривалі плавання на великих багатопалубних і неймовірно швидких суднах, повітряні подорожі над дикими районами у закритих літальних апаратах, що злітають і рухаються завдяки силі електромагнітного відштовхування. За далекими берегами широкого теплого океану теж лежали міста Великої Раси, а на одному з далеких континентів я побачив примітивні помешкання крилатих створінь з чорними писками, яким випаде домінувати на планеті, коли Велика Раса перенесеться у майбутнє, аби врятуватися від неминучої жахливої катастрофи. У місцевому ландшафті переважали рівнини і пишна рослинність, а гори були низькими, зустрічалися нечасто і зазвичай мали ознаки вулканічної активності.

Я міг би написати цілі томи про тамтешніх тварин. Усі вони були виключно дикі, адже технологічна культура Великої Раси уже давно дозволила відмовитись від утримання домашньої худоби і харчуватися рослинною або синтетичною їжею. Незграбні могутні рептилії важко пересувалися заболоченими нетрями, літали у густому повітрі або плескались у морях та озерах, і серед них я упізнав менші, архаїчні прототипи багатьох видів — динозаврів, птеродактилів, іхтіозаврів, лабіринтодонтів[171], плезіозаврів та їм подібних, яких я знав завдяки студіюванню палеонтології. Птахів чи ссавців не бачив узагалі.

На поверхні землі й боліт роїлися змії, ящірки і крокодили, у непрохідних хащах безупинно дзижчали комахи. Далеко в морі невідомі й небачені чудовиська викидали у туманне небо височенні пінисті фонтани. Одного разу мені випала нагода зануритися в океанську безодню у гігантській субмарині з прожекторами і спостерігати за ведетенськими і страхітливими мешканцями глибин. Я також бачив залишки неймовірних затонулих міст і силу-силенну найрізноманітніших форм підводного життя: морських лілей, брахіоподів[172], коралів і рибоподібних.

Що ж до фізіології, психології, побуту, а ще детальної історії Великої Раси, тут мої сни на диво бідні на інформацію, і багато зі згаданих розрізнених фактів були запозичені мною радше з давніх легенд і опису інших випадків амнезії, аніж з моїх сновидінь. Річ у тім, що мої дослідження спершу наздогнали, а потім і випередили сни, а тому нерідко фрагменти сну ще до своєї появи були мені знайомі з досліджених матеріалів. Це остаточно мене переконало, що псевдоспогади завдячують появою як читанню і дослідницькій роботі, так і аналогічному пошуку, проведеному набагато раніше моєю другою особистістю.

Період, який охоплювали мої сни, сягав у минуле на 150 мільйонів років, коли на зміну палеозойській ері прийшла мезозойська[173]. Істоти, чиї тіла захопила Велика Раса, не залишили по собі жодного — принаймні відомого науці — сліду в еволюції життя на Землі. То був окремішній, доволі однорідний за складом вид, що мав ознаки і рослинного, і тваринного світу. Унікальний обмін речовин у їхніх клітинах майже виключав втому і дозволяв цілковито відмовитися від сну. Їжа надходила до організмів через червоні розтруби на кінці одного з чотирьох великих відростків завжди у напіврідкому стані і багато в чому разюче відрізнялася від їжі інших відомих нам тварин. Істоти мали тільки два відомі нам чуття — зір і слух; за вуха їм правили «квіткові пуп’янки» сірих ніжок на головах. Окрім того, вони сприймали світ багатьма іншими, непідвладними нам чуттями (полонені свідомості, перебуваючи у їхніх тілах, не могли ними вповні скористатися). Розташування трьох очей значно збільшувало поле огляду порівняно з нашим. Кров на вигляд нагадувала темно-зелений густий гній. Між ними не було різниці за статевою ознакою; вони розмножувались через насіння або спори, що висіли гронами в нижній частині тулуба і розвивалися тільки під водою; для вирощування молодняка використовували неглибокі баки. З огляду на велику тривалість життя, а це зазвичай чотири-п’ять тисяч років, розмноження відбувалось у вельми обмеженій кількості.

Особин із очевидними відхиленнями у розвитку непомітно усували одразу після виявлення дефектів. Через відсутність почуття дотику і фізичного болю захворювання або наближення смерті розпізнавали виключно за візуальними симптомами. Мертвих спалювали урочисто і з пошануванням. Як я уже згадував, час від часу видатний розум міг уникнути смерті, пославши себе у майбутнє, однак такі випадки були рідкістю, а коли вже траплялися, до розуму-вигнанця з майбутнього ставились якомога доброзичливіше аж до самої смерті його тілесної оболонки.

Схоже, Велика Раса була єдиною нацією, чи то пак вільним об’єднанням, союзом із спільними керівними органами; втім, існував внутрішній поділ на чотири сектори. Політична та економічна система кожного з них була чимось на кшталт соціал-фашизму[174] з раціональним розподілом основних ресурсів і делегуванням повноважень керівному органу. Його обирали голосами тих, хто проходив психологічну перевірку і тестування на відповідність рівня освіти. Родинних зв’язків не переоцінювали, хоча стосунки між особами однакового соціального статусу визнавали, а батьки, як правило, самі виховували своїх дітей.

Подібність до людських інституцій і відносин була найбільш помітна у галузях, де справа, з одного боку, стосувалася речей суто абстрактних, а з другого — матеріальних, притаманних усім формам органічного життя. Ще одним джерелом подібностей було свідоме запозичення, позаяк Велика Раса, досліджуючи майбутнє, копіювала геть усе, що вважала корисним і придатним для свого буття. Автоматизована промисловість не вимагала від громадян особливої уваги, залишаючи їм удосталь часу для різноманітних інтелектуальних і естетичних занять. Наука у них досягла небувало високого рівня розвитку, а мистецтво стало невід’ємною частиною повноцінного життя, хоча у період моїх сновидінь і проминуло пік свого розквіту. Технічний прогрес стимулювався постійною боротьбою за виживання і необхідністю підтримувати життя мегаполісів за умов підвищеної геологічної активності тієї доісторичної пори.

Злочинність була рідкісним явищем, і не останню роль у цьому відігравала надзвичайно ефективна правоохоронна система. Види покарань варіювалися від обмеження прав і тюремного ув’язнення до смертної кари або придушення емоцій і ніколи не застосовувались без ретельного попереднього дослідження мотивів злочину. Війни, які впродовж останніх кількох мільйонів років були переважно громадянськими, інколи вели і проти загарбників — рептилій, агресивних восьминогих прибульців або крилатих зіркоголових Древніх, які мешкали в Антарктиці. Ці війни ставалися нечасто, проте були надзвичайно руйнівними. Величезна армія, озброєна потужними електронними випромінювачами, перебувала у стані постійної бойової готовності; про це не згадували, але очевидною причиною був страх перед рештками темних споруд без жодного вікна і перед запечатаними люками найглибших підземних горизонтів.

Про цей страх перед базальтовими руїнами і люками не говорили вголос — хіба що потай, ледь не пошепки. Із книжок загального користування вилучили будь-які конкретні згадки про них. Схоже, для Великої Раси це була єдина заборонена тема, безпосередньо пов’язана з жорстокою боротьбою у минулому і жахливою трагедією, яка очікувала на Велику Расу у майбутньому, що свого часу змусить її послати найсвітліші уми на мільйони років уперед. Дотичні до цього питання знання, розпливчасті та фрагментарні, як і всі відомості з моїх снів та легенд, були ще туманнішими. У давніх міфах цю тему оминали — не виключено, що всі відповідні посилання з якихось міркувань знищили, а в моїх снах, як і в сновидіннях інших, зустрічалися лиш рідкісні натяки. Самі представники Великої Раси ніколи не торкалися цієї теми, а тому єдиним джерелом інформації були найбільш спостережливі з-поміж полонених.

Судячи з уривків добутої інформації, причиною страхів була давня раса цілковито чужих істот, подібних до поліпів, які через космічний простір прибули з неймовірно далеких світів і домінували на Землі та трьох інших планетах Сонячної системи близько шестисот мільйонів років тому. Вони лише частково були матеріальними — у нашому розумінні матерії, а їхня свідомість та канали сприйняття світу цілком відрізнялися від будь-яких земних. Наприклад, у них не було зору, а картину світу в їхній свідомості відтворювала химерна, зовсім не візуальна система образів. Утім, вони були достатньо матеріальними, щоб користуватися матерією, коли навколишній простір давав таку можливість; крім того, вони потребували житла, хай навіть і доволі своєрідного. Їхні чуття могли долати будь-які матеріальні перешкоди, проте сама субстанція не була на це спроможна, і окремі види електричної енергії здатні були їх знищити. Вони могли вільно літати в повітрі, попри відсутність крил або інших видимих засобів левітації, і особлива структура свідомості не давала Великій Раси можливості спроектувати на них свій інтелект.

Прийшовши на Землю, ці істоти побудували великі міста з базальтових веж без вікон і безжально винищували усе живе. Так було тоді, коли свідомості Великої Раси перенеслися сюди крізь порожнечу, що відділяла Землю від похмурого світу по той бік галактики; світ цей під назвою Йіт згадано у моторошних і суперечливих Елтдаунських фрагментах[175]. Новоприбулі створили потужну зброю і доволі легко здолали небезпечних суперників, спромігшись загнати їх до обжитих тими печер у глибині Землі, а потім замурували входи і залишили напризволяще, а самі заволоділи величезними містами своїх попередників. При цьому вони зберегли деякі давні споруди — радше через забобони, ніж через байдужість або науковий чи історичний інтерес.

Але з плином віків знову почали з’являтися невиразні, проте лиховісні ознаки того, що Давні Істоти у глибинах Землі набирають сили, їх стає все більше. Час від часу відбувалися несподівані, вкрай жорстокі вторгнення у маленькі й віддалені поселення Великої Раси або у покинуті міста — там, де виходи з-під землі не були надійно замуровані або не охоронялись. Після цього було вжито додаткових заходів, багато виходів перекрили назавжди — втім, декотрі люки запечатали і зберегли зі стратегічною метою, для боротьби з Давніми Істотами, якщо вони спробують прорватися там, де на них не чекають. Такі рукотворні геологічні зміни спричинили появу розколин у земній корі, руйнування шляхів, повільне знищення споруд зовнішнього світу і залишків будівель переможених попередників.

Напади Давніх Істот мали значно серйозніші наслідки, ніж можна було очікувати, і завдали невигойної рани психології Великої Раси. Відчуття постійного жаху було настільки сильним, що ніхто не смів згадати навіть про зовнішній вигляд тих істот, тож я так і не зміг до пуття з’ясувати, на що вони були схожі. Поширювалися непевні чутки про їхню дивовижну пластичність, про здатність на час втрачати видимість, а дехто пошепки розповідав про їхню спроможність контролювати і використовувати потужні вітровії як зброю. Здається, їм також приписували дивні свисти і колосальні відбитки ніг з п’ятьма круглими пальцями.

Було очевидним, що жахлива катастрофа, якої так боялася Велика Раса і яка могла спіткати її цивілізацію у майбутньому, — катастрофа, що змусить мільйони кращих умів шукати порятунку за прірвою часу в незвичних, чужих тілесних формах у безпечнішому майбутньому, — буде безпосередньо пов’язана з останнім і невідпорним нападом Давніх Істот. Проекція розуму крізь час дозволила передбачити невідворотну трагедію, і Велика Раса ухвалила рішення — ніхто не повинен стати жертвою, якщо є бодай найменша надія уникнути трагедії. З досліджень пізнішого періоду історії вони знали, що напад буде не так спробою заволодіти матеріальним світом, як помстою — адже проекції показали, що поява і зникнення рас не призводили до зіткнення із жахливими істотами з підземного світу. Можливо, ці істоти вирішили зберегти вірність бездонним земним надрам, а не мінливій і підвладній шаленим буревіям поверхні, тим більше, що вони не потребували світла. Також можливо, що їхні сили з плином часу поступово зменшувалися. Ще було достеменно відомо, що підземні мешканці вимруть задовго до появи постлюдської раси жуків, яка стане об’єктом масованого вторгнення з минулого. А тим часом Велика Раса зберігала пильність, тримаючи потужну зброю напоготові та уникаючи зачіпати страшну тему у повсякденних розмовах і записах. І постійно тінь безіменного жаху лежала на запечатаних люках і похмурих давніх вежах без вікон.

V

Таким здавався мені цей світ, який щоночі поставав у моїх неспокійних снах. Не візьмуся точно описати, які саме у мене виникали тривожні відчуття, позаяк були вони невловимі і залежали переважно від точності моєї псевдопам’яті. Як я вже згадував, дослідження допомогли мені знайти захист від таких відчуттів у формі раціональних психологічних пояснень, і цей імунітет з плином часу зміцнився завдяки непомітному звиканню. Втім, попри все, незрозумілий жах заповзав у мою душу несподівано і підступно, проте не охоплював мене цілком, як то бувало раніше, і після 1922 року я жив нормальним життям, поринувши у роботу і не забуваючи про відпочинок.

Кілька років по тому я дійшов висновку, що мій досвід — включно з подібними історіями хвороби і відповідними деталями фольклору — слід узагальнити і опублікувати задля допитливих студентів, а тому підготував низку статей, у яких стисло виклав суть справи і додав начерки деяких живих істот, пейзажів, декоративних мотивів та ієрогліфів, їх я зробив по пам’яті, пригадуючи бачене у снах. Ці статті вийшли друком протягом 1928–1929 років у Журналі Американського психологічного товариства, однак не привернули особливої уваги. Я ж тим часом продовжував якнайретельніше записувати свої сни, хоча стосик цих нотаток став уже надто високим.

Десятого липня 1934 року мені переслали лист з Товариства психологів, який поклав початок кульмінаційній і найжахливішій частині цієї божевільної історії. На конверті стояв штемпель «Пілбара, Західна Австралія», а самого листа підписав, як я пізніше дізнався, гірничий інженер, доволі відомий у професійних колах, а ще у конверті було кілька доволі цікавих світлин. Лист я наведу повністю, аби читач міг усвідомити, яке він на мене справив приголомшливе враження, а також світлини у ньому.

Попервах я був спантеличений і переповнений сумнівами, адже припускаючи, що в основі давніх легенд і моїх видінь можуть лежати реальні факти, я, проте, не готовий був сприйняти свідчення про існування загубленого світу — далекого настільки, що навіть важко уявити. А найбільше мене вразили світлини неспростовною силою факту і на тлі пісків я побачив якісь напівзруйновані під дією вітрів, води і сонця кам’яні брили з характерним вигином у горішній частині і відповідною западиною внизу. Коли я роздивився їх через збільшувальне скло, то цілком чітко розгледів серед безлічі розколин і вибоїн сліди малюнків та ієрогліфів із таким страшним для мене значенням. Але ось, власне, лист, що промовляє сам за себе:

49, Демп’є-стріт,

Пілбара,

Зах. Австралія,

18 травня 1934 року

Для проф. Н. В. Пізлі

Амер. Товариство психологів

30, Іст 41-стріт,

Нью-Йорк Сіті, США

Шановний сер!

Нещодавня розмова у Перті з доктором І. М. Бойлом і декілька журналів з Вашими статтями, які я щойно від нього отримав, наштовхнули мене на думку повідомити Вам про деякі речі, які я бачив у Великій піщаній пустелі [176]на схід од наших золотоносних родовищ. Беручи до уваги незвичайні легенди про давні міста, де стіни кам’яних будівель прикрашали особливі візерунки та ієрогліфи, про які Ви згадуєте у своїх дописах, мені здається, що я натрапив на щось надзвичайно важливе.

Тутешні аборигени здавна розповідають про «великі камені з малюнками», яких вони дуже бояться. Вони пов’язують це каміння із традиційними міфами своєї раси про Буддаі, старого велетня, який багато століть спить під землею, поклавши голову на руку, але колись неодмінно прокинеться і проковтне цей світ. Мені також доводилося чути давні, напівзабуті історії про величезні підземні кам’яні будинки, в яких коридори завжди ведуть униз, і відбуваються там страшні речі. Аборигени кажуть, що колись давно кілька воїнів, рятуючись від ворогів, забігли до одного з таких будинків, але назад ніхто не повернувся. Невдовзі після цього над місцем, де вони зникли, повіяли шалені вітри. Втім, не варто шукати у цих побрехеньках якогось сенсу.

Однак зараз я веду мову про інше. Два роки тому, проводячи дослідження за п’ятсот миль на схід у глибині пустелі, я натрапив на залишки якоїсь обтесаної брили завбільшки десь 3×2×2 фути, вищербленої і побитої часом. Спершу я не помітив на ній малюнків, про які згадували аборигени, та придивившись уважніше, зміг, попри всі зусилля часу і негоди, розгледіти кілька глибоких ліній. Ці лінії були дуже незвичайні, саме такі, про які нам намагалися розповісти аборигени. Я налічив там щось із тридцять чи сорок засипаних піском каменюк, всі у межах кола близько чверті милі в діаметрі.

Побачивши перші брили, я почав пильніше видивлятися інші, а потім визначив їх точне розташування, маючи для того належні інструменти. Я також сфотографував десять-дванадцять найтиповіших каменів, додаю ці світлини до листа. Я повідомив про свою знахідку владі у Перті, але це не викликало у них зацікавлення. Пізніше я познайомився з доктором Бойлом, який читав Ваші статті у Журналі Американського психологічного товариства, і тоді ж під час розмови з ним згадав про дивні камені. Його це надзвичайно зацікавило, він побачив зроблені мною світлини і страшенно розхвилювався. Він сказав, що камені та візерунки на них вельми нагадують описи Ваших снів і наведені Вами уривки з видінь, і що вони відповідають давнім легендам. Доктор збирався Вам написати, проте щось у нього не склалося, а тим часом він переслав мені більшість журналів із Вашими статтями, і я одразу ж зрозумів, що знайдені мною камені — саме такі, які Ви зображуєте і описуєте. Ви можете самі переконатись у цьому, варто лиш переглянути світлини. Подальшу інформацію Ви отримаєте безпосередньо від доктора Бойла.

Тепер я усвідомлюю, наскільки усе це для Вас важливо. Поза сумнівом, ми маємо справу з невідомою цивілізацією, давнішою, аніж усі дотепер відомі, що стала прообразом прадавніх легенд, які Ви досліджуєте. Як гірничий інженер я маю певні знання з геології і можу стверджувати, що ці камені давні настільки, що аж подумати страшно. Вони витесані переважно з граніту або з піщанику, хоча один із них майже напевно виготовлений з якогось дивного різновиду цементу або бетону. На них є сліди впливу води, наче ця частина світу була затоплена, а за багато віків знову піднялася — і це сталося вже після того, як брили виготовили і використали для будівництва. Мова може йти про сотні мільйонів років, а може, навіть набагато більше — про це знають тільки небеса, а я і думати про таке не наважуюсь.

Враховуючи Вашу попередню ґрунтовну роботу з дослідження давніх легенд і всього, що з ними пов’язано, я не маю жодного сумніву — у Вас виникне бажання особисто очолити експедицію до пустелі для проведення археологічних розкопок. Ми з доктором Бойлом готові взяти участь у цій експедиції, якщо Ви — або якась відома Вам організація — забезпечить її фінансування. Я можу знайти з десяток гірників для важких земляних робіт — аборигени тут не допоможуть, адже, як я уже переконався, вони відчувають якийсь маніакальний страх перед цими місцями. Ми з Бойлом нікому нічого не розповідали про цю справу, оскільки вважаємо, що першість і честь можливого відкриття має належати саме Вам.

Дістатися туди з Пілбари можна за чотири дні моторним тягачем — він потім іще знадобиться. Ця місцевість лежить на південний захід від шляху, прокладеного Вобертоном 1873 року[177], і за сотню миль на південний схід від Джоанна-Спрінґ. Ми могли б відправити речі і частину шляху здолати пароплавом, що курсує річкою Де-Ґрей, замість починати подорож із Пілбари, однак про усе це можна поговорити пізніше. За моїми розрахунками, кам’яні брили розташовані у місці з координатами 22 градуси 3 мінути 14 секунд південної широти, 125 градусів 0 мінут 39 секунд східної довготи. Клімат там тропічний, а пустеля — неабияке випробування. В експедицію було б краще вирушати в зимовий сезон — тобто у червні, липні, серпні. Буду радий продовжити листування з цього питання і готовий сприяти втіленню будь-якого запропонованого Вами плану дій. Ознайомившись із Вашими статтями, я повною мірою усвідомлюю виняткову важливість цієї справи. Доктор Бойл напише Вам пізніше. Якщо виникне потреба в оперативнішому обміні інформацією, можна буде телеграфувати до Перта.

З найщирішою до Вас повагою,

Ваш Роберт Б. Ф. Мак-Кензі.

Про безпосередні наслідки цього листа легко дізнатися з газет. Мені пощастило заручитися підтримкою Міскатонікського університету, а містер Мак-Кензі і доктор Бойл надали неоціненну допомогу в підготовці експедиції з австралійського боку. Ми не надто детально повідомляли громадськість про мету експедиції, адже розуміли, що бульварна преса може надати їй сенсаційного або комічного забарвлення. Внаслідок цих зусиль інформація у пресі була доволі нейтральною; писали тільки про намір знайти руїни в австралійській пустелі та про хід підготовки до експедиції.

Мене супроводжували професори Вільям Даєр з геологічного факультету (керівник Міскатонікської антарктичної експедиції 1930–1931 років), Фердинанд С. Ешлі з факультету давньої історії, Тайлер М. Фріборн з факультету антропології, а також мій син Вінґейт. Роберт Мак-Кензі приїхав до Аркгема на початку 1935 року і взяв участь у підготовчих роботах. Йому було близько п’ятдесяти років, він виявився надзвичайно ерудованим і приємним чоловіком, дуже начитаним і обізнаним з найменшими деталями подібних подорожей. У Пілбарі на нас уже чекало кілька машин, і ми зафрахтували пароплав з невеликою осадкою, щоб дістатися потрібного місця річкою. Ми були готові до розкопок за всіма правилами науки: просіяти кожну піщинку і не потривожити нічого зайвого.

Двадцять восьмого березня 1935 року експедиція відпливла з Бостона на борту старої посудини з назвою Лексингтон, неквапом перетнула Атлантику, Середземне море, далі пройшла через Суецький канал і Червоне море в Індійський океан. Годі й казати, як мене пригнічував вигляд низьких піщаних берегів Західної Австралії, з якою відразою я споглядав обшарпане шахтарське селище і безрадісні золотоносні родовища, де на тягачі завантажили останню частину наших припасів. Доктор Бойл — він зустрічав нас — виявився уже немолодою людиною з гарними манерами і гострим розумом: я і мій син під час численних і тривалих дискусій з ним мали нагоду переконатися, наскільки добре він знається на психології.

У сумнівах та сподіваннях наша група з вісімнадцяти чоловік просувався далі й далі вглиб пустелі. У п’ятницю тридцять першого травня ми убрід перетнули притоку річки Де-Ґрей і опинились у цілковито безлюдній місцевості. Весь цей час я марно намагався подолати в собі страх, що наростав з наближенням до мети нашої подорожі — прадавнього світу із забутих легенд. Страх цей підсилювався тривожними снами і примарними спогадами, що продовжували мене терзати з неослабною силою.

У понеділок третього червня ми вперше побачили одну із засипаних піском кам’яних брил. Я не можу передати відчуття, з яким я доторкнувся — у реальній дійсності — до уламка циклопічної кладки, кам’яної брили, в усіх деталях схожої на фрагменти стін із моїх сновидінь. На камені чітко проступали сліди різьблення — мої руки тремтіли, торкаючись тих ліній, в яких я непомильно впізнавав візерунки, що після років нічних страхіть і важких досліджень перетворили моє життя на пекло.

Протягом місяця розкопок ми виявили загалом 1250 блоків на різних стадіях руйнації. Більшість були мегалітами з характерним вигином верхніх і нижніх поверхонь, рідше траплялись невеликі пласкі плити, квадратні або восьмикутні, на кшталт тих, що укривали підлогу та бруковані вулиці з моїх снів, або інші, дуже масивні, дугоподібні викривлення яких дозволяли вважати їх деталями арок і склепінь або круглих віконних рам. Що глибше і далі на північ та схід ми просувалися з розкопками, то більше блоків знаходили, хоча і не змогли виявити в їх розташуванні якоїсь системи. Професор Даєр був вражений неймовірним віком уламків, а Фріборн знайшов ознаки якоїсь символіки, що віддалено нагадувала мотиви найдавніших папуаських і полінезійських легенд. Стан брил та їх розкиданість без слів промовляли про запаморочливу прірву часу і тектонічні катаклізми.

У нас був аероплан, і мій син Вінгейт нерідко облітав пустелю на різній висоті, шукаючи на каменистій поверхні якісь обриси — характерний перепад рельєфу або розкидані брили. Але його дослідження виявилися марними; іноді йому наче і вдавалося помітити щось важливе, але уже під час наступного польоту уся картина змінювалась — позначалося невпинне переміщення пісків під натиском вітру. Одне чи два із цих його примарних відкриттів справили на мене дивне і неприємне враження. Його опис нібито побаченого якимось жахливим чином накладався на бачене мною уві сні або на щось із прочитаного, але мені ніяк не вдавалося пригадати, на що саме. Пробивалося відчуття чогось майже знайомого — і це змушувало мене час від часу нишком кидати стривожені погляди у північно-східному напрямку, до обрію безмежної і безплідної рівнини.

Під кінець першого тижня липня мене переповнювали безліч мінливих емоцій, загалом пов’язаних із північно-східним напрямком. Насамперед це був страх, але була й цікавість — ба більше, мені не давала спокою нав’язлива ілюзія пам’яті. Я вдавався до всіх відомих мені психологічних прийомів і засобів, аби позбутися цього невідступного почуття, однак не досяг ані найменшого успіху. Мені почало дошкуляти безсоння, однак я заледве не радів, адже воно майже не лишало часу для сновидінь. У мене виробилася звичка до тривалих нічних прогулянок пустелею, на самоті — зазвичай у північному або північно-східному напрямку, куди мене, здавалося, вабила якась нова таємнича сила.

Іноді під час цих прогулянок я натрапляв на ледь помітні над землею фрагменти давньої кладки. І хоча тут кам’яних брил було видимо менше, ніж на місці початку розкопок, я був переконаний, що під землею ми їх знайдемо значно більше. Поверхня землі була не такою рівною, як біля самого табору, і постійні буревії намітали фантастичні за формою піщані пагорби, оголюючи сліди одних давніх кам’яних споруд і приховуючи інші. Сам не усвідомлюючи причин, я прагнув поширити розкопки на цю територію, одночасно потай відчуваючи страх перед тим, що тут можна знайти. Вочевидь, мій стан погіршувався, а найстрашніше було те, що я ніяк не міг цьому зарадити.

Ознакою прикрого стану моїх нервів стала дивна реакція на одну із знахідок під час нічної прогулянки. Це сталося одинадцятого липня, коли щербатий місяць блідим маревом залив таємничі пагорби. Я забрів трохи далі від того місця, де зазвичай прогулювався, і натрапив на великий камінь, який помітно відрізнявся від усіх, знайдених нами раніше. Він був майже цілком засипаний піском, та я нахилився, відгорнув руками пісок і ретельно оглянув знахідку, додавши до місячного сяйва світло електричного ліхтарика. На відміну від інших блоків, цей мав чітку квадратну форму, без впадин і опуклостей. Був він, схоже, із темного базальту, що відрізняло його від уже знайомих уламків, де переважали граніт, піщаник і почасти бетон.

Несподівано я підхопився, розвернувся і щодуху помчав до табору. Це була геть бездумна, несвідома втеча, і тільки добігши до свого намету, я зрозумів її причину. Цей незвичайний темний камінь я бачив у сновидіннях, читав про нього і пов’язував із найжахливішими давніми легендами. Цей блок свого часу був частиною базальтової стіни однієї зі споруд, що тримали у невимовному страху Велику Расу, високих веж без вікон, залишених напівматеріальними чужинцями, які мешкали у найглибших надрах землі. Саме через ці невидимі, як вітер, сили, запечатували люки і ставили на чати невсипущих вартових.

Я не спав усю ніч, а під ранок зрозумів, наскільки нерозважливо було дозволити тіні давнього міфу так себе налякати. Замість жахатися, мені варто було б сповнитись ентузіазмом дослідника. Наступного ранку я розповів колегам про знахідку, після чого Даєр, Фріборн, Бойл, мій син і я пішли оглянути незвичайний камінь, однак нам не пощастило. Я не дуже точно пам’ятав місце, ще й нічний вітер повністю змінив обриси піщаних пагорбів.

VI

Зараз я наблизився до найважчої частини розповіді — найважчої ще й тому, що я не можу бути цілком упевненим в її реальності. Інколи я відчуваю неприємну впевненість, що все це мені не привиділося, і саме ця обставина — враховуючи, що це все означатиме, якщо виявиться правдою, — спонукає мене писати цей звіт. Мій син — професійний психолог, який детально обізнаний з усіма обставинами справи і розуміє мій випадок, — стане першим суддею того, про що я збираюся розповісти.

Передовсім я хочу змалювати зовнішні обставини, як їх знали у таборі. У ніч із сімнадцятого на вісімнадцяте липня, стомившись після вітряного дня, я ліг спати раніше, ніж звичайно. Однак заснути не міг і вставши близько одинадцятої години, охоплений, як і раніше, дивним потягом до місцевості у північно-східному напрямку, я, як завжди, вирушив на нічну прогулянку. Дорогою я зустрів і привітав лише одну людину, австралійського гірника Таппера. Місяць у чистому небі тільки почав спадати і заливав піски мертвотно-білим світлом, яке здалося мені лиховісним. Вітер стих — за останніх п’ять годин не було жодного його подуву, що підтвердили і Таппер, і всі, хто не спав тієї ночі. Австралієць останнім бачив, як я прямував у північно-східному напрямку через білі піщані пагорби з усіма їхніми таємницями.

О пів на четверту ранку на табір налетів шалений вітер, він розбудив людей і повалив три намети. Небо було безхмарним, а місяць, як і раніше, заливав пустелю прозорим сяйвом. Коли члени експедиції намагалися знову поставити намети, виявили мою відсутність, але ніхто не стривожився, знаючи про мою звичку гуляти ночами. Однак троє з наших людей — усі австралійці — відчули у повітрі щось дивне і лихе. Мак-Кензі пояснив професорові Фріборну, що вони набралися цього страху, наслухавшись місцевих легенд, де йшлося про злі вітри, які в ясну погоду віяли над цими районами пустелі. Перешіптувалися, що такі вітри вихоплювалися з величезних кам’яних споруд під землею, де творилися усілякі жахіття. Втім, це відчувалось лише зовсім поруч із такими спорудами, біля великих різьблених каменів. Близько четвертої години буревій стих так само несподівано, як і почався, лишивши після себе змінений до невпізнання піщаний краєвид.

Одразу по п’ятій, коли потьмянілий місяць почав хилитися до заходу, я нарешті причвалав до табору — без капелюха, у лахмітті, обідраний і закривавлений, та ще й без електричного ліхтаря. Майже всі на той час уже повкладалися спати, один лиш професор Даєр вийшов із намету викурити люльку. Побачивши мене у такому жалюгідному стані і мало не з божевільним виразом обличчя, він покликав доктора Бойла, і вони удвох вклали мене в ліжко. Невдовзі до них приєднався мій син, якого збудила метушня, і вони разом намагалися змусити мене лежати спокійно та спробувати заснути.

Але я не міг заснути. Мій психологічний стан був незвичайним — нічого подібного я раніше не відчував. За якийсь час я почав наполягати, аби мене вислухали, і почав плутано й суперечливо переказувати свої пригоди. Я розповів, як під час прогулянки стомився і ліг на пісок відпочити, закуняв, і мені приснився сон — ще страшніший, аніж зазвичай. А коли мене розбудив подув шаленого вітру, перенапружені нерви не витримали. Я в паніці побіг, часто падаючи, зашпортуючись за присипані піском каменюки, чому і завдячую своїм обідраним і брудним виглядом. Мабуть, я довго спав — цим і пояснюється моя тривала відсутність.

Я жодним словом не прохопився, про побачене мною — насправді чи у сні, виявивши надзвичайну стриманість. Однак я заговорив про потребу змінити план подальших робіт експедиції і наполягав на припиненні розкопок у північно-східному напрямку. Моя аргументація була очевидно слабкою: я посилався на зменшення кількості брил, на небажання дратувати забобонних гірників, на можливе зменшення фінансування, а також на інші недоладні або зовсім сторонні обставини. Цілком очікувано, ніхто не надав моїм словам жодного значення — навіть мій син, якого вкрай стурбував стан мого здоров’я.

Увесь наступний день я провів у таборі або поруч нього, проте у розкопках участі не брав. Розуміючи, що від мене немає ніякої користі, я вирішив якнайскоріше повернутися додому, аби поберегти нерви, і змусив Вінґейта пообіцяти доправити мене літаком у Перт — за тисячу миль звідси у південно-західному напрямку, — щойно він закінчить повітряну розвідку того місця, яке я так прагнув покинути. Міркував я так: якщо річ, яку я бачив уночі, нікуди не зникла, я спробую усіх застерегти щодо подальших розкопок, нехай мене навіть засміють. Скоріш за все, мене мали підтримати знайомі з місцевим фольклором гірники. Тривожачись за мене, того ж дня по обіді мій син здійснив обліт і дослідив місцевість, якою я міг блукати вночі. Втім, він не помітив нічого з того, що бачив я. Знову повторилася та сама історія із базальтовим блоком — сипучий пісок сховав геть усі сліди. На якусь мить я навіть пошкодував, що з переляку загубив свою страшну здобич — хоча зараз і знаю напевне, що ця втрата була на краще. Завдяки цьому я й досі можу сподіватися, що всі нічні події — лиш ілюзія, особливо якщо тієї диявольської безодні ніколи не знайдуть. Щиро на це сподіваюся.

Двадцятого липня Вінгейт доправив мене у Перт, водночас відмовившись покинути експедицію і повернутися додому. Він залишався зі мною до двадцять п’ятого, коли я відплив пароплавом до Ліверпуля. Зараз, у каюті «Імператриці», я знову і знову обмірковую цю справу і доходжу висновку, що мій син таки повинен усе знати. Тепер від нього залежатиме, чи надати справі більшого розголосу. Про всяк випадок, я підготував короткий звіт про ті події — деяким людям уже відомі окремі епізоди, — а зараз по можливості стисло поінформую про все, що сталося тої страшної ночі під час моєї відсутності в таборі.

Перебуваючи на межі нервового зриву, я прямував у північно-східному напрямку, наче мене вабила якась невблаганна і незбагненна сила й торувала мені шлях у світлі лиховісно-яскравого місяця. Де-не-де з-під піску проступали первісні циклопічні блоки — свідки незліченних минулих епох. Уже сам вигляд цих загадкових уламків, як ніколи раніше, діяв на мене гнітюче, і я не міг не думати про свої божевільні сновидіння та страшні легенди, які стали їх першоосновою, про невідчепний жах, який пустеля і різьблене каміння викликали в аборигенів та гірників.

І все одно я брів пустелею, попри відчуття, що попереду на мене чекала зустріч із чимось страшним, мене невідступно переслідували дикі фантазії, неясні спонуки та оманливі спогади. Я міркував про кам’яні лінії, які, схоже, бачив з повітря мій син, і дивувався, чому вони здавалися лиховісними і водночас такими знайомими. Щось ніби намагалося прочинити дверцята моїх спогадів, тоді як інша невідома сила докладала усіх зусиль, аби цьому перешкодити.

Ніч була тиха й безвітряна, мертвотно-бліді піщані гори плавно здіймалися та спадали, наче застиглі морські хвилі. Я йшов уперед без жодної мети, проте упевнено, ніби мене вела доля. А тим часом привиддя моїх снів сповнювали, пробуджували цей світ, і кожен мегаліт у піску здавався частиною нескінченної галереї кімнат і переходів якихось доісторичних будівель; до мене промовляли різьблені символи та ієрогліфи, з якими я був добре знайомий ще з часів перебування моєї свідомості у полоні Великої Раси. Інколи мені здавалося, що я бачу, як величезні, конічної форми фігури прямують у своїх звичних справах, і не наважувався опустити очі долу — боявся побачити себе у такому ж тілі. Одночасно я бачив і безмежну рівнину з присипаними піском монолітами, анфіладу кімнат і коридорів; недобре сяйво яскравого місяця зливалося зі світлом круглих кристалічних ламп, а понад пустелею колихалося віття велетенських папоротей і саговників. У моїй уяві так тісно переплелися сон і реальність, що їх годі було розділити.

Не знаю, як довго я брів, як далеко відійшов од табору і в якому напрямку, коли вперше помітив купу масивних блоків, відкритих удень потужним вітром. Це було найбільше скупчення монолітів з усіх бачених дотепер — воно вразило мене настільки, що казкові видіння зі снів одразу розвіялися. Я знову стояв серед нічної пустелі, під світлом лиховісного місяця і споглядав румовище загадкового минулого. Я ступив кілька кроків, зупинився і посвітив електричним ліхтариком на подібне до кола скупчення більших і менших кам’яних уламків; знахідка була близько сорока футів у діаметрі і від двох до восьми заввишки.

Одразу стало зрозуміло — у цих каменях є щось особливе. І річ була не лише в їх небаченій кількості — мою увагу привернули стерті піском візерунки на їхній поверхні, добре помітні під місячними променями і у світлі ліхтаря. Жоден із них нічим суттєво не відрізнявся від знайдених раніше, відмінність полягала у чомусь невловимому. Коли я оглядав окремий камінь, такого відчуття не виникало, воно з’явилося лише після того, як у поле зору потрапило кілька каменів одночасно, і тоді я, нарешті, збагнув: хвилясті візерунки на монолітах були тісно пов’язані між собою і становили частину одного великого задуму. Вперше серед цієї одвічної пустки я натрапив на кладку — зруйновану і фрагментарну, але попри те, цілком реальну.

Підшукавши зручне місце, я видерся на купу каміння: час від часу я змітав пальцями пісок і намагався осягнути зміст накреслених фігур, що відрізнялися за формою, розміром і стилем виконання. У мене виникали підсвідомі здогадки стосовно природи предковічної споруди, а також візерунків, якими рясно змережили давні стіни. Цілковита тотожність цих монолітів і каменів у моїх сновидіннях жахала і позбавляла самовладання. Колись тут був циклопічний коридор заввишки тридцять футів із вимощеною восьмикутними плитами підлогою і надійним склепінням над головою. З правого боку коридору були кімнати, а в дальньому його кінці одна з похилих галерей, очевидно, вела кудись вглиб.

Я навіть здригнувся від усвідомлення цієї картини, адже вона виходила далеко за межі того, що могли розповісти самі камені. Як я міг дізнатися, що цей коридор мав іти десь глибоко під землею? Як міг знати, що галерея позад мене має вести нагору? Звідки могло бути відомо, що довгий підземний перехід до «Площі колон» починається ліворуч у проході наді мною? Яким чином я здобув уявлення, що зала з машинами і тунель праворуч, який вів до центрального архіву, розташовані на два рівні нижче? Звідки я дізнався про страшні, оббиті металевими смугами люки, внизу, на найнижчому четвертому рівні? Таке грубе вторгнення світу моїх снів у реальну дійсність змусило мене тремтіти і спливати холодним потом.

Наступної миті я відчув слабкий подув прохолодного вітру, що підіймався нагору з невеликої заглибини в центральній частині руїн. Мої видіння знову розвіялися, і я лишився наодинці з пустелею, лиховісним світлом місяця і муруванням часів палеогену. Тепер я зіткнувся з чимось цілком реальним і відчутним, хай і вкритим серпанком моторошної таємниці, адже потік повітря міг означати лиш одне — внизу, під безладно розкиданим камінням, була велика порожнина.

Перше, що мені спало на думку, це жаскі легенди тубільців про великі будинки глибоко під землею, де народжуються потужні вітри і панує жах. Згодом мене заполонили видіння моїх колишніх снів, а неясні оманливі спогади не давали зосередитися. Що було піді мною? На порозі відкриття якого доісторичного, незбагненного першоджерела давніх міфів та нічних страхіть я стою? Лиш мить я вагався, адже не тільки цікавість і науковий запал, але й щось інше штовхало мене вперед, змушувало не піддаватися дедалі сильнішому страху.

Здавалось, я рухався майже автоматично, наче скерований якоюсь нездоланною волею. Запхавши ліхтар у кишеню, я з силою, якої в собі навіть не підозрював, підняв і відсунув убік величезну брилу, потім ще одну, аж поки мені в обличчя не повіяло вогким повітрям, таким відмінним від сухої атмосфери пустелі. Переді мною відкрилося чорне провалля, а трохи згодом, коли я відсунув останні невеликі уламки, хворобливе місячне світло впало у розколину — доволі широку, щоб я міг у неї пролізти.

Я дістав ліхтар і спрямував яскравий промінь вниз: піді мною були залишки розваленої кладки; під кутом приблизно 45 градусів вона вела вниз на північ — імовірно, колись, у далекому минулому, тут стався обвал. Між нею і рівнем землі відкрилася чорна порожнина, обмежена згори гігантським склепінням. Як видавалося, піски пустелі лежали просто над стелею велетенської прадавньої споруди — я не знав тоді, як вона вціліла після цілих епох геологічних потрясінь, не візьмуся гадати і зараз.

Пригадуючи ті події, я не можу назвати свій вчинок інакше як цілковитим божевіллям, адже сама думка спуститися у незвідану безодню, та ще й коли про це не знає жодна жива душа, — справжнісіньке безумство. Так і є, але я без особливих вагань зважився на спуск, і знову вкотре здавалося, що мене кудись тягне і спрямовує невидима рука долі. Я поперемінно вмикав і вимикав ліхтар, щоб зберегти заряд батареї, і так повільно просувався униз, часом обличчям уперед, коли щастило знайти для рук і ніг надійну опору, а часом — спиною, коли спуск потребував більшої обережності. Ліворуч і праворуч у променях ліхтаря я бачив віддалік муровані й укриті візерунками стіни, попереду ж на мене чекав непроглядний морок.

Не можу сказати, скільки тривав спуск. У мозку роїлись образи і здогадки, повністю витіснивши навколишню реальність. Органи чуття дали збій, а звичний страх безпорадно позирав на мене примарною фантастичною горгулею. Нарешті я дістався підлоги, всіяної безформними уламками, кам’яними брилами і піском. По обидва боки — на віддалі приблизно тридцяти футів одна від одної — височіли і сходилися далеко над головою масивні стіни. Я чітко бачив різьблення на них, проте не міг осягнути їхнього змісту. Найбільше ж мене вразила склепінчаста стеля. Промінь ліхтаря не міг як слід її освітити, але я спромігся добре розгледіти нижню частину склепіння, і побачене настільки ошелешило мене повною тотожністю тому, що я бачив у снах про давній світ, що я затремтів від хвилювання.

Позаду і далеко вгорі пляма слабкого світла нагадувала про існування земного світу, і якесь неясне відчуття підказувало мені не втрачати цієї плями з поля зору, щоб не заблукати на зворотному шляху. Я рушив до лівої стіни, де сліди різьблення були чіткішими. Іти захаращеним уламками коридором було не легше, ніж перед тим спускатися, проте я не відступався. В одному місці я відкотив кілька брил, розгорнув ногою дрібніші уламки, щоб подивитися на покриття підлоги, і аж здригнувся — великі восьмикутні плити, щільно підігнані одна до одної, виглядали неймовірно знайомим.

При світлі ліхтаря я уважно оглянув помережану візерунками поверхню стіни. Піщаник вочевидь зазнав тривалого впливу води, а загадкові нашарування я не зумів розпізнати. В окремих місцях кладка була пошкоджена і розбита. Я мимохіть замислився, скільки ще епох та природних катаклізмів переживе ця доісторична споруда.

Найбільше мене схвилювали ієрогліфи. Попри руйнівну роботу часу, їх можна було доволі непогано роздивитися зблизька; вражало, що вони до найменших деталей були подібні до тих, інших, з моїх снів. Решта збігів у деталях архітектури хоч і були вартими подиву, проте не виходили за межі ймовірного. Ці руїни справили сильне враження на творців найдавніших міфів, стали невід’ємною частиною таємних знань і якимось чином під час амнезії дійшли й до мене, породивши у підсвідомості яскраві образи. Але як пояснити цілковиту схожість кожної лінії та спіралі цих дивних накреслень з образами, що переслідували мене уже стільки років у снах? Яка загадкова і втрачена іконографія могла відтворити усі малопомітні напівтони й нюанси, які щоночі так невідступно, явно і послідовно не давали спокою моїй уяві?

Не могло бути й мови про якусь приблизну схожість; поза сумнівом, я стояв у засипаному вже мільйони років коридорі, тому самому, що приходив у мої сни багато ночей поспіль, і знав його не гірше за свій власний дім на Крейн-стріт в Аркгемі. Щоправда, у моїх снах це місце поставало не розваленим, мало первісний вигляд, проте через це подібність не ставала меншою. Я чудово розумів, що тут і до чого. Цей закуток я теж добре знав, і знав його розташування у цьому страшному давньому місті з моїх снів. Я раптом з несвідомою впевненістю подумав, що здатний непомильно віднайти будь-яке потрібне мені місце в цій споруді або місті, які вціліли після змін і руйнацій незліченних віків. Та що ж, Боже мій, усе це могло означати? Як я міг усе це знати? Яка страшна правда могла чаїтися за фасадом давніх легенд про істот із цього доісторичного лабіринту?

Лиш найменшу частку сум’яття і збентеження, що наче хробак точили мою душу, здатні передати слова. Я знав це місце. Я знав, що лежить попереду і що було на горішніх поверхах величезної вежі, перш ніж вона розвалилася, засіявши камінням та уламками землю, яка згодом стане пустелею. Не без внутрішнього тремтіння я зрозумів, що тепер немає потреби озиратися на бліду пляму місячного світла. Я розривався між бажанням тікати і лихоманкою пізнання у поєднанні з дивною приреченістю, які штовхали мене вперед. Що сталося із цим мегаполісом за мільйони років, які відділяють реальність від моїх видінь? Чи вціліла мережа підземних переходів між гігантськими вежами? Що іще збереглося після небачених тектонічних потрясінь?

Може, я натрапив на похований, страхітливо давній світ? Чи зможу я знайти той будинок, де колись навчався писати, або ту вежу, на стінах якої С-ґґ-ха, полонений розум з числа зіркоголових рослин — хижих мешканців Антарктики, вирізьбив свої картини? Чи не завалилася похила галерея, яка була на два рівні нижче, чи можна ще нею пройти до зали полонених свідомостей? У цій залі полонений розум небувалої істоти — напівпластикового мешканця внутрішніх порожнин невідомої нам планети за Плутоном, якій випаде жити на 18 мільйонів років пізніше, — зберігав виліплену з глини якусь свою дивовижу.

Я заплющив очі і обхопив голову руками, марно силкуючись прогнати з неї образи із божевільних снів. Тільки тепер я по-справжньому відчув потік вогкого і холодного повітря і, здригнувшись, усвідомив, що позад мене і піді мною могли лежати величезні чорні безодні. Пригадав кімнати, переходи і галереї, якими вони являлися мені у снах. Цікаво, чи вільний шлях до центрального архіву? Щойно я пригадав страшні рукописи із контейнерів у нержавіючих металевих нішах, мене знову охопило відчуття приреченості.

Там, якщо вірити снам і легендам, зберігалась уся історія минулого і майбутнього космічного простору-часу, записана полоненими розумами з усіх планет і часів нашої Сонячної системи. Чистісіньке божевілля — але хіба я і весь навколишній світ не були такими ж божевільними? Згадалися замкнені металеві шафи та дивовижні ручки, за допомогою яких вони відчинялись, згадав я і розташування моєї власної ніші. Як часто мені доводилося повторювати складну процедуру обертання й натискання ручки у ніші на нижньому рівні секції земних хребетних! Кожна деталь була свіжою та знайомою. Якби переді мною постала тепер та ніша зі снів, я б легко її відчинив. І тої ж миті мене охопив шал, а ще за мить я біг, зашпортуючись і перестрибуючи через уламки брил у напрямку добре знайомого мені проходу в глибини Землі.

VII

З цієї секунди не варто покладатися на достовірність моїх спогадів — я і сам волів би вважати їх частиною якогось божевільного сну або хворобливою маячнею. Мій мозок, здавалося, перебував у полоні лихоманки, я сприймав усе немов крізь хвилі туману. Промінь ліхтаря ледь розсіював морок, раз по раз вихоплюючи понівечені невблаганним часом стіни з ієрогліфами. В одному місці обвалилася частина склепіння, тож мені довелося перелазити через величезну купу каміння, що ледь не сягала стелі із важкими гронами сталактитів. Кошмар досяг кульмінації, а наплив оманливих спогадів робив його просто нестерпним. Лиш одне було незвичним — мій зріст порівняно з розмірами циклопічної кладки. Мене гнітило мимовільне відчуття нікчемності, наче ці величні стіни з погляду звичайної людини виходили за будь-які межі нормального. Знову і знову я знервовано оглядав своє тіло, почуваючись незатишно через свою людську подобу.

Я просувався чорною безоднею далі, то через щось перестрибуючи, то перечіпаючись — нерідко падав і набивав синці, одного разу мало не розбив ліхтар. Я знав кожен камінь, кожен закуток цього демонічного провалля і часто зупинявся — спрямувати промінь ліхтаря на захаращені і розвалені, але такі знайомі склепінчасті галереї. Деякі кімнати були повністю зруйновані, інші збереглися, але стояли порожні або завалені уламками. Інколи я потрапляв до кімнат із металічними конструкціями: частина майже цілі, частина — пошкоджені, а деякі — покручені або розтрощені, і впізнав у них величезні чи то п’єдестали, чи то столи зі своїх видінь. Я навіть не здогадувався, чим вони були насправді.

Віднайшовши прохід униз, я почав спускатися, та невдовзі був змушений зупинитися перед розколиною не менше чотирьох футів від краю до краю. Кладка в цьому місці обвалилася і, пробивши наскрізь підлогу, відкрила під ногами чорну безодню. Я знав, що піді мною було іще два підвальні рівні цієї неосяжної структури, і здригнувся від нападу паніки, бо згадав важкі, оббиті металевими смугами люки на найнижчому рівні. Тепер поруч із люками не могло бути охоронців, адже ті, внизу, вже давно зробили свою чорну справу і поступово занепали. Вони мають остаточно вимерти до початку наступної після людської раси епохи жуків. І все одно я знову затремтів, пригадавши легенди аборигенів.

Мені коштувало чималих зусиль перестрибнути через провалля — купа каміння заважала розбігтися, та нестяма гнала мене вперед. Я обрав місце ближче до лівої стіни, де розколина була найвужчою, а місце для приземлення — вільне від небезпечних уламків, і за одну жахну мить безпечно приземлився на протилежному боці. Спустившись на нижній рівень, я проминув залу з неймовірно понівеченими машинами, що лежали під уламками обваленого склепіння. Все було мені знайомим, тому я впевнено переліз через брили, що загородили вхід до великого поперечного коридору. Я пам’ятав, що цією галереєю можна було під містом пройти до центрального архіву.

Здавалося, минула ціла вічність, поки я ішов, стрибав і повз у заваленому уламками коридорі. Подекуди я зустрічав різьблені візерунки на віковічних стінах — деякі здавалися знайомими, решта ж, імовірно, з’явилась у пізніші часи, вже після моїх сновидінь. Оскільки цей підземний перехід мав сполучати між собою будинки, в ньому не було бічних аркових порталів, окрім тих, які вели до нижніх рівнів горішніх споруд. На деяких перехрестях я досить надовго відхилявся від головного шляху і звертав у бічні проходи, де бачив добре знайомі коридори і кімнати, і тільки двічі помітив суттєві відмінності від того, про що розповідали сни: в одному з цих випадків знайомий мені хід було замуровано.

Я стрепенувся, відганяючи напад несподіваної слабкості, і продовжив шлях через підземелля однієї із зруйнованих базальтових веж без вікон, всередині якої саме каміння, здавалося, волає про лиховісну чужинську силу. Ця вежа була круглою, близько двохсот футів у діаметрі, на її темних стінах я не помітив жодних різьблених візерунків. На підлозі не було нічого, крім піску й пилюки, та ще великого отвору; такий же отвір був у стелі. Сходів і пандусів тут не було — справді, у моїх видіннях Велика Раса лишила ці вежі цілком незайманими, а ті, що звели їх, не мали потреби у сходах і галереях. У моїх сновидіннях нижній отвір залишався щільно закритим і запечатаним та перебував під постійною охороною. Зараз він був відкритий — з його чорної зяючої пащі лився неспинний потік прохолодного вологого повітря. Я заборонив собі навіть замислюватись, що могло чаїтися у тих похмурих безоднях.

І далі прокладаючи шлях через завали у коридорі, я невдовзі дістався місця, де під обваленим склепінням горою лежали уламки. Я здерся на самий вершечок: у темряві промінь ліхтаря не сягав ані стін, ані склепінчастої стелі, розсіюючись у порожнечі. Це, як мені здавалося, мав бути підвал дому постачальника металу, він виходив фасадом на третю площу недалечко від архіву. Я не уявляв, що тут могло статися.

Одразу за купою уламків прохід вів далі, але вже наступний завал ледь не повністю перекрив дорогу — провалене склепіння загороджувало шлях, майже торкаючись захаращеної підлоги. І досі не можу зрозуміти, як зумів розхитати важезні брили і відсунути їх убік, звільнивши прохід, як я взагалі наважився потривожити нагромадження розбитих брил, коли будь-який необережний рух міг зруйнувати рівновагу, зрушити усю цю багатотонну масу каміння і стерти мене на порох. Мене під’юджувало й вело чисте божевілля — якщо тільки уся моя пригода під землею, як я сподіваюсь, не була проклятим видінням або маячнею. Але я таки зробив — чи мені це наснилося — лаз, через який спромігся прослизнути. Переповзаючи через купу уламків із увімкненим ліхтариком у зубах, я відчував спиною гострі зуби сталактитів.

Тепер я був зовсім поруч із підземним комплексом центрального архіву — метою моєї подорожі. Пробиваючись через заключну ділянку коридору при мерехтливому світлі ліхтаря, я нарешті підійшов до низької, відкритої з усіх боків круглої крипти з арками, яка на диво добре збереглася. Стіни крипти, принаймні в тих місцях, які я освітив ліхтарем, були геть усі вкриті ієрогліфами та характерними хвилястими символами — декотрі з’явилися вже після мене.

Я зрозумів — саме сюди і вела мене доля, і повернув ліворуч, у знайомий арковий портал, майже не сумніваючись, що проходи і галереї до всіх вцілілих рівнів будуть вільні. Ця велична підземна споруда, яка зберігала літописи всіх цивілізацій Сонячної системи, була побудована з такою неперевершеною майстерністю і здавалась такою міцною, що могла простояти стільки, скільки існуватиме сама система. Велетенські гранітні блоки, урівноважені з математичною точністю і скріплені надтривким цементом, не поступалися міцністю незнищенному скелястому ядру Землі. Після незліченних епох ці стіни та склепіння зберегли свою первісну форму, а підлога лиш де‑не-де була всіяна дрібними уламками та кам’яною пилюкою.

Майнула думка, що надалі подорож буде відносно легкою. Моє гарячкове прагнення просуватися вперед дотепер стримували перешкоди, зараз же я буквально мчав приземкуватими і моторошно знайомими коридорами. Обабіч тяглися ряди позначених ієрогліфами металевих книжкових шаф — деякі розчахнуті, інші зачинені, зім’яті або потрощені після тектонічних потрясінь, втім, недостатньо потужних, аби пошкодити непохитні мури. Подекуди попід порожніми шафами я натрапляв на купи укритих пилом футлярів, скинутих з полиць коливанням земної кори. Великі знаки і літери на колонах повідомляли про класи та підкласи книг.

Одного разу я затримався біля глибокої відкритої ніші з кількома такими металевими шафами серед піску й пилу. Я простягнув руку, не без зусиль підняв найтонший контейнер і поклав на підлозі, аби краще роздивитися. Заголовок було написано знайомими ієрогліфами, проте щось у їх розташуванні здалося мені незвичайним. Хитромудрий механізм гачкуватого замка був мені знайомий, і я відімкнув зовсім не заіржавілу, цілком справну накривку й витяг з футляра книжку. Як я й очікував, вона була завбільшки двадцять на п’ятнадцять дюймів, двох дюймів завтовшки і мала тонку металеву оправу. Цупкі целюлозні аркуші майже не зазнали руйнівного впливу часу, і я роздивлявся виведені пензлем літери дивної барви — символи геть не схожі на звичайні ієрогліфи або на якийсь інший відомий людям алфавіт. Мені спало на думку, що це могла бути мова однієї з полонених свідомостей, знайомих мені зі снів, свідомості з великого астероїда, де значною мірою збереглися форми давнього життя первісної планети, частиною якої він був. Водночас я згадав, що цей рівень архіву призначався саме для книжок про позаземні цивілізації.

Відірвавшись від споглядання унікального фоліанта, я зауважив, що світло ліхтаря почало слабшати, тому зарядив його новою батареєю, яку завжди мав при собі. Після цього, озброївшись потужнішим джерелом світла, я продовжив невпинний рух заплутаними коридорами, де‑не-де впізнаючи знайомі полиці і дратуючись через акустику підземелля, що вкрай недоречно підсилювала відлуння моїх кроків у цих одвічних святилищах тиші та смерті. Навіть відбитки моїх черевиків на тисячолітній пилюці підлоги змушували мене здригатися — якщо вірити снам, людська нога ще ніколи тут не ступала. Що ж до мети моїх божевільних перегонів, то про неї я й гадки не мав: одначе якась зловісна потуга притлумила мою волю і придушила спогади, але я здогадувався, що біжу не навмання.

А тим часом, я наблизився до спуску і пішов униз. Підземні поверхи проминув дуже швидко, не затримуючись для їх дослідження. В мозку запульсував дивний ритм, примушуючи мою правицю посмикуватись у такт. Я немов намагався щось відімкнути, відчував, що знаю усі необхідні для цього хитромудрі оберти і натискання. Це мало бути щось на зразок сучасного сейфа з кодовим замком. Я не міг збагнути, яким чином сон — уже не кажучи про уривки мимохіть почутої легенди — міг виробити настільки тонкий і складний м’язовий рефлекс? Це виявилося поза межами мого розуміння. Чи не було все те — моторошне впізнавання незнайомих руїн, жахаюча подібність усього баченого до того, що могло бути лиш частиною моїх сновидінь або давніх міфів, — неймовірним, немислимим кошмаром? Можливо, тоді — як і зараз, у мить повернення здорового глузду — я був глибоко переконаний, що все навколо мене — мара, і поховане місто — лиш частина гарячкової маячні.

Зрештою я дістався найнижчого рівня і звернув праворуч. З якоїсь незрозумілої причини я намагався іти, скрадаючись, хоча і без того вже рухався досить повільно. Я боявся наближатися до якогось місця попереду, і коли таки підійшов, згадав, що саме спричиняло мій острах — очікування побачити один із перекритих металевими плитами люків, який колись пильно охороняли. Зараз поруч не було вартових, люк чомусь виявився широко відчиненим, і я, тремтячи від страху, пройшов повз нього навшпиньки. Я відчув подув прохолодного і вологого повітря, і пошкодував, що вирушив у цьому напрямку. Ніяк не збагну, чому я подався саме сюди.

Попереду знову починався коридор з книжковими полицями, і я звернув увагу на кілька шаф, які, судячи з тонкого шару пилу на купі розсипаних книжок, упали порівняно недавно. Тої ж миті без видимої причини на мене знову накотилася хвиля паніки. Перекинуті шафи й полиці не були чимось незвичайним, враховуючи, що впродовж своєї довгої історії ці похмурі лабіринти пережили чимало потрясінь, їх оглушливе відлуння не раз прокочувалося цим підземеллям. І лише майже проминувши те місце, я зрозумів, що саме мене наполохало.

Мене вразила не сама купа книжок, а радше якась неправильність запорошеної підлоги біля неї. При світлі ліхтаря здалося, що пилюка лежала не таким рівним шаром, як це мало бути — подекуди шар пороху виглядав тоншим, наче його потривожили якихось кілька місяців тому. Але я не був цього певний, адже пилюки скрізь вистачало; менше з тим, мене стривожило і спантеличило те, що в цій примарній нерівномірності проглядалася якась система. Я присвітив ліхтарем в одному з таких місць, і побачене мені не сподобалося — враження про певну систему стало сильнішим. Здавалося, що я бачу контури химерних слідів: вони ішли групами по три, кожен займав площу трохи більше квадратного фута і складався з п’яти майже круглих відбитків діаметром у три дюйми, один трохи виступав уперед.

Ці сліди — якщо їх можна так назвати — вели у двох напрямках, наче щось пішло спершу в один бік, а потім повернулося назад. Звісно ж, відбитки були ледь помітними і цілком могли мені привидітись, але напрямок, у якому вони ішли, викликав підсвідомий і незбагненний страх, адже доходили вони до великої купи шаф, які обвалилися зовсім нещодавно, а закінчувалися там, де і починалися: перед зловісним отвором люка, який ніхто більше не вартував, звідки тягло холодом та вогкістю і чорне провалля якого вело у таку безодню, яка не вкладалась у моїй голові.

VIII

Сила чужої волі була настільки приголомшливою і всеосяжною, що переборола мій страх — жодні раціональні мотиви не змусили б мене іти після тих лячних слідів, після всього, що я побачив і пригадав. Але навіть тієї миті, коли мене тіпало від страху, правиця не припиняла ритмічних рухів, намагаючись відчинити невидимий замок. Ще не прийшовши цілком до тями, я проминув купу завалених полиць і навшпиньки побіг коридорами з незайманою пилюкою у бік до болю знайомого місця, а в голові тим часом виникали питання, про суть яких я міг тільки здогадуватись. Чи зможу я потрапити до книгосховища? Чи зможе рука людини впоратися із хитромудрою системою запорів? Чи буде замок неушкоджений і в робочому стані? І що я робитиму — що наважуся робити — (лиш тепер починаю це усвідомлювати) з тією річчю, яку сподівався і водночас боявся знайти? Чи виявиться вона вирішальним підтвердженням, останньою крапкою в цій божевільній історії, чи стане лиш доказом того, що я перебував у полоні сновидінь?

Раптово я збагнув, що біг скінчився і я стою перед рядом полиць із до болю знайомими ієрогліфами. Вони чудово збереглися, і лише троє дверцят у нішах були прочинені. Важко описати, які емоції охопили мене біля тих полиць — таким сильним і неймовірним було відчуття впізнавання. Я дивився вгору на ряд попід самою стелею, який розташовувався надто високо для мене, і розмірковував, як би туди дістатися. До певної міри могли допомогти прочинені дверцята у четвертому ряді знизу, точками опори слугуватимуть ручки на кришках контейнерів. Ліхтар під час підйому можна було тримати у зубах — я так уже неодноразово робив в інших місцях, коли обидві руки були зайняті. Складніше буде спускатися — через додатковий вантаж. Я міг би нести цю річ на спині, як ранець, відімкнувши замок контейнера і зачепивши гачком за комір куртки. Аби лише замок був неушкодженим, а повторити кожен необхідний для того відмикання рух я міг із заплющеними очима. Я сподівався, що зможу зробити це без надмірного шуму — і що мої руки зможуть дати усьому раду.

Розмірковуючи над цими питаннями, я взяв ліхтар у зуби і поліз. Замки контейнерів були ненадійною опорою, але, як я і розраховував, дуже допомогли відчинені дверцята ніші четвертого ряду. Спершу скориставшись краєм отвору, а потім і самими дверцятами, я зумів утриматись на їхній верхній частині й уникнути гучного рипіння. Балансуючи на цій хиткій опорі й відхиляючись якомога далі праворуч, я дотягнувся до потрібного замка. Попервах мої затерплі через перенапруження пальці рухалися дуже незграбно, але вони змогли впоратися з ручкою, і в них була м’язова пам’ять. З неймовірних глибин часу до мого мозку надходили точні до найменших деталей вказівки що і як робити, і не минуло й п’яти хвилин, як почулося клацання, таке знайоме і водночас геть несподіване, адже щодо нього я не мав жодних підсвідомих передчуттів. Наступної миті металеві дверцята, лишень слабко рипнувши, повільно і майже безшумно прочинилися.

Я кинув погляд на край сірої металевої ніші і відчув приплив невимовних емоцій. На віддалі простягнутої руки стояв помережаний хвилястими ієрогліфами футляр, сам вигляд якого примусив мене здригнутися від почуття значно сильнішого за страх. Усе ще тремтячи, я, здійнявши хмару пилу, витяг контейнер із ніші і обережно стис його в руках. Я намагався робити все якомога тихіше. Як і скринька, з якою мені довелося мати справу раніше, ця була розміром щось із двадцять на п’ятнадцять дюймів, на її пласкій кришці я помітив різьблені математичні символи. Завтовшки вона була понад три дюйми. Притиснувши контейнер до стіни, я вільною рукою доволі довго вовтузився із замком, а коли нарешті вивільнив гачок, підняв кришку і пересунув важкий предмет собі за спину, зачепивши за комір куртки. Тепер мої обидві руки були вільні, і я незграбно сповз на запорошену підлогу, весь час думаючи про свою здобич.

Спустившись додолу, я став навколішки, дістав з-за спини контейнер і поклав його перед собою. Руки дрижали — я боявся дістати книгу майже так само сильно, як і жадав цього, але розумів, що мушу це зробити. Я вже здогадався, що саме там знайду, і майже заціпенів від цього розуміння. Якщо ця річ — у контейнері, якщо я не марю, для людського розуму виявиться непосильною ноша такого знання. Найбільше я терзався через неспроможність переконатися, чи все це не сон. Відчуття реальності було жахливим — як і зараз, коли я все це згадую.

Врешті-решт я з трепетом видобув книгу із контейнера і зачаровано розглядав знайомі ієрогліфи на її обкладинці. Вона була у чудовому стані, і хвилястий візерунок заголовка просто загіпнотизував мене: здавалося, наче я можу його прочитати. Не заприсягнуся, що й справді не прочитав у якомусь скороминущому жаскому спалаху глибинної асоціативної пам’яті. Не знаю, скільки минуло часу, перш ніж я зважився підняти тонку металеву оправу — все зволікав і шукав собі виправдання. Я згадав про затиснутий зубами ліхтар, узяв його в руки і вимкнув, щоб поберегти батарею. Опинившись у темряві, я набрався сміливості і розгорнув книгу. А потім, клацнувши вимикачем, спрямував промінь світла на відкриту сторінку, заздалегідь приготувавшись погамувати емоції на випадок будь-якої несподіванки.

На якусь хвилю я закляк, а потім мало не зомлів. Стиснувши зуби, я стримався і не заволав, у непроглядній пітьмі опустився на підлогу і обхопив голову руками. Те, чого я найбільше боявся, таки сталося. Або я марив, або час і простір не мали жодного значення. Я, мабуть, сплю, але дійду до кінця — заберу цю річ із собою нагору і покажу синові. Я похитнувся, хоча й нічого не зрушив з місця у непроникній темряві. Мене переповнювали, затуманюючи відчуття, найжахливіші думки і видіння, які відкрила єдина мить одкровення.

Я подумав про дивні сліди на запорошеній підлозі і здригнувся від звуків власного дихання. Знов увімкнув ліхтар і подивився на сторінку, як міг би дивитися приречений у холодні зміїні очі. Потім, уже в темряві, я закрив книгу, поклав до контейнера і замкнув його гачкуватою защіпкою. Тепер лишалося винести книгу нагору, у зовнішній світ, якщо такий і справді існував — якщо насправді існувала ця підземна безодня — і якщо насправді існував я сам та світ навколо мене.

Не можу з певністю сказати, коли саме звівся на ноги і пішов назад. Я настільки відгородився від нормального світу, що протягом усього часу, проведеного під землею, жодного разу не глянув на годинник. З ліхтарем у руці та скринькою під пахвою я навшпиньки проскочив повз чорну безодню з її протягами, а за нею і коридор із страшнуватими незрозумілими відбитками, які мене так настрахали. Потім, коли я ішов нагору нескінченними переходами, тепер уже не вдаючись до надмірних заходів перестороги, мені не давало спокою лихе передчуття — дорогою вниз нічого подібного не було.

Мені було лячно знову пройти повз чорну базальтову крипту, давнішу за саме місто, і відчути на собі холодні потоки повітря з розверстої безодні. Я думав про істот, яких так боялася Велика Раса і які — хай навіть вони ослабли і вимирали — продовжували жити у своєму підземному царстві. Я думав про круглі п’ятипалі відбитки і про те, що мені про них розповідали сни, а ще про дивні вітри і свист, пов’язані з тими істотами. І згадував оповідки місцевих дикунів з обов’язковими страхітливими вітрами і безіменними підземними руїнами.

Вирізьблений на стіні символ допоміг знайти потрібний мені рівень і, проминувши розгорнуту на підлозі книгу, яку я розглядав раніше, нарешті потрапив до круглої зали, де сходилися склепінчасті коридори. Праворуч одразу ж помітив прохід під аркою, яким я сюди заходив, і без зволікань звернув туди, розуміючи, що за межами архіву через величезну кількість уламків іти буде значно важче. Вага моєї ноші почала даватися взнаки: ставало дедалі важче тихо пробиратися через купи уламків.

Я зупинився перед купою каміння майже до самої стелі і згадав, що минулого разу лізти через неї довелося рачки. Робити це знову було страшно до нестями. Тоді не вдалося проповзти зовсім безшумно, зараз же — після побачених на підлозі відбитків — понад усе я боявся здійняти гучний шум. Скринька тільки додавала клопоту, адже доведеться лізти крізь дуже вузьку щілину, однак я видерся на купу уламків і поповз уперед, штовхаючи її перед себе. Як і першого разу, я повз із ліхтарем у зубах, обдираючи спину об гострі сталактити. Коли вкотре спробував перехопити контейнер, він несподівано вислизнув із пальців і з деренчанням посунувся схилом униз, розганяючи відлуння і кинувши мене у холодний піт. Зрештою, я таки встиг його зловити, і бряжчання припинилося, але тої ж миті ненадійне каміння під моїми ногами зрушило з місця і спричинило несподіваний, але доволі гучний обвал.

Цей гуркіт був для мене рівнозначний смерті. Я почув — чи мені лише здалося, що почув, — нібито звідкілясь із плутанини переходів за моєю спиною лунає новий звук — дуже далекий і слабкий. Це був різкий вібруючий свист, не схожий на жодний інший звук, який я будь-коли чув чи міг би описати словами. Можливо, це був витвір моєї уяви, і якщо так, то всі наступні події позначені знущальною іронією, адже якби не паніка, нічого б такого могло б і не статися.

Геть втративши від жаху самовладання, схопивши ліхтар і скриньку, я несамовито кинувся вперед. Одна лише думка билася в моїй голові — якомога скоріше вибратися з цих страхітливих руїн у такий далекий горішній світ, туди, де спокійне місячне сяйво заливає безкраї пустельні простори. Не пригадаю, як дістався купи уламків, що підпирала вершиною порожнечу, і подерся нагору, набиваючи синці і ранячи тіло гострими краями каменюк. Тут і сталося лихо: коли я майже наосліп подолав вершину, неочікуючи крутого спуску попереду, я втратив рівновагу і покотився вниз разом із кам’яною лавиною, спричинивши оглушливий гуркіт, який кількома потужними ударами струсонув повітря підземного міста.

Я зараз не скажу, як видерся з того хаосу; в моїй свідомості закарбувався лиш один епізод, коли я, падаючи і підіймаючись, повзу коридором серед гуркоту й металевого брязкоту, контейнер і ліхтар все ще зі мною. Коли ж я дістався давньої базальтової вежі, якої так боявся, почалося цілковите божевілля: відлуння обвалу вже стихло віддалік, але мій слух почав уловлювати свист — страхітливо чужий, схожий на той, попередній. Цього разу не було жодного сумніву, і, що найгірше, — звуки долітали не з пройдених коридорів, а звідкілясь попереду.

Можливо, я тоді скрикнув. Неясно пам’ятаю, як мчу повз стіни базальтової вежі Давніх Істот і чую якийсь лиховісний звук, що просотується крізь відкритий і незахищений вхід до безмежної пекельної безодні. Пам’ятаю ще вітер — не просто потік холодного вологого повітря, а шалений, несамовитий порив лютого, морозного буревію, який лине з тієї самої безодні, що й моторошний свист.

Пам’ятаю, як щодуху біг, долаючи перешкоди, підштовхуваний щохвилини сильнішими поривами шаленого вітру: він кружляв довкола мене, арканом налітав і спереду, і ззаду, і скоріше заважав, ніж допомагав моїй втечі. Вже не зважаючи на шум, я видерся на гору каміння і, скотившись униз, знову опинився у приміщенні, звідки було вже недалеко до виходу. Пригадую, як глянув на прохід до машинної зали, і мало не скрикнув від страху, помітивши ту частину проходу, яка спускалася вглиб до відкритих люків на два рівні нижче. Та замість кричати, я почав вголос себе переконувати, що все це лише сон, і я от‑от прокинуся, що я зараз десь у таборі або у своєму будинку в Аркгемі. Ці навіювання відновили мою душевну рівновагу, і я рушив до наступного рівня.

Певна річ, я знав, що доведеться іще здолати чотирифутову розколину, однак вистачало й інших страхів, тож я цим не переймався, аж поки не наблизився до самого краю провалля. Під час спуску я перескочив його доволі легко, однак зараз треба було стрибати знизу вгору, та ще ж і я був украй стомлений, мав додатковий вантаж, а в обличчя дув клятий вітер. Саме про це я встиг подумати останньої миті, та ще пригадав безіменних істот, що могли зачаїтися на самому дні цієї безодні.

Світло мого ліхтаря слабшало, і біля самого краю провалля я зупинився, скоряючись якомусь внутрішньому голосу. Пориви холодного вітру й огидний посвист діяли на мене, мов милосердний дурман, притупляючи гострий жах від зяяння безодні. А потім я відчув нові пориви вітру і свист попереду — вони хвилями накочувалися із прірви, з небачених і немислимих глибин.

Так я опинився у самій круговерті кошмару. Тяма відлетіла геть і, забувши про все, крім тваринного прагнення втекти, я переступив через каміння на краю провалля і стрибнув вперед та вгору, наче й не було ніякої безодні. Побачив край розколини і кинувся вперед, віддаючи сили до останньої краплини, й одразу ж усе закружляло у вихорі божевільних звуків і густої, матеріальної, відчутної на дотик темряви.

На цьому мої спогади добігають кінця, і я навряд чи пригадаю щось іще — а решту можна сміливо назвати маячнею. Сновидіння, божевілля і спогади дивним чином переплелися і утворили цілу низку фантастичних галюцинацій, які не мають нічого спільного з реальністю. Здавалося, я безкінечно довго падаю у чорну в’язку безодню і чую звуки — безмежно чужі, які суперечили усьому, що ми знаємо про земне життя та про Землю. В мені ожили якісь приховані, рудиментарні чуття, за допомогою яких я міг відчувати світ безодень, наповнених жахами, скелями та океанами, величними містами з базальтовими вежами без вікон, над якими ніколи не світило сонце.

Таємниці первісної планети у невимірному часі я пізнавав без допомоги слуху чи зору, і мені відкривалися речі, яких я не зустрічав у найфантастичніших своїх снах. Я постійно відчував, як тугі потоки прохолодного вогкого повітря стискають мене і крутять, наче велетенські пальці, чув пронизливий вібруючий свист — поза лементом і тишею у віхолі навколишнього мороку.

Пізніше прийшли видіння циклопічного міста з моїх снів — не зруйнованого, а такого, яким воно мені наснилося. Я знову був у конусоподібному нелюдському тілі і плинув у натовпі Великої Раси та полонених свідомостей, які переносили книжки під високими склепіннями коридорів і широких пандусів. Потім на ці картини накладались інші, уже не візуальні, але цілком виразні відчуття — відчайдушна боротьба, спроби звільнитися з міцних обіймів вітру, божевільний переліт крізь густе чорне повітря, намагання сховатися від буревію і нестямне прагнення вибратися з кам’яних завалів.

Одного разу десь високо вгорі було з’явилося слабеньке світіння блакиті. І знову видіння — я деруся нагору крутим кам’янистим схилом, виборсуюся з обіймів шаленого вітру, пролізаю крізь вузький отвір назустріч блідому сяйву місяця, стрибаю через купи уламків, що за якусь мить осідають позад мене, але лише на мить, бо наступної секунди їх підхоплює і крутить у шаленому вихорі страшенний буревій… Перші проблиски недоброго, понурого місячного світла сповістили мені про повернення до справжнього, живого світу.

До мене поверталось відчуття реальності — я лежав простертий посеред австралійської пустелі, а наді мною ревів і шаленів такий буревій, якого ще не бачила ця планета. Мій одяг перетворився на дрантя, а тіло суціль укривали синці та рани. Я дуже повільно приходив до тями, і минуло ще чимало часу, перш ніж я зміг провести чітку межу між сном і реальністю. Здається, була купа величезних брил, під ними чорна безодня, неймовірні одкровення з минулого і жахливе повернення — однак що з усього цього було справжнім? Мій ліхтар зник, як і металевий контейнер з книгою, який я — можливо — знайшов унизу. Чи був такий контейнер насправді? І чи було провалля? Схил? Я підвів голову і роззирнувся, але не побачив нічого, крім одноманітних піщаних дюн пустелі.

Диявольський вітер ущух, а щербатий лик місяця тонув у червоній імлі на заході. Я звівся на ноги і попрямував на південний-захід, у бік табору. Що ж насправді зі мною сталося? Може, я просто заснув у пустелі, а потім піщаний буревій кілька миль волочив моє непритомне тіло серед пісків і кам’яних уламків? Якщо ні, то як жити далі? Ці сумніви перекреслювали мою віру у міфічну природу і нереальність моїх снів, яка знову розчинилася у забутих було сумнівах. Якщо провалля існувало насправді, отже, і Велика Раса теж реально існувала, і її неприродна влада над космічною безоднею часу була не вигадкою, а жахливою, потворною дійсністю.

Невже і справді мою вражену амнезією свідомість було перекинуто на сто п’ятдесят мільйонів років назад у минуле, у світ, де ще не було людей? Чи стало моє власне тіло притулком для чужої свідомості, що потрапила до нас із далекої епохи палеогену? Невже я й справді, як полонена свідомість, ходив вулицями цього проклятого доісторичного міста, блукав його коридорами в огидній подобі того, хто мене полонив? Чи були ті видіння, що мордували мене понад двадцять років, нічим не прикрашеним відголоском страшних спогадів? Чи справді я розмовляв із полоненими сутностями з неосяжних глибин часу й простору, вивчав минулі й прийдешні таємниці Всесвіту і складав літопис своєї цивілізації, який пізніше мав стати надбанням центрального архіву? І чи були Давні Істоти — жахливе поріддя світу скажених вітрів і диявольського свисту — загрозою, що чаїлася у чорній безодні і поступово занепадала, поки інші форми життя тисячоліттями змінювали одна одну на мінливій поверхні планети?

Я не знаю. Не хочу вірити, що реальними є і сама безодня, і все, що вона приховує. Людство існує за глузливою і немислимою пеленою часу. На щастя, я не маю жодних доказів того, що усе це — не черговий виплід моїх навіяних легендами видінь. Я не приніс металевого контейнера з книгою, що могли б послужити доказом, а підземних коридорів досі не знайшли. І якщо Всесвіт побудовано на законах милосердя, їх ніколи й не знайдуть. Але синові я мушу розповісти все, що бачив — або думаю, що бачив, — нехай він як психолог оцінить реальність моїх пригод і донесе висновки до усіх інших.

Я вже казав, що страшна істина, яка приховується за роками моїх хворобливих сновидінь, цілком залежить від того, якою мірою реальним було все побачене серед циклопічних підземних руїн. Мені справді дуже важко відкривати цю таємницю, хоча уважний читач цих нотаток міг уже давно про все здогадатися. Звісно, річ у книзі, яку я знайшов у металевому футлярі — контейнері із забутого сховку, запорошеного пилом мільйонів років. Жодна рука не торкалася сторінок цієї книги від часу появи людини на планеті, вона ніколи не потрапляла на очі жодному представнику людства. І все ж тоді, у надрах мегалітичної безодні на якусь хвильку спрямувавши на книгу промінь ліхтаря, я побачив на потемнілих від часу ламких целюлозних аркушах дивно забарвлені літери — і аж ніяк не давні ієрогліфи. Це були літери знайомої мені англійської абетки, які складались у слова, написані моїм власним почерком.

Той, Хто Чаїться у Темряві

Мені примара Всесвіту постала уві сні,

Тіла небесні там ширяють без мети

В безодні чорній, неосяжній і страшній

Без імені, без слави, без надій…

Немезіда

(присвячується Робертові Блоху[178])

Обачливі слідчі не зважаться піддати сумніву загальновизнану думку про те, що Роберта Блейка убила блискавка або сильне нервове потрясіння, спричинене електричним розрядом. Це правда, що вікно, біля якого він стояв, не було розбите, однак Природа щораз демонструє нам схильність до незвичайних феноменів. Вираз же його обличчя цілком міг бути проявом рефлекторного скороченням м’язів, ніяк не пов’язаним із побаченим, а записи у щоденнику, поза сумнівом, стали наслідком фантастичних видінь, породжених деякими місцевими забобонами і якимись віднайденими ним старожитностями. Що стосується незвичайних явищ у покинутій церкві на Федерал-Гілл, то прониклива людина без вагань припише їх шарлатанству, свідомому або несвідомому, до якого Блейк так чи інакше був причетний.

Та зрештою, жертвою був письменник і художник, який цілком присвятив себе царині міфів, сновидінь, жахів і забобонів — до того ж жадібний до незвичайних і сумнівних видовищ. Його попереднє перебування у цьому місті — він навідувався до дивного старого, що усією душею прикипів до окультних і заборонених знань такою ж мірою, як він сам, — запам’яталося вогнем і смертю, і, либонь, він знову прибув сюди з рідного Мілуокі, скоряючись темному інстинкту. Мабуть, він знав якісь із давніх переказів, хоч і заперечує це у щоденнику, і тоді його загибель вбила у зародку якусь грандіозну містифікацію, що мала із часом лягти на папір.

Однак серед тих, хто досліджував і зіставляв усі ці події, ще залишаються особи, схильні до менш раціональних і банальних теорій. Вони ладні сприймати більшу частину написаного у щоденнику Блейка буквально і багатозначно вказують на деякі факти, як‑от безсумнівну автентичність давніх церковних книг, достовірне існування сумнозвісної єретичної секти Зоряної Мудрості ще до 1877 року, а ще задокументоване зникнення 1893 року надміру допитливого репортера Едвіна М. Ліллібриджа, і — понад усе — вираз невимовного жаху на обличчі молодого письменника у мить загибелі. Саме один із таких легковірів, схильний до фанатичних крайнощів, викинув у води затоки незвичайно огранений камінь разом із дивно прикрашеною металевою скринькою, знайденою у шпилі давньої церкві — чорному шпилі без вікон, а не у башті, де, як записано у щоденнику Блейка, споконвіку зберігалися ці речі. Попри одностайний осуд офіційних кіл і неофіційного загалу, цей чоловік — відомий лікар і знаний поціновувач незвичайного фольклору — запевняв, що врятував землю від чогось надто небезпечного, щоб можна було ним нехтувати.

Нехай читач сам обирає якусь із цих думок. Газети наводили реальні подробиці з позицій скептиків, залишаючи іншим змальовувати картину такою, якою її бачив Роберт Блейк — чи йому здавалося, чи він удавав, що бачив. Тепер же, ретельно вивчивши записи в щоденнику неупереджено і без поспіху, спробуймо відновити ланцюжок сумних подій з погляду їх головного героя.

Молодий Блейк повернувся до Провіденса взимку 1934–1935 року і оселився на горішньому поверсі старовинної садиби, що стояла на зеленому моріжку, неподалік Колледж-стріт, на вершині великого пагорба у східній частині міста біля Браунівського університету, за мармуровою спорудою бібліотеки Джона Гея. Це була чудова затишна місцина посеред саду — невеликої, майже сільської старожитньої оази, де сонячної днини, вигідно влаштувавшись на даху комори, вигрівалися велетенські приязні коти. Квадрат георгіанського будинку мав дах із ліхтарем, класичний орнаментований під’їзд, вікна із маленькими шибами та всі належні прикмети архітектурного стилю початку дев’ятнадцятого сторіччя. Всередині будинку — шестипанельні двері, широкі дошки підлоги у кімнатах, закручені колоніальні сходи, білі адамівські[179] каміни та ще низка задніх приміщень, розташованих на три сходинки нижче основного рівня.

Кабінет Блейка — простора кімната у південно-західній частині будинку — південними вікнами виходила у сад перед будинком, а західними, під одним з яких стояв письмовий стіл, — на схил, за яким відкривалася велична панорама розкиданих унизу міських дахів і таємничої заграви призахідного сонця. При далекому обрії мріли пурпурові узгір’я. На цьому тлі, десь за дві милі, здіймалося примарне громаддя Федерал-Гілл, їжачилося гостроверхими дахами і шпилями, їхні далекі обриси загадково мерехтіли, огорталися пасмами диму, і прибирали фантастичних форм. У Блейка виникало дивне відчуття, буцімто він спостерігає щось незвідане, неземний світ, який може розтанути — хоч може й ні, — мов сон, щойно спробуєш його знайти і ступити бодай на поріг.

Виписавши з дому більшу частину своїх книжок, Блейк купив деякі меблі — старовинні, щоб пасували до помешкання — і взявся до письма та малювання, мешкаючи самотньо і виконуючи нехитрі домашні обов’язки без сторонньої допомоги. Майстерню він облаштував на горищі у північному крилі, де скляні панелі даху забезпечували чудове освітлення. Першої зими у новому помешканні він написав п’ять своїх найвідоміших оповідань — «Землерий», «Сходи у крипті», «Шаґґай», «У долині Пнат», «Зоряний гульвіса» і намалював сім полотен із жахними безіменними потворами та геть потойбічними неземними пейзажами.

Коли заходило сонце, він, бувало, сидів за столом і замріяно споглядав далечінь на заході: темні вежі Меморіал-Холу внизу, дзвіницю георгіанської будівлі міського суду, височенні фіали центральної частини міста і мерехтіння коронованого високими шпилями пагорба вдалині, загадкові вулички і гребені дахів якого так розбурхували його уяву. Від своїх нечисленних місцевих знайомих він дізнався, що той віддалений пагорб був чималеньким італійським кварталом, хоча більшість тамтешніх будинків збереглася ще із часів перших поселенців — янкі та ірландців. Час від часу він спрямовував бінокль на той примарний і недосяжний світ за пеленою диму, розглядаючи окремі дахи, димарі та шпилі і розмірковуючи над дивними й цікавими таємницями, які вони можуть оберігати. Навіть через оптику Федерал-Гілл виглядала напівказковою, потойбічною, дотичною до нереальних, невловимих чудес, яких було вдосталь в оповідках і картинах самого Блейка. І це враження не залишало його, навіть коли пагорб розчинявся у фіалковому мареві вуличних ліхтарів, а сяйво світильників на міському суді та червоний маяк Індустріального Фонду перетворювали ніч на химерну дивовижу.

З-поміж усіх далеких будівель на Федерал-Гілл найбільше заворожував Блейка велетенський темний храм. У певні години дня цю Божу обитель було видно напрочуд ясно, а при заході сонця її конічний шпиль чорним силуетом вимальовувався на тлі заграви. Складалося враження, що церква розташована вище за інші споруди, бо закіптюжений фасад і ледь помітне північне крило з похилим дахом і вершечками великих стрілчастих вікон велично здіймалися понад лабіринтом дахів і димарів сусідніх будинків. В її обрисах було щось особливо похмуре і суворе, вона, здавалося, зведена із кам’яних брил, вивітрених буревіями і потемнілих від кіптяви багатьох століть. Наскільки дозволяв побачити бінокль, за своїм стилем це був зразок ранньої експериментальної неоготики, що передувала періоду величних творінь Апджона[180] і запозичила деякі лінії та пропорції від георгіанської епохи. Імовірно, цю будівлю звели десь між 1810 і 1815 роками.

Спливали місяці, а цікавість Блейка до недосяжної далекої споруди тільки зростала. Оскільки її великі вікна ніколи не світилися, він зробив висновок, що будівля порожня. Що більше він вдивлявся, то більше розбурхувалась його уява, поки він, нарешті, не почав вигадувати найдивовижніші речі. Йому здавалось, що над церквою зависла аура печалі та запустіння, а тому навіть голуби і ластівки не вили гнізд під її вкритими кіптявою карнизами. Навколо інших башт і дзвіниць Блейк помічав у бінокль чималі зграйки птахів, однак на ту церкву вони ніколи не сідали — принаймні, так йому здавалося, так він і записав у щоденнику. Роберт порозпитував друзів, але жоден із них не бував на Федерал-Гілл і не мав ані найменшого уявлення про ту церкву.

Навесні Блейка охопив неспокій. Він почав писати давно задуманий роман про відродження відьмацького культу в штаті Мен, однак, на диво, робота не йшла. Він годинами сидів за письмовим столом перед західним вікном, вдивляючись у далекий пагорб і чорну похмуру дзвіницю, на яку не сідали птахи. Коли ж на деревах у саду з’явилися перші тендітні листочки і світ заполонила новонароджена краса, занепокоєння Блейка лише зросло. Саме тоді його опосіла думка пройти через місто і, видершись на пагорб, увійти до оповитого димами світу своїх фантазій.

Наприкінці квітня, саме перед прадавньою Вальпургієвою порою, Блейк здійснив першу подорож у незвідане. Він довго блукав нескінченними вулицями, проминув занедбані площі і нарешті дістався узвозу; вздовж його стертих роками сходів купчилися будинки з похиленими доричними портиками і закіптюженими скляними куполами. Ця вулиця, як йому здавалося, мала привести його у невідомий, недосяжний, укритий пеленою туману омріяний світ. Біло-блакитні вуличні вказівники нічим йому не могли зарадити, серед натовпу він зауважив незвичні смагляві обличчя та вивіски іноземними мовами над вітринами крамниць у потемнілих, пошарпаних часом будинках. Однак ніде він не міг знайти того, що бачив здаля, тож укотре Блейк уявив собі, що Федерал-Гілл, якою він бачив її крізь вікно свого будинку, — лиш світ мрій, куди ніколи не ступить нога смертного.

Де-не-де йому на шляху траплялися облуплені фасади церков або напівзруйновані дзвіниці, але він так і не побачив жаданого чорного громаддя. Коли Блейк запитав у крамаря про величезний кам’яний храм, той лиш посміхнувся і похитав головою, хоча й вільно говорив англійською. Що вище Блейк підіймався схилом, то дивнішою йому здавалася місцевість, а моторошний лабіринт похмурих вуличок, що тяглися на південь, здавався нескінченним. Він перетнув два чи три широкі бульвари, одного разу йому навіть здалося, що попереду вигулькнула знайома башта. Блейк знову запитав у іншого вуличного торговця про кам’яний храм і цього разу міг би заприсягтися — той лиш удавав, буцімто нічого не знає про нього. Блейк помітив тінь прихованого страху на засмаглому обличчі, а ще як той чоловік зробив якийсь незрозумілий знак правою рукою.

Раптом ліворуч на тлі неба, високо над брунатними черепичними дахами будинків обабіч плетива алей Блейк побачив чорний огром храму. Він з першого погляду упізнав будівлю і поспіхом кинувся до неї немощеними бічними вуличками. Двічі він збивався з дороги, та попри це не наважувався розпитувати про шлях ані місцевих патріархів, ані жінок, що сиділи на ґанках своїх будинків, ані хлопчаків, які верещали і гралися у похмурих завулках посеред баюр.

Нарешті він побачив на південному заході чорну дзвіницю — темне кам’яне громаддя височіло у кінці вулиці. Невдовзі він уже стояв посеред відкритого, прометеного вітрами майдану, хитромудро мощеного бруком, із високою опорною стіною по той бік площі. Його пошуки завершилися: на широкому, огородженому залізним парканом і порослому бур’яном, підпертому стіною узвишші, що підносилося на шість футів над сусідніми вуличками, вивищувався маленький окремий світ з похмурим велетом, якого Блейк, попри іншу перспективу, одразу і безпомильно впізнав.

Покинута церква розпадалася на очах. Частина високих кам’яних контрфорсів обвалилися, а витончені флерони лежали у забутті серед пожовклої трави і кущів. Закурені готичні вікна переважно вціліли, хоча більшості кам’яних переділок не було. Блейк подивувався, як взагалі, зважаючи на загальновідомі звички хлопчаків усього світу, могли так добре зберегтися химерно розмальовані вітражі. Масивні двері були цілі та щільно зачинені. По верхньому краю стіни, що оббігала прилеглу до храму територію, тяглася іржава залізна огорожа; на воротах у горішній частині сходів з боку площі висів замок. Стежка від воріт до будівлі геть поросла травою, усе навколо поглинули запустіння і тлін, і, дивлячись на мовчазні, без пташиного щебету карнизи та голі стіни, не повиті плющем, Блейк відчув подих чогось незрозумілого і лиховісного.

Людей на площі майже не було, проте Блейк помітив у північній її частині полісмена і підійшов до нього з наміром розпитати про церкву. Було дивно бачити, як у відповідь дебелий ірландець лишень перехрестився і пробурмотів, що люди ніколи про це не говорять. Коли ж Блейк став наполягати, полісмен ухильно зауважив, що священики-італійці заборонили місцевим згадувати про цей храм, бо колись тут мешкало страхітливе зло і залишило по собі сліди. Він сам чув, як про це перешіптуються, а ще про це йому казав батько, пригадуючи чутки ще зі свого дитинства.

Колись давно у церкві облаштувалася якась лиха секта — заборонена громада, члени якої прикликали злих духів із незбагненної нічної пітьми. Вигнати тих злих духів спромігся добрий священик, хоча були й такі, хто стверджував, що це могло зробити і просто світло. Якби отець О’Меллі був живий, він міг би чимало усього розповісти, але зараз краще триматися від храму подалі. Тепер від нього немає ніякої шкоди, а ті, кому він належав, пощезли або вимерли. Вони повтікали, мов пацюки, у 1877 році, коли місцеві замислилися, куди зникають люди із сусідніх будинків. Одного дня туди увійде хтось із представників міської влади і через відсутність спадкоємців конфіскує усе майно, але самому туди краще не заходити — добром це не скінчиться. Тож нехай церква стоїть собі, поки не завалиться, і не варто турбувати те, чому місце у чорній безодні.

Коли полісмен пішов, Блейк ще довго стояв і дивився на похмуре громаддя церкви. Роберта схвилювало, що не йому одному ця споруда видається лиховісною, і він гадав, скільки правди у розповіді полісмена. Можливо, це тільки легенди, навіяні лихим виглядом храму, але навіть і в цьому разі вони наче зійшли зі сторінок одного з його оповідань.

Полуденне сонце визирнуло з-за розірваних хмар, але не змогло осяяти закіптявілих стін старовинного храму на узвишші. Здавалося дивним, що весняна зелень не торкнулася брунатної висхлої порості церковного двору за парканом. У темному святилищі було щось нестерпно звабливе, і Блейк, підійшовши ближче, почав видивлятися бодай якийсь прохід у насипу, стіні чи іржавій огорожі. Біля сходів у паркані не було жодної щілини, однак з північного боку бракувало кількох прутів — він міг би піднятися сходами і вузькою стежиною уздовж огорожі дістатися потрібного місця. Якщо місцеві так бояться храму, йому ніхто не перешкоджатиме.

Блейк уже видерся нагору і збирався пролізти в отвір, коли раптом його помітили. Глянувши вниз, він зауважив, як люди на площі кинулися врозтіч, роблячи правою рукою той самий знак, що й торговець на вулиці. Вікна у сусідніх будинках позачинялися, а якась огрядна жінка вискочила на вулицю і потягла дітей в облуплений і перекошений будинок. Протиснутися крізь отвір виявилося нехитрою справою, і невдовзі Блейк уже топтав густу вицвілу траву пустельного двору. Судячи зі щербатих надгробків, колись тут був цвинтар, проте, як йому стало зрозуміло, дуже давно. Зблизька велетенський храм пригнічував своєю масивністю, та юнак опанував себе і, наблизившись до нього впритул, перевірив кожні з трьох величезних фронтальних дверей. Двері були міцно зачинені, тож він намірився обійти довкола циклопічної споруди, сподіваючись знайти бодай невеличкий прохід усередину. Але навіть тоді він ще не був упевнений, що хотів би потрапити до похмурого святилища запустіння й мороку, та водночас його з непоборною силою вабила ця надзвичайно химерна споруда.

Роззявлене провалля віконця підвалу в затиллі храму виявилося саме тим, що він і шукав. Зазирнувши туди, Блейк побачив заплетений павутинням і запилений підвал, тьмяно освітлений слабкими променями призахідного сонця. На очі потрапляв усілякий мотлох, старі діжки, понівечені коробки і різноманітні меблі; усе всередині вкривав товстий шар пилу, пом’якшуючи обриси речей. Іржаві рештки опалювального котла свідчили, що спорудою користувалися і підтримували її у належному стані принаймні до середини вікторіанської доби.

Блейк діяв майже не думаючи — проліз у віконце і зіскочив на бетонну підлогу, встелену килимом пилюки і якимись уламками. Склепінчаста зала виявилася доволі просторою, внутрішніх переділок не мала, а в дальньому кутку праворуч, де купчилися темні тіні, Роберт розгледів вузький чорний прохід під аркою, що цілком міг вести до сходів нагору. Щось гнітило його всередині цієї велетенської примарної будівлі, однак він переборов острах і почав обережно роззиратися. У запиленій купі ветхого непотребу він знайшов іще цілу діжку і підкотив ближче до вікна, забезпечивши собі шлях до відступу. Потім, набравшись сміливості, перетнув засноване павутинням просторе приміщення і наблизився до арки. Задихаючись від пилу і відчуваючи на обличчі бридкий дотик павутини, почав підніматися щербатими кам’яними східцями нагору, де на нього чекала пітьма. Ліхтаря Блейк не мав і йшов, намацуючи дорогу руками. Коли сходи різко повернули, Блейк наткнувся на зачинені двері і, понишпоривши пальцями, натрапив на давню клямку. Двері прочинилися всередину, за ними він побачив тьмяно освітлений коридор, обшитий поточеними шашелем панелями.

Піднявшись на перший поверх, Блейк швиденько його оглянув. Усі внутрішні двері не були замкнені, тож він вільно переходив з однієї зали до іншої. Колосальний неф справляв ледь не жахне враження через вікову пилюку, що густим шаром укрила лави для вірян, вівтар, кафедру, орган, а ще через велетенські тенета павутини, які оповили стрілчасті арки галереї і ряди готичних колон. І на усьому цьому німотному запустінні, пробиваючись крізь потемнілі вітражі величезних вікон апсиди, вигравали таємничі й жаскі промені вечірнього сонця.

Кіптява таким товстим шаром вкривала вітражі, що Блейк насилу розбирав, що на них зображено, проте побачене йому вкрай не сподобалося. Зображення були цілком традиційними, і Робертові знання прихованих символів змогли чимало розповісти про сенс деяких сюжетів. Вираз облич у святих був зовсім далеким від канонічного, а на одному вікні, схоже, зобразили темну безодню, помережену спіралями дивного світла. Відвернувшись від вітражів, Блейк помітив, що затканий павутинням хрест над вівтарем був не зовсім звичайним і нагадував давній анкх[181] — crux ansata легендарного Давнього Єгипту.

У ризниці[182], поруч з апсидою[183], Блейк зауважив потрухлий письмовий стіл і високі, під саму стелю, полиці з поточеними шашелем, спорохнявілими книгами. Тут його вперше охопив справжній жах, бо назви книг красномовно промовляли самі за себе. То були заборонені, темні праці, про які більшість людей при здоровому глузді навіть і не чула, а якщо й чула, то лишень у вигляді уривчастих, вимовлених пошепки фраз; страхітливі зібрання давніх таємниць і формул, які плин часу доніс із доби юності людства, і з тих прадавніх билинних днів, коли на землі ще не було людини. Блейк і сам читав такі твори: латинський виклад жахливого Некрономікона, лиховісну Liber Ivonis[184], одіозні Культи вампірів графа д’Ерлета, Невимовні культи фон Юнтца і диявольські De Vermis Mysteriis старого Людвіґа Пріна. Але були і книги, про які він знав лише з чиїхось слів або взагалі не чув — Пнакотикські рукописи, Книга Дзяна[185], а також напівзотлілий фоліант, списаний геть незрозумілими знаками, хоча траплялися у ньому і символи та діаграми, які міг би з трепетом упізнати будь-який адепт окультних наук. Тепер Блейк переконався, що місцеві перекази і чутки не обманювали. Це місце колись було обителлю зла — давнішого за рід людський і безмежнішого за відомий Всесвіт.

У допотопному столі знайшовся записник у шкіряній палітурці, заповнений дивними шифрованими записами. Рукописний текст був набором традиційних символів, якими нині послуговуються в астрономії, а в давнину використовували в алхімії, астрології та інших сумнівних науках: знаки сонця, місяця, планет, конфігурацій та зодіакальних сузір’їв, що щільними рядами стояли на кожній сторінці. Весь цей загадковий текст був поділений на параграфи та розділи, а це могло означати, що кожен символ відповідає певній літері алфавіту.

Сподіваючись розгадати криптограму пізніше, Блейк поклав записник у кишеню. Багато які з книг на полицях манили його, він відчув спокусу трохи згодом позичити деякі з них і дивувався, як вони могли так довго простояти недоторканими. Невже він став першим, кому пощастило пересилити всеосяжний гнітючий страх, що добрих шістдесят років віднаджував непроханих гостей?

Ретельно обстеживши перший поверх, ступаючи по товстому шару пилу на підлозі моторошного нефу, Блейк проклав собі дорогу до вестибюля, в якому раніше помітив двері та сходи, що мали вести до чорної вежі та дзвіниці, знайомих йому давно, хоча й оддалік. Зійти нагору було непростою справою — він задихався через пилюку, що укривала все пухкою ковдрою, та й павуки зробили все можливе, щоб заткати цей і без того вузький прохід. Високі дерев’яні сходинки закручувалися спіраллю, і Блейк раз у раз проходив повз запорошене вікно із запаморочливим міським краєвидом далеко внизу. Хоча з першого поверху він і не помітив ніяких мотузок, а все ж сподівався побачити дзвін або й кілька дзвонів на вершині башти, чиї вузькі, захищені стулками стрілчасті вікна так часто вивчав у бінокль, але тут на нього чекало розчарування, бо діставшись горішньої сходинки, він опинився у залі, де не було жодного натяку на дзвони, а сама башта, цілком очевидно, мала зовсім інше призначення.

Квадратне приміщення зі стороною п’ятнадцять футів тьмяно освітлювали чотири стрілчасті вікна — по одному на кожній стіні, засклені і прикриті щільними дерев’яними стулками. Віконниці доповнювали цупкі темні ширми, добряче вже зотлілі. Посеред запорошеної підлоги стояв чудернацький кам’яний постамент близько чотирьох футів заввишки і двох у діаметрі, зусібіч покритий химерними грубо вирізьбленими та геть незнайомими ієрогліфами. На постаменті лежала металева скринька дивної асиметричної форми. Її кришка на завісах була відкинута, а всередині щось лежало — під багаторічним шаром пилу воно здавалося чи то якимось яйцем, чи то сферичним предметом неправильної форми чотирьох дюймів у діаметрі. Навколо постаменту нерівним колом розташувалися сім готичних крісел із високими прямими спинками, яких майже не зачепив час, а позад них уздовж обшитих темними дошками стін височіло сім величезних постатей з пофарбованого чорним і добряче вже облупленого гіпсу, які найбільше нагадували загадкових кам’яних бовванів з таємничого острова Пасхи. В одному з кутів затягнутої павутинням зали до стіни було прикріплено драбину, що вела до закритої ляди і далі — у шпиль без єдиного вікна.

Коли очі Блейка звикли до тьмяного світла, він помітив на дивній скриньці з жовтавого металу чудернацькі барельєфи. Наблизившись, він заходився змітати пил руками і носовичком і тільки після цього розгледів на стінках різьблення у вигляді якихось невідомих почвар; вони хоч і видавалися певною мірою схожих на живих тварюк, але не мали собі подібних серед відомих форм земного життя. Чотиридюймовий сфероїд у скриньці виявився майже чорним, із червоними прожилками, багатогранником з безліччю неправильної форми граней — це був або незвичайний кристал, або штучний об’єкт, виточений із ретельно відшліфованого мінералу. Камінь не торкався дна, його оперізувала металева стрічка, за яку до нього кріпилося сім незвичайних на вигляд горизонтальних розтяжок — від каменя до верхнього краю внутрішньої стінки. Зблизька цей камінь просто зачарував Блейка. Він не міг відвести від нього очей і, дивлячись на його сяючі грані, немов бачив крізь них серпанок напівсформованих чудесних світів. Перед його очима попливли краєвиди небесних тіл із величними кам’яними баштами, інших планет з могутніми горами без жодних ознак життя і ще більш віддалених просторів Всесвіту, де про присутність свідомості й волі свідчили лиш слабкі відголоски у похмурій пітьмі.

Одвівши погляд, Блейк помітив купку пороху в дальньому кутку, прямо біля драбини, що вела до ляди. Він не розумів, що саме привернуло його увагу, але щось у її обрисах наче подавало підсвідомості якийсь потаємний сигнал. Він рушив уперед, розводячи руками пасма павутиння, і йому дедалі яснішою ставала моторошна правда. Змахнувши носовичком пил, Блейк нарешті відкрив таємницю і задихнувся від неймовірного вибуху почуттів. То був людський скелет, і пролежав він тут доволі довго. Одяг на ньому зотлів, але з вигляду ґудзиків і залишків тканини можна було зробити висновок, що колись це був сірий чоловічий костюм. Були й інші предмети одягу: взуття, металеві застібки, великі запонки, старомодна шпилька для краватки, репортерське посвідчення з назвою старої «Провіденс Телеграм» і напівзотлілий шкіряний записник. Блейк уважно його оглянув і виявив кілька банкнот старого зразка, целулоїдний рекламний календарик на 1893 рік, кілька візитівок на ім’я Едвіна М. Ліллібриджа, та ще змережений олівцем аркуш паперу.

Записи були вкрай загадковими, тож він дуже уважно їх прочитав при тьмяному світлі, що проникало з вікна у західній частині приміщення. Безладний текст складався з таких речень:

«Проф. Енох Бовен повернувся з Єгипту у травні 1844 — купив стару церкву Вільної Волі в липні — його археологічні твори і дослідження у галузі окультизму добре відомі».

«Д-р Драун з 4-ї Баптистської у проповіді 29 груд. 1844 застерігає щодо Зоряної Мудрості».

«Громада 97 на кінець ’45».

«1846 — троє зникли — перша згадка про Осяйний Дельтоедр[186]».

«Семеро зникли 1848 — почалися розмови про жертвоприношення з кров’ю».

«Розслідування 1853 року ні до чого не привело — розповіді про звуки».

«Отець О’Меллі розповів про поклоніння дияволу за допомогою скриньки, знайденої у великих єгипетських руїнах, — каже, можна прикликати щось таке, чого не може існувати при денному світлі. Від слабкого світла ховається, при яскравому світлі тікає геть. Потім доводиться прикликати знову. Ймовірно, дізнався про це з передсмертної сповіді Френсіса Кс. Фіні, який долучився до Зоряної Мудрості у 49-му. Ці люди кажуть, що Осяйний Дельтоедр показував їм небо та інші світи і що Той, Хто Чаїться у Темряві якось розкриває їм таємниці».

«Історія Орріна Б. Едді 1857. Вони прикликають, дивлячись у кристал, і спілкуються своєю таємною мовою».

«200 або більше у парафії 1863, за винятком чоловіків на фронті».

«Натовп ірландців учинив погром у церкві 1869 року після зникнення Патріка Ріґана».

«Натяки у статті у Дж. від 14 березня 72-го, але про це не говорять».

«Шестеро зникли 1876-го — таємний комітет звернувся до мера Дойла».

«На лют. 1877-го заплановано акцію — церкву закрили у квітні».

«Банда — «Хлопці з Федерал-Гілл» — у травні погрожує Д-ру і членам парафіяльного правління».

«181 людина покинула місто до кінця 77-го — імен не названо».

«Близько 1880 заговорили про привидів — спробувати перевірити, чи правда, що з 1877 ніхто не заходив до церкви».

«Попросити у Леніґена світлини церкви, зроблені 1851…»

Вклавши аркуш у записник і сховавши його у кишеню піджака, Блейк придивився до скелета серед пороху. Зміст записів він цілком зрозумів, у нього вже не лишалося сумнівів, що цей чоловік сорок два роки тому прийшов до покинутої церкви у гонитві за сенсацією для своєї газети, на що ніхто, крім нього, не зважився б. Можливо, про його плани нікому не було відомо — хто зна? Але ж він не повернувся до редакції. Може, він здолав притлумлений страх, але той раптово повернувся, і чоловік помер від раптового серцевого нападу? Блейк нахилився над білими кістками і помітив, що вони дуже дивні на вигляд. Деякі були потрощені, а деякі на кінцях незрозумілим чином витончилися. Решта була якогось дивного жовтавого кольору з невиразними ознаками обвуглення. Обвугленими були і рештки одягу. Череп виглядав особливо дивно — весь у жовтавих плямах з випаленим отвором на тімені, наче якась сильнодіюча кислота проїла у товстій кістці отвір. Що сталося зі скелетом за чотири минулі десятиліття, Блейк не міг навіть уявити.

Мимохіть Роберт перевів погляд на камінь, і під його незбагненним впливом у його голові постало туманне видіння. Він побачив у сутанах із каптурами постаті, які навіть не були схожі на людські, і неоглядну пустелю, поцятковану високими, аж до небес, різьбленими кам’яними монолітами. Бачив вежі та стіни у чорних безоднях морських глибин і коловерті просторів, де клапті чорного туману клубочились на тлі холодного пурпурового сяйва. А позад усього цього він побачив провалля пітьми, в якій тверді й напівтверді форми можна було відрізнити лише за брижами на поверхні, а невидимі потужні сили, здавалось, упорядковували цей безмежний хаос і берегли розгадку усіх парадоксів і таємниць відомих нам світів.

Несподівано чари розвіяла хвиля незрозумілого панічного страху. У Блейка перехопило подих, і, вловивши пильний погляд якогось безтілесного прибульця, він відвернувся від каменя. Блейк відчув себе у полоні якоїсь сутності, чогось незрозумілого — не того, що зачаїлося в камені, але того, що пронизувало його поглядом крізь камінь, якоїсь істоти, здатної невідступно його переслідувати, не маючи потреби навіть дивитися. Відверто кажучи, самé це місце починало недобре впливати на його нерви, чого цілком можна було сподіватися після настільки лиховісної знахідки. До того ж денне світло почало згасати і, позаяк Блейк не мав при собі ніякого джерела освітлення, було зрозуміло, що йому от‑от доведеться піти звідси.

І ось тоді, у густому присмерку, Блейк наче помітив слабкий проблиск сяйва з химерного гранчастого каменя. Він спробував відвести очі, але якась невидима потужна сила знову притягувала його погляд. Може, то слабке радіоактивне фосфоресціювання? І що там було сказано у записах померлого про Осяйний Дельтоедр? І що ж це, врешті-решт, за таке покинуте лігво всесвітнього зла? Що тут коїлося і що може дотепер чаїтися у тінях, відлякуючи навіть птахів? Тепер йому здавалося, що звідкілясь дуже зблизька тягне смородом, звідки саме — незрозуміло. Блейк ухопився за кришку скриньки, яка так довго лишалася відкритою, і різко опустив. Вона легко повернулася на хитромудрих завісах і щільно закрилася над тепер уже чітко видимим сяйвом каменя.

Від гучного металічного клацання угорі наче щось заворушилося, і з-поза опущеної ляди, з вічного мороку шпиля долинуло тихе шарудіння. Без жодного сумніву, то були пацюки, єдині живі створіння, які виявляли свою присутність у цьому проклятому місці, відколи Блейк переступив поріг церкви. Хай там як, а той шерех неабияк його настрахав, і тепер він, не тямлячи себе, кинувся вниз гвинтовими сходами, швидко проминув страшний неф, склепінчастий підвал, вибіг у вечірній присмерк порожньої площі і мчав уздовж моторошних провулків і бульварів Федерал-Гілл, аж поки опинився на людних вулицях центральної частини міста і знайомих брукованих хідниках університетського містечка.

Наступними днями Блейк нікому нічого не розповідав про свою експедицію. Натомість він читав книжки, вивчав підшивки газет за багато років і гарячково намагався розгадати криптограму зі шкіряного записника, знайденого ним серед павутиння ризниці. Як одразу зрозумів Блейк, шифр був не з простих, і після тривалих досліджень він переконався, що записи було зроблено не англійською, латиною, грецькою, французькою, іспанською, італійською і не німецькою мовами. Вочевидь, знадобиться уся його неабияка ерудиція.

Щовечора його охоплювало давнішнє бажання дивитися на захід, де серед наїжачених дахів далекого і майже примарного світу височів давній чорний шпиль, але тепер звичне видовище викликало у Блейка страх. Він знав, який диявольський спадок, які підступи воно приховує, і це знання породжувало в його уяві нові химерні видіння. Поверталися перелітні птахи, і, спостерігаючи за їх ширянням у вечірньому небі, він уявляв, як вони намагаються облітати похмуру самотню вежу. Варто пташиній зграї підлетіти ближче, думав Блейк, як птахи у паніці кидаються врозтіч і сполохано кричать — нечутно звідси через завелику відстань.

У червні в щоденнику Блейка з’явився запис про перемогу над криптограмою. Як він виявив, текст було написано темною мовою акло[187] — нею послуговувалися деякі лихі стародавні культи, відомі йому з давніх досліджень. Дивно, але у щоденнику не було жодного слова про зміст розшифрованого Блейком тексту, хоча й видно — результат його неабияк стривожив і налякав. Там є згадка про якогось Того, Хто Чаїться у Темряві, який пробудився під час споглядання Осяйного Дельтоедра, і божевільні домисли про темні безодні хаосу, з яких він прибув. Про цю істоту мовиться як про таку, що володіє усіма знаннями світу і прагне страшних жертв. Деякі записи Блейка свідчать про його побоювання, щоб та істота, яку, йому здавалося, він прикликав, не вирвалася, хоча при цьому він зауважує, що світло вуличних ліхтарів створює для нього нездоланну перешкоду.

Він часто згадує про Осяйний Дельтоедр, нерідко називаючи його вікном у простір і час, і простежує його історію від створення на темному Юґґоті і до того, як Древні принесли його на Землю. Подібні до морських лілей мешканці Антарктики зберігали його в незвичайній скриньці, потім у руїнах їхніх поселень камінь знайшли змієлюди Валузії, а по багатьох віках у Лемурії в нього зазирнули перші людиноподібні істоти. Він перетинав незнані моря і дивовижні землі, тонув разом із Атлантидою, аж поки його не знайшов у своїх сітях мінойський[188] рибалка і не продав темнолицим купцям з похмурого Кему. Фараон Нефрен-Ка звів навколо нього храм із криптою без жодного вікна, а потім його ім’я було збито з усіх монументів і стерто з усіх записів. Камінь лежав під уламками лиховісного святилища, яке вщент зруйнували жерці й новий фараон, аж поки лопата котрогось із копачів знову видобула його на згубу людству.

Газети початку липня дещо доповнюють Блейкові записи, одначе так стисло і незрозуміло, що на них звернули увагу лише після оприлюднення щоденника. Як з’ясувалося, після вторгнення непроханого гостя у проклятий храм Федерал-Гілл охопив страх. Італійці перешіптувались про незвичайне шарудіння, стукіт і скреготіння у темному шпилі без вікон і благали священиків вигнати істоту, що прийшла у їхні сни. За їхніми словами, щось постійно чатувало біля дверей храму, чигаючи, коли на вулиці стане достатньо темно, аби вийти назовні. Газетні дописи згадували про живучі місцеві забобони, проте не зуміли пролити світла на першопричину того жаху — було цілком зрозуміло, що молоді репортери не надто переймалися копирсанням у минувшині. Написавши про це у своєму щоденнику, Блейк висловлює якесь дивне каяття і згадує про обов’язок поховати Осяйний Дельтоедр і вигнати те, що сам і пробудив, за допомогою денного світла, впустивши його до жахливого гостроверхого шпиля. Водночас він виявляє небезпечне зачарування скринькою і визнає неприродне прагнення, яке не полишає його навіть уві сні, знову відвідати прокляту башту і зазирнути у космічні таємниці сяючого каменя.

А вранці сімнадцятого липня через один із дописів у Джорнел власника щоденника просто затіпало від жаху. То були чергові варіації майже комічних історій про переполох на Федерал-Гілл, однак Блейк сприйняв їх як щось по-справжньому страшне. Під час нічної громовиці на цілу годину вийшла з ладу система міського освітлення, і під час цього затемнення тамтешні італійці мало не збожеволіли від страху. Ті, що жили поблизу клятого храму, заприсягалися, що потвора зі шпиля скористалася з тимчасової відсутності світла і спустилась до нижньої частини церкви, здійнявши там оглушливий стук і грюкіт, страшенно усіх наполохавши. Зрештою вона з гуркотом піднялася в башту, звідти було чути брязкіт скла. Потвора могла іти, скільки сягала пітьма, однак світло неодмінно змушувало її тікати.

Коли електричний струм знову побіг дротами і яскраво засяяли вуличні ліхтарі, у башті здійнялася метушня, бо навіть слабенький проблиск світла крізь стулки на закіптюжених вікнах виявився для цієї істоти нестерпним. Вона з шумом прослизнула до свого похмурого укриття у шпилі, і дуже вчасно, адже яскравий потік світла миттю загнав би потвору у безодню пітьми, звідки і викликав її недоумкуватий зайда. Протягом години темряви, під дощем, абияк прикриваючись складеними газетами та парасольками, довкруж церкви роївся натовп молільників зі свічками й ліхтарями — наче світлова варта, що стереже місто від нічного страхіття з пітьми. Одного разу, стверджували ті, що стояли найближче до храму, зовнішні двері страшенно грюкнули.

Але навіть не це було найстрашніше. Увечері того ж дня Блейк прочитав у Баллетін про знахідку репортерів. Не витримавши спокуси добути сенсаційний матеріал і здолавши страх, пара відчайдухів, попри застороги стурбованих італійців, після кількох невдалих спроб відчинити двері пролізли у храм через підвальне віконце. У храмі вони виявили, що пил на підлозі у вестибюлі та сутінковому нефі геть увесь помережаний дивними слідами, а напівзотлілі подушки крісел і парчева оббивка лавиць роздерті на клапті й безладно повсюди розкидані. Скрізь стояв неприємний запах, де‑не-де було видно жовтуваті плями і рештки чогось подібного до головешок. Прочинивши двері до башти, репортери на якусь хвилю завмерли — їм вчулося, буцімто хтось нагорі шарудить, — і не виявили на вузьких гвинтових сходах і сліду пилюки.

У самій башті пил теж де‑не-де було стерто. Репортери розповідали про восьмигранний кам’яний постамент, перекинуті готичні крісла, чудернацькі гіпсові статуї, але найдивовижніше — не згадали ані про понівечений скелет, ані про металеву скриньку. А найбільше Блейка занепокоїла — окрім згадок про жовтаві плями, головешки і гидкий запах — остання деталь, що пояснювала брязкіт скла. Усі без винятку стрілчасті вікна у башті було вибито, а два із них нашвидкуруч невміло законопачено зібганою парчевою обшивкою і кінським волосом із подушок, їх позапихали у дірки між перекошеними стулками віконниць. На нещодавно прометеній підлозі лежали розкидані клапті парчі та жмутки кінської волосіні, наче когось перервали посеред спроби влаштувати всередині башти цілковиту темряву, аби, як і колись, з вулиці не міг пробитися жоден промінчик світла.

Жовтуваті плями і випалені ділянки знайшли також і на драбині, якою можна було видертись до шпиля без вікон, та коли один з репортерів піднявся нагору, відсунув ляду і посвітив ліхтариком у непроникну смердючу пітьму, то не побачив нічого — лиш морок і всілякий мотлох поруч із лядою. Висновок однозначний — шарлатанство. Хтось просто пожартував із легковірними мешканцями округи або ж якийсь фанатик спробував нагнати на людей страху — певна річ, задля їхнього ж блага. Або ж, не виключено, хтось із молодих і занадто метикованих мешканців учинив цю хитромудру містифікацію задля розваги. Ця подія мала цікаве продовження, коли поліція вирішила надіслати до храму свого співробітника — перевірити розповідь. Троє правоохоронців під різними приводами ухилились від завдання, і тільки четвертий дуже неохоче туди вирушив і невдовзі повернувся, нічого не додавши до розповіді газетярів.

З цього дня щоденник Блейка свідчить про зростання його жаху і нервове очікування. Він докоряє собі, що нічого не робить, із тривогою розмірковує про можливі наслідки нових перебоїв в електропостачанні. Як з’ясувалося, тричі — саме під час буревіїв — він телефонував до електрокомпанії та у вкрай збудженому стані переконував вжити невідкладних заходів і запобігти вимкненню електричного струму. У своїх записах він нерідко висловлює стурбованість тим, що під час огляду темних нутрощів башти репортерам не пощастило знайти ані металевої скриньки із каменем, ані понівеченого кістяка. Він припускає, що їх могли забрати, але залишається тільки гадати, хто і куди. Однак найгірші побоювання стосувалися його самого і певного неприродного зв’язку, який, на його думку, існував між його свідомістю і жахіттям у храмі — страхітливим породженням ночі, яке він так необережно прикликав із безодні мороку. Схоже, Роберт цим постійно карався, і його нечасті на ту пору гості пригадують, як він сидів за столом і невидющим поглядом дивився у західне вікно на мерехтіння вдалині громаддя башти, оповитої чорними клубами диму. Його записи монотонно та одноманітно змальовують страшні видіння і натякають на зміцнення уві сні диявольського зв’язку між ним і лиховісним створінням. Є згадка про ніч, коли він раптово прокинувся і усвідомив, що цілком одягнений, бездумно плететься по Коледж-Гілл на захід. Знову і знову Блейк веде мову про те, що істота з храму знає, де його знайти.

Про тиждень після тридцятого липня кажуть, що тоді він ледь не зламався. Він не вдягався, а їжу замовляв по телефону. Відвідувачі помітили на ліжку мотузку, і він пояснив, що через сновидність змушений щовечора себе прив’язувати такими вузлами, що гарантовано його утримають або принаймні розбудять при спробі розв’язати.

У щоденнику є запис і про жахливий випадок, який спровокував той нервовий розлад. Лігши спати тридцятого увечері, він несподівано побачив уві сні, що бреде кудись у суцільній темряві. Видно було лише короткі горизонтальні смужки синюватого світла, а ще відчувався неймовірний сморід, і згори долинали тихі скрадливі звуки. Хоч би куди він пішов, щоразу об щось перечіплявся, і на кожен звук, що долинав згори, чулося щось схоже на відгук — якийсь глухий скрегіт і шурхотіння, наче хтось тер один шматок дерева об інший.

Одного разу його простягнуті вперед руки намацали кам’яний постамент з порожньою вершиною, а трохи згодом він уже дерся щаблями прикріпленої до стіни драбини, намагаючись добутися нагору, туди, де нестерпно тхне і звідки котяться палючі хвилі. Перед його очима у калейдоскопічному вирі виникали фантасмагоричні образи, які через певні проміжки часу зникали у безкрайній безодні мороку, де у ще глибшій пітьмі шалено оберталися сонця і світи. Він згадав давні міфи про Цілковитий Хаос, у центрі якого перебуває сліпий і божевільний бог Азатот, Повелитель Усього, оточений ордами оскаженілих безформних танцюристів і заколисаний ледь чутним монотонним посвистом демонічної флейти у лапах невідомої істоти.

А потім різкий звук із зовнішнього світу вивів його зі стану отупіння і породив у душі невимовний жах. Він так і не дізнався, що то був за звук, — можливо, грім одного з феєрверків, що їх упродовж літа влаштовували на Федерал-Гілл, коли городяни славили різних янголів-охоронців або святих, яких шанують у їхніх рідних селах в Італії. Хай там як, а Блейк голосно зойкнув, упав із драбини та наосліп рушив захаращеною підлогою ледь освітленої кімнати.

За мить Блейк зрозумів, куди потрапив, і відчайдушно кинувся униз вузькими гвинтовими сходами, на кожному оберті набиваючи синці об кам’яні стіни. Потім був жахливий біг крізь павутиння неосяжного нефу, схожі на привидів арки якого розчинялись у пітьмі під самою стелею, а далі він продерся через знайомий захаращений сміттям підвал, вискочив назовні поруч із вуличними ліхтарями і, не тямлячи себе, кинувся униз схилом примарного пагорба повз ветхі фронтони й високі чорні башти похмурого мовчазного міста, а далі — східним схилом пагорба вгору, до старовинних дверей свого дому.

Прийшовши вранці до тями, Блейк виявив, що лежить повністю одягнений на підлозі свого кабінету. Одяг був брудний, у павутинні, а все тіло, схоже, зранене і вкрите синцями. Глянувши на себе у дзеркало, він побачив, що у нього добряче обсмалене волосся, від одягу страшенно чимось тхнуло — ось тоді у нього і здали нерви. Після цього він тільки те й робив, що безсило сидів удома в халаті, напружено дивився у західне вікно і гарячково заповнював свій щоденник, тремтячи від страху в очікуванні буревію.

Восьмого серпня майже опівночі налетіла страшенна гроза. По всьому місту били блискавки, повідомляли навіть, що бачили дві кульові. Лило як із відра, а нескінченний гуркіт грому позбавив сну тисячі городян. Блейк геть утратив спокій, переймаючись надійністю системи освітлення, і близько першої ночі спробував зателефонувати до компанії з електропостачання, але на ту пору телефони з міркувань безпеки уже вимкнули. Він усе записував у щоденнику, і великі, нерівні, інколи геть нерозбірливі карлючки по-своєму розповідали історію наростання його божевілля і відчаю у надряпаних наосліп рядках.

Щоб краще було видно місто, йому доводилося сидіти у темряві, і, схоже, більшу частину часу він провів за письмовим столом, з тривогою вдивляючись крізь потоки води і понад милями лискучих дахів середмістя, як удалині мерехтять сузір’я вогнів Федерал-Гілл. Час від часу він робив розлогі записи у щоденнику, і дві сторінки списані уривками фраз на зразок: «Світло не повинно зникати…», «Воно знає, де я…», «Я мушу його знищити…», «Воно прикликає мене, але цього разу, напевно, не завдасть мені шкоди…»

А потім в усьому місті зникло світло. Якщо вірити запису в журналі міської електростанції, це сталося о 2:12 ночі, однак у щоденнику Блейка згадки про час немає. Записано тільки: «Світла нема — поможи мені, Господи». На Федерал-Гілл зійшлися спостерігачі — такі ж стривожені, як і сам Блейк, і купка змоклих до рубця людей блукала вулицями і площами навколо зловісного храму, тримаючи в руках прикриті парасольками свічки, електричні ліхтарики, лампади, розп’яття і різноманітні обереги, поширені на півдні Італії. Вони дякували Богові за кожен спалах блискавки і робили правицею загадкові знаки, коли раптом буря почала вщухати, блискавки спалахували дедалі рідше, а потім і зовсім згасли. Вітер посилився, загасивши майже всі свічки, і на місто опустилася загрозлива темрява. Хтось розбудив отця Мерлуццо з церкви Святого Духа, і він поспішив до зловісної площі — сказати вірянам щось заспокійливе. І тепер уже не було жодного сумніву — з темної башти долинав якийсь підозрілий шум.

Є достовірні свідчення про те, що сталось о 2.35: по-перше, самого священика, молодого, кмітливого і добре освіченого; по-друге, патрульного Вільяма Дж. Монагана з центрального управління поліції, надзвичайно надійного і сумлінного службовця, який, перервавши обхід, звернув на площу перевірити, що там робить стільки людей, а найголовніше — сімдесяти восьми присутніх там людей, що стояли довкола високої стіни перед храмом, особливо тих, хто був на площі, звідки видно східний фасад. Певна річ, не відбулося нічого такого, що можна було потрактувати як явище за рамками звичайного, природного порядку речей. Можна знайти чимало пояснень тому, що сталося. Ніхто з упевненістю не зможе сказати, які хімічні реакції відбувались у циклопічному, погано провітрюваному, давно покинутому приміщенні, наповненому різноманітним непотребом. Смердючі випари, самовільне загоряння, тиск газів, що утворилися внаслідок тривалого процесу гниття, — причиною могло стати будь-яке з безлічі цілком природних явищ. І, звісно, не можна також виключати фактор свідомого шарлатанства. Сама по собі подія була доволі простою і тривала фактично трохи більше трьох хвилин. Отець Мерлуццо, людина вельми пунктуальна, весь час поглядав на годинник.

Усе почалося з наростання глухого гуркоту всередині чорної башти. Потім якийсь час із храму йшов сильний сморід, який дуже швидко став ядучим і задушливим. Згодом почувся тріск розщепленого дерева, і велетенський важкий предмет впав у дворі попід темною стіною східного фасаду. Свічки позгасали, тож башти не було видно, але коли предмет опинився на землі, у ньому впізнали закіптюжену віконницю зі східного стрілчастого вікна.

Одразу після цього з невидимих висот на площу повіяло нестерпним смородом, і спостерігачі, відчувши напад нудоти, затремтіли від жаху і мало не знепритомніли. Водночас повітря здригнулося, наче від помаху могутніх крил, і несподіваний подув вітру зі сходу, значно потужніший за попередні, зірвав з голів капелюхи і повидирав із рук мокрі парасолі. Тепер було неможливо бодай щось розгледіти без світла, хоча ті з присутніх, що витріщалися вгору, наче побачили якусь густу чорну пляму на тлі синьо-чорного неба — розповзлася така собі безформна хмара диму, а потім із швидкістю комети понеслась у східному напрямку.

Оце і все. Люди, занімілі від побожного страху, не знали, що його робити, та й чи треба взагалі щось робити. Не розуміючи, що сталося, вони не поспішали розходитися з площі, і коли за мить виголосили молитву, небо освітив різкий спалах запізнілої блискавки, а за нею оглушливий гуркіт грому розверз насичені вологою небеса. За півгодини злива ущухла, а ще за чверть години вуличні ліхтарі засяяли знову, і змучені після усіх цих жахіть люди з полегкістю розійшлися по домівках.

Наступного дня газети побіжно згадали про цю подію у зв’язку з новинами про небувалу громовицю. Схоже, що сліпуча блискавка і оглушливий гуркіт грому на кшталт тих, що спостерігалися на Федерал-Гілл, були ще потужнішими далі на схід, де також помітили цей природний феномен і так само відчули страшенний сморід. Але найсильніше це явище позначилося над Коледж-Гілл, де грім розбудив усіх мешканців і породив безліч пересудів. Серед тих, хто не спав тої пори, лише жменька помітила незвичайно яскравий спалах світла над вершиною пагорба і зауважила, як у небо здійнявся дивний стовп повітря, зірвавши з дерев листя і потолочивши зелень у садах. Усі зійшлися на тому, що настільки потужна блискавка мала неодмінно ударити саме тут, хоча пізніше слідів цього так і не знайшли. Якийсь юнак зі студентського братства «Тау Омега» розповідав, начебто безпосередньо перед спалахом блискавки бачив у повітрі величезну хмару диму чудернацької форми, однак більше ніхто не підтвердив його спостереження. Усе ж присутні погодилися з тим, що перед запізнілим гуркотом грому відчули потужний порив західного вітру і нестерпний сморід; самовидці так само одностайно підтвердили і повідомлення про швидкоплинний запах паленого після удару грому.

Усі ці свідчення жваво обговорювали через їх можливу причетність до смерті Роберта Блейка. Студенти з гуртожитку «Псі Дельта», горішні задні вікна якого дивляться просто на Блейкову студію, вранці дев’ятого числа помітили у західному вікні нечіткі обриси блідого обличчя з дивним виразом. Побачивши увечері те саме обличчя, студенти занепокоїлись і стали чекати, коли у вікнах помешкання з’явиться світло. Пізніше вони подзвонили у двері темного дому, а згодом викликали полісмена, який і виламав двері.

Закоцюблий господар сидів за столом біля вікна, і коли візитери побачили осклілі вирячені очі та сліди невимовного судомного жаху, закарбованого у спотворених рисах, вони, відчуваючи несвідомий страх, кинулися геть з приміщення. Невдовзі після цього судовий експерт оглянув тіло і, попри те, що вікно було неушкоджене, констатував смерть від ураження електричним струмом або від нервового шоку, спричиненого електричним розрядом. Він цілком проігнорував вираз невимовного жаху на обличчі небіжчика, не вважаючи це чимось надзвичайним для неврівноваженої людини з такою химерною уявою. Він дійшов такого висновку після вивчення знайдених у помешканні книжок, картин, рукописів і ознайомившись із зробленими непевною рукою записами у щоденнику на столі. Блейк до останнього продовжував записувати свої божевільні думки, в його судомно стиснутому кулаку правої руки так і залишився олівець зі зламаним грифелем.

Після того, як повсюди у місті згасло світло, записи стали геть нерозбірливими, їх вдалося лише частково прочитати. На їх підставі деякі учасники розслідування зробили висновки, що суттєво відрізнялися від матеріалістичного офіційного вердикту, однак навряд чи консерватори візьмуть на віру подібні припущення. Цим пустопорожнім теоріям не додав ваги навіть вчинок забобонного доктора Декстера, який викинув у глибокі води затоки Наррагансетт незвичайну скриньку і гранчастий камінь — предмет, що, поза сумнівом, випромінював сяйво, коли його знайшли у темному шпилі башти. Пояснюючи останні божевільні записи Блейка у щоденнику, посилаються, головним чином, на його надмірну вразливість і неврівноваженість, посилені знаннями про давній культ зла, страшні сліди якого він, на лихо, знайшов. Ось ці записи — або те, що пощастило у них розібрати:

«Cвітла досі немає — уже хвилин п’ять. Усе залежить від блискавки. Яддіт[189] дасть йому змогу триматися!.. Через нього поширюється якась сила… Дощ, грім і вітер, аж вуха закладає… Вона забирає мій розум…

Біда із пам’яттю. Я бачу те, про що раніше і не знав. Інші світи, інші галактики… Темрява… Блискавка здається темною, а пітьма здається світлом…

Пагорб і храм на ньому — бачу їх у суцільній пітьмі — не можуть бути справжніми. Ввижається після спалаху блискавки. Нехай Господь зробить так, аби італійці вийшли зі свічками, якщо блискавки більше не буде!

Чого я боюся? Хіба це не аватар Ньярлатотепа, який у стародавньому і похмурому Кемі навіть прибирав подоби людини? Я пам’ятаю Юґґот і ще віддаленіший Шаґґай[190], і цілковиту порожнечу темних планет…

Довгий-довгий переліт на крилах через порожнечу… неможливо перетнути безодню світла… відновлений думками із Осяйного Дельтоедра… спрямувати крізь жахливі безодні сяйва…

Мене звати Блейк — Роберт Гаррісон Блейк, я мешкаю на Іст-Непп-стріт, 620 в Мілуокі, штат Вісконсин… Я на цій планеті…

Азатоте, зглянься на мене! Блискавка більше не спалахує — жахливо — я здатен бачити все якимось диявольським чуттям, тільки не очима — світло є пітьма, а пітьма — це світло… ті люди на горі… охорона… свічки, обереги… їх священики…

Зникло відчуття відстані — далеке стало близьким, а близьке — далеким. Немає світла — немає скла — бачу той шпиль — ту башту — вікно — чую — Родерік Ашер[191] — збожеволів чи божеволію — воно ворушиться і грюкає у башті — я це воно, а воно це я — хочу вийти… Мушу вийти, об’єднати сили… Воно знає, де я…

Я Роберт Блейк, але я бачу башту в темряві. Жахливий запах… усі чуття змінилися… віконна рама в башті тріснула і падає… Йя… нґай… іґґ…

Я бачу — наближається до мене — пекельний вітер — величезна пляма — чорні крила — Йоґ-Сотот, врятуй мене — триєдине палюче око…»

Примітки

1

Штат на північному сході США, частина Нової Англії. Назва походить від французького vert mont — «зелена гора» (тут і далі — примітки редактора).

2

Вигаданий університет в Аркгемі. Відомий бібліотекою окультної літератури, де зберігається, зокрема, і Некрономікон.

3

Вигадане місто у Новій Англії, часто зустрічається у творах Лавкрафта і його послідовників.

4

Історична область на північному сході США. До неї відносять штати Коннектикут, Мен, Массачусетс, Нью-Гемпшир, Род-Айленд та Вермонт.

5

Вигаданий учений-фольклорист, автор монографії про фольклор Вермонту.

6

Бенінг Вентворт, губернатор провінції Нью-Гемпшир з 1741 року. Мав право видавати патенти на не освоєну до того землю. Вентворт — друге ім’я Генрі Вентворта Ейкелі.

7

Малий народ — поширена у багатьох культурах назва чарівних створінь. До них відносять, серед інших, домовиків, піксі, гоблінів та гобітів.

8

Пеннакуки — корінні жителі Північної Америки, мешкали переважно біля Великих Озер. Серед споріднених племен — могікани і делавари.

9

Гурони (вендат) — плем’я ірокезької групи. Мешкали біля озер Ері, Гурон та Онтаріо.

10

Союз п’яти племен ірокезької групи (могавк, онондага, онейда, каюга, сенека і пізніше — тускарора).

11

Персонажі фольклору народів Пелопоннесу та Балкан, лихі підземні створіння.

12

Доісторичні підземні люди.

13

Землериї (burrowers) — міфічні підземні істоти.

14

Вигадана Лавкрафтом раса прибульців, походить від тибетської назви снігової людини. Мі-Го виглядають як крилаті людиноподібні краби.

15

Чарльз Хой Форт (1874–1932), американський письменник і дослідник надприродного.

16

Артур Мекен (1863–1947), валлійський письменник та окультист.

17

Arkham Advertiser — вигадана газета вигаданого міста.

18

Rutland Herald — на відміну від «Аркгем Едвертайзер», справжня щоденна газета міста Ратленд, Вермонт.

19

Brattleboro Reformer — справжня щотижнева газета міста Бреттлборо, Вермонт.

20

«Край зелених гір» — офіційна друга назва Вермонту (The Green Mountain State).

21

Сер Едвард Бернетт Тайлор — англійський учений, засновник культурної антропології.

22

Сер Джон Лаббок — англійський банкір, політик, археолог і дослідник еволюції людини.

23

Сер Джеймс Джордж Фрейзер — шотландський антрополог, дослідник міфології та релігії. Автор класичної праці «Золота гілка».

24

Жан-Луї-Арман Катрфаж — французький зоолог та антрополог.

25

Імовірно, Маргарет Еліс Мюррей, англійська учена, антрополог, археолог, історик і фольклорист.

26

Імовірно, Генрі Фейрфілд Осборн, американський геолог, палеонтолог, прихильник євгеніки.

27

Артур Кіт — шотландський анатом і антрополог, автор «Нової теорії еволюції людини».

28

Марселін Буль — французький палеонтолог та антрополог, дослідник раси неандертальців.

29

Графтон Еліот Сміт — австралійський та британський анатом та єгиптолог.

30

З нічого нічого й не буває (лат).

31

Той, хто зачаївся на Порозі — охоронець воріт між світами, існує в усіх часах та в усьому просторі.

32

Один з Великих Древніх, спить у підводному місті Р’льєх. Див. т. ІІ цього зібрання творів, «Поклик Ктулху».

33

Вигадана Лавкрафтом книга, вмістилище давніх таємниць. Див. т. ІІ цього зібрання творів, «Історія Некрономікону».

34

Типовий приклад — Стоунхендж.

35

Див. «Історія Некрономікону», том ІІ.

36

Реалії створеної Лавкрафтом міфології, а також запозичення із творчості Амброуза Бірса (Гастур) та Роберта Чемберса (Жовтий Знак).

37

Події «Шепоту в пітьмі» відбуваються в 1927 році, про відкриття Плутона було офіційно оголошено у березні 1930 року. Сам твір написано протягом 1930 року.

38

В оригіналі вжито назву «May-Eve», ніч перед травнем, з 30 квітня на 1 травня. Саме на цю дату припадає Вальпургієва ніч.

39

Тут — спосіб співіснування

40

Листостеблові грибоподібні (бот., лат.).

41

Хоча про відкриття Плутона і було оголошено під час роботи Лавкрафта над твором, пошуки транснептунової планети велися ще з 1848 року.

42

«Священна тріска» (sacred codfish) — один із символів Массачусетсу, оскільки промисел тріски відігравав значну роль в економіці штату 18–19 ст.

43

Sodoma (Giovanni Antonio Bazzi) — італійський художник доби Відродження.

44

Рукописне зібрання легенд про Давніх Богів.

45

Комморіом — найбільше місто Гіпербореї, вигаданої долюдської цивілізації.

46

Космічні істоти, живуть в інших вимірах. У формі паразита проникають в мозок жертви і поїдають його.

47

Позавимірні хижі створіння, здатні з’явитися у будь-якій точці простору і напасти на жертву.

48

Один із Великих Старих, жорстоко карає тих, хто убиває змію.

49

Джеймс Кларк Росс, Ернест Генрі Шеклтон, Роальд Амундсен, Роберт Фолкон Скотт, Річард Берд — видатні дослідники Антарктики.

50

Микола Костянтинович Реріх — російський художник, філософ, археолог, мандрівник і письменник. Під час подорожей Сходом написав кілька циклів картин: «Зародження таємниць», «Гімалайська серія» та інші.

51

Холодне пустельне плато з лавкрафтівської країни снів.

52

3871 метр. За сучасними даними, висота вулкана Еребус — 3794 метри.

53

3322 метри. За сучасними даними — 3230 метрів.

54

Насправді, 28 січня 1841 року.

55

Вірш Едгара По «Улялюм», 1847 рік, переклад Анатолія Онишка.

56

На початку повісті йдеться про чотири літаки — це спеціально модифіковані для використання в умовах Антарктиди літаки Дорньє. П’ятий літак — звичайної конструкції.

57

Лавкрафт вжив назву «Mt. Nansen», але скоріш за все, йдеться про гору Фрітьофа Нансена (Mount Fridtjof Nansen), висота якої 4070 метрів (13350 футів). Гора Нансена (Mount Nansen) значно нижча (2740 метрів — 8990 футів) і розташована в іншому місці.

58

2590 метрів.

59

Трилобі́ти (Trilobita) — клас вимерлих морських членистоногих, що існували від початку кембрію до середини пермського періоду. Мали тіло еліптичної форми, у більшості трилобітів довжина сягала 3—10 см.

60

Лінгула (Lingula) — один з найдавніших родів плечоногих, що дожив до нашого часу. Існує приблизно з раннього ордовіка (близько 500 млн. років тому), має видовжену раковину довжиною 7–8 см.

61

Метаморфізм — процес мінеральної та структурної зміни гірських порід під впливом температури, тиску і підземних розсолів.

62

Від імені Едварда Джона Мортона Дракса Планкетта, 18-го барона Дансені, ірландського письменника, одного з основоположників жанру фентезі.

63

Кембрійський період почався 541 ± 1 млн років тому, закінчився 485,4± 1,9 млн років тому. На початку цього періоду виникли організми з мінеральним скелетом, з’явилися майже всі відомі сьогодні типи тварин. Життя за часів кембрійського періоду було зосереджене переважно у морських басейнах, водночас саме тоді виникли перші наземні тварини — черв’яки й багатоніжки.

64

Архейська ера — найдавніша ера в геологічній історії Землі. Приблизний початок — близько 3500 млн років тому, закінчення — близько 2600 млн років тому. Біологічні форми архейської ери представлені мікроскопічними примітивними одноклітинними рослинами (водоростями), знайденими у найдавніших породах, починаючи з 3 млрд років.

65

Приблизно 10 700 метрів. Висота Евересту — 8848 метрів.

66

6400 метрів.

67

Печери, які з’явилися шляхом розмивання водою відносно крихкої породи.

68

9144–10668 метрів.

69

6553 метри.

70

9144–10363 метри.

71

Юрський період — середній геологічний період мезозойської ери. Тривав приблизно 56,3 млн років: від 201,3 ± 0,2 до приблизно 145,0 млн років тому. Характеризувався опусканням великих материкових площ і покриття їх морем. Під час цього періоду розвинулись амоніти, белемніти у морі і рептилії на суходолі, наприкінці з’являються птахи, а папоротеподібні, цикадові та хвойні рослини утворювали великі болотисті ліси.

72

Пермський період — останній геологічний період палеозойської ери. Тривав приблизно 47 млн років з 298,9 ± 0,15 до 252,17 ± 0,06 млн років тому. Характеризувався інтенсивними тектонічними рухами і магматичною діяльністю. Закінчився найкатастрофічнішим вимиранням живих видів за всю історію Землі. Місце карбонової рослинності зайняли насінні папороті та голонасінні: саговникові, ґнетові, гінкгові. У наземній фауні хребетних панували синапсиди, від яких згодом пішли ссавці.

73

Тріасовий період — перший геологічний період мезозойської ери. Тривав приблизно 52 млн років з 251,0±0,4 до 199,6±0,6 млн років тому. Характеризується значним скороченням загальної площі платформових морів, утвореннями на рівнинах суходолу великих пустель і болотистих лісистих низовин. Цей період позначений надзвичайним розвитком рептилій — сухопутних, плаваючих та літаючих. Також у тріасовий період вперше з’явилися динозаври, черепахи, крокодили та ссавці. Серед рослинності переважали справжні папороті, гінкгові, бенетитові, саговникові, хвойні.

74

Цефалоподи (лат. Cephalopoda, від давньогрец. — голова — нога), також відомі як головоногі — клас молюсків, що характеризуються двосторонньою симетрією тілобудови і мають 8, 10 чи більше мацаків довкола голови, які розвинулися з «ноги» молюсків. Під час ордовікського періоду (490–443 млн років тому) головоногі стали домінуючою групою молюсків

75

Спіріфера — викопні безхребетні морські тварини, що належать до типу плечоногих. Ззовні нагадують двостулкових молюсків.

76

Саговник (Cycas) — рід голонасінних рослин, один з найдавніших представників сучасної флори, ровесник динозаврів, на відміну від яких саговники і досі існують. Тривалість життя саговника може досягати 5000 років. За своїм зовнішнім виглядом саговникові займають проміжне місце між пальмами і папоротями.

77

Крейдяний період — останній (третій) геологічний період мезозойської ери. Тривав близько 79 млн років — з 145,0 млн років до 66,0 млн років тому. Рослинність цього періоду характеризується папоротеподібнини й голонасінними, з’явились перші покритонасінні, а фауна — розвитком черевоногих молюсків, губок, мохуваток, деяких видів кісткових риб, серед наземних хребетних переважали плазуни.

78

Еоцен — середня геологічна епоха палеогенового періоду. Тривала близько 22 млн років — з 56,0 млн років і до 33,9 млн років тому. Під час еоцену відбулися значні трансгресії морів, моря вкривали Центральну і Південну Європу, Північну Африку, Південну Азію та Північну Америку. Цій епосі притаманний розвиток вічнозеленої тропічної рослинності (лаври, мирти, пальми). На суші, серед фауни, поширюються примітивні ссавці.

79

Ганоїди — риби з ганоїдною лускою. Ганоїдна луска притаманна найпримітивнішим з променеперих риб, наприклад, осетровим.

80

Панцирні риби (Placodermi) — клас щелепноротих (Gnathostomata), які жили у палеозої. Характерною ознакою був кістковий панцир, який захищав голову і тулуб. Панцирні риби були першими хребетними, в яких з’явились щелепи.

81

Лабіринтодонти (Labyrinthodontia) — вимерлий підклас амфібій, які були домінуючими тваринами в кінці палеозойської і на початку мезозойської ер.

82

Текодонти (Thecodontia) — збірна група, куди входять як архозаври, так і групи, споріднені з динозаврами, птерозаврами і крокодилами.

83

Мезозаври (Mesosauria) — вимерла група анапсидних рептилій раннього пермського періоду.

84

Птеродактилі (Pterodactyloidea) — підряд вимерлих рептилій ряду літаючих ящерів (птерозаврів), що жили в юрському та крейдяному періодах.

85

Археоптерикс (Archaeopteryx) — найдавніший відомий рід вимерлих птахів, жив у тропічному кліматі у часи юрського періоду, за розміром приблизно відповідав сучасній вороні.

86

Палеотерій (Palaeotheriidae) — родина вимерлих ссавців ряду конеподібних (Equiformes), що були близькими родичами тапірів і носорогів, і, ймовірно, предками коней.

87

Ксифодон (Xiphodon) — вимерлий рід давніх парнокопитних ссавців, найближчим родичем є сучасний верблюд.

88

Еогіпус (Eohippus) — рід вимерлих примітивних копитних, який вважають предком конячих.

89

Ореодон (Merycoidodon) — рід вимерлих жуйних ссавців.

90

Титанотерій — великий викопний ссавець родини бронтотеріїв.

91

Мастодонт (Mammutidae) — схожий на слона викопний ссавець з ряду хоботних.

92

Олігоцен — остання геологічна епоха палеогенового періоду кайнозойської ери. Тривалість близько 11 млн років — початок 33,9 млн років тому, завершення 23,03 млн років тому. Характеризується інтенсивними тектонічними рухами, охолодженням океанів, особливо навколо Антарктики, а також появою відкритих рівнин і пустель. За олігоцену тропічні та субтропічні ліси змінюються листопадними лісами помірної кліматичної зони, поширюються трави. Серед тварин багато рептилій, а також розвивається клас ссавців.

93

Силурійський період — третій період палеозойської ери. Тривалість близько 25 млн років — початок 443,8 ± 1,5 млн років тому, закінчення 419,2 ± 3,2 млн років тому. До початку силурійського періоду сформувалися всі основні класи безхребетних організмів і з’явилися перші хребетні. Особливістю цього періоду є поступове опускання суші і покриття морем величезних площ. Клімат протягом усього силурійського періоду був теплим і вологим. Наприкінці силурійського періоду з’явилися перші наземні рослини.

94

Ордовицький період — другий період палеозойської ери. Тривалість близько 42 млн років — початок 485,4 ± 1,9 млн років тому, закінчення 443,8 ± 1,5 млн років тому. Ордовицький період безпосередньо передував силурійському періоду. Характеризується зменшенням морських басейнів і потужною вулканічною діяльністю, а також початком виходу рослин на суходіл.

95

Плейстоцен — епоха четвертинного періоду (антропогену), що почалася 2,58 млн років тому і закінчилася 11 700 років тому. Характеризується загальним похолоданням клімату і періодичним виникненням у середніх широтах зледенінь.

96

Протоплазма — вміст живої клітини, її цитоплазма та ядро.

97

Американський художник, скульптор, поет і прозаїк. Один з найвідоміших авторів журналу «Weird Tales» поряд із Лавкрафтом та Робертом Говардом.

98

Таломні рослини — нижчі рослини, тіло яких не розділене на корінь, стебло і листя. До таломних рослин належать також водорості, гриби й лишайники.

99

Проталлій — статеве покоління деяких рослин, у тому числі й папоротей.

100

Пнакотикські рукописи — вигаданий Лавкрафтом містичний корпус текстів, які згадуються у багатьох творах як самого Лавкрафта, так і його послідовників. Уперше Пнакотикські рукописи згадуються в оповіданні «Поляріс».

101

Епоха четвертинного періоду, що почалася більше 2,5 млн років тому.

102

Вільям Скорсбі, англійський дослідник Арктики, науковець, духівник.

103

Близько 6100 метрів.

104

7000–7300 метрів.

105

3657 метрів.

106

Покинуте доколумбове місто інків, споруджене на висоті 2400 метрів над рівнем моря.

107

Давнє шумерське місто.

108

Формація із 40 тисяч базальтових колон. Має вулканічне походження.

109

Анероїд — прилад для вимірювання атмосферного тиску.

110

7184 метри.

111

Національний парк у США, відомий червоними скелями фантастичних обрисів.

112

Вінець світу, Corona mundi — картина Миколи Реріха, 1921 рік.

113

Міфічний затонулий континент у Північному Льодовитому океані.

114

Легендарний материк в Індійському океані з тамільського фольклору. Потрапив у сучасну культуру завдяки теософам ХІХ — ХХ століть.

115

Столиця Гіпербореї після занепаду Коморії.

116

Вигадана Лавкрафтом столиця фантастичної землі Ломар. Див. оповідання «Поляріс», т. 1.

117

Місто і держава змієлюдей.

118

Місто у країні снів.

119

Див. оповідання «Безіменне місто», т. І.

120

Пам’ятник, що нагадує кільця змії, у стародавньому місті Петра на півдні Йорданії.

121

Пліоцен — остання епоха третинного періоду в історії Землі. Тривалість близько 2,75 млн років — початок 5,333 млн років тому, завершення 2,58 млн років тому. Характеризується значними тектонічними рухами та загальним охолодженням клімату. Рослинність близька до сучасної. Більшість лісів, що збереглися в міоцені, зникло, поступившись місцем неосяжним степам. Серед тварин поширені високоорганізовані жуйні.

122

Еn masse (фр.) — всі разом, у повному складі.

123

Карту́ш — прикраса у вигляді декоративного щита або напіврозгорнутого згортка з надірваними краями, обрамленого завитками або пишним орнаментом, на якому розміщують герби, емблеми тощо. Картуш часто є архітектурним елементом споруд.

124

Френк Тейлор — американський геолог. У 1908 році висунув гіпотезу щодо дрейфу материків.

125

Альфред Веґенер — німецький геолог, геофізик, астроном. Автор теорії руху літосферних плит — 1912 рік.

126

Альфред Веґенер — німецький геолог, геофізик, астроном. Автор теорії руху літосферних плит — 1912 рік.

127

Кам’яновугільний період — п’ятий період палеозойської ери. Тривалість 65–70 млн років, точні дати початку і кінця періоду досить невизначені. Характеризується значними гороутворювальними процесами і пов’язаними з цим регресіями моря, що чергувалися з широкими трансгресіями. У цей період значно розвинулася наземна рослинність (лепідодендрони, сигілярієві, деревоподібні папороті тощо) і виникли хвойні дерева. Із тваринного світу були поширені комахи й земноводні, з’явилися рептилії, у морях переважали безхребетні.

128

Американський військовий моряк і дослідник.

129

Дуґлас Мосон — австралійський геолог і дослідник Антарктики.

130

12192 метри.

131

Насправді, Берег Бадда, льодовик Тоттен і Земля Вілкса.

132

Карстен Борхгревінк — видатний норвезький дослідник Антарктики.

133

Щебінь, уламки гірських порід, скупчення рослинних або тваринних решток.

134

7315 метрів.

135

Війна між Сполученими Штатами та Британською імперією (1812–1815).

136

Психіатрична лікарня у Денверсі, Массачусетс.

137

Боротьба за незалежність від Британії, 1775–1783 рр.

138

1861–1865 рр.

139

Тіара — корона, яку носили папи під час урочистих церемоній.

140

Див. «Таємничий будинок у туманній височині», том ІІ.

141

Вальпургієва ніч і Геловін.

142

1/4 галона = 2 пінти = 1, 14 л.

143

Стара назва острова Таїті.

144

Стара назва штату Понпеї, Федеративні Штати Мікронезії.

145

Корінні народи Меланезії, островів у Тихому океані.

146

Коттон Матер (1663–1738) — релігійний діяч, богослов зі штату Массачусетс.

147

Містечко в окрузі Ессекс, штат Массачусетс. Засноване у 1640 році пуританською общиною.

148

Гіперборейська книга давньої магії, вигадана Кларком Ештоном Смітом.

149

Одна з основних окультних книг міфів Ктулху. Вперше згадана Робертом Говардом під назвою «Nameless Cults», класичну назву «Unaussprechlichen Kulten» у листуванні з Лавкрафтом сформулював Авгут Дерлет.

150

Джон Готорн, торговець і суддя, один з найвідоміших учасників салемського процесу над відьмами.

151

Чарівна змія з Єгипетської книги мертвих.

152

Віллем де Сіттер — голландський астроном-теоретик, директор Лейденської обсерваторії.

153

Гідра і Корабель Арго — сузір’я південного неба. Сьогодні Корабель Арго розділено на три сузір’я: Кіль, Корму і Вітрила.

154

16 квітня, річниця першої битви у війні США за незалежність.

155

Осната (Оснат, Асенефа, Asenath) — дружина Йосипа Прекрасного, Бут. 41:45.

156

Персонаж, вигаданий Робертом Говардом. Див. його оповідання «Чорний камінь», «Дім».

157

Події «Мороку над Інсмутом» відбуваються за кілька років до описаних у цій повісті.

158

Відьомське зібрання, спільнота. Термін ввела у масову культуру 1921 року Марґарет Мюррей, яку Лавкрафт згадує в «Шепоті у пітьмі».

159

Імовірно, родичі Джо Сарджента, водія інсмутського автобуса. Див. «Морок над Інсмутом».

160

Швейцарський алхімік, лікар, філософ. Вважається найвидатнішим окультистом Середньовіччя.

161

Німецький філософ, теолог, природознавець. Чернець ордену домініканців, наставник Томи Аквінського.

162

Йоган Тритемій — німецький теолог, дослідник демонології та магії. Вважається одним із засновників криптографії.

163

Грецьке божество, у християнській традиції — філософ, маг, автор теософських трактатів.

164

П’єр Борель (фр. Pierre Borel, лат. Petrus Borellius) — французький учений, алхімік, королівський лікар, дослідник історії.

165

«Культи вампірів» — вигадана Робертом Блохом книга чорної магії. Ім’я автора Francois-Honore Balfour, Comte d’Erlette натякає на Авґуста Дерлета.

166

«Таємниці Хробака» — вигаданий гримуар з оповідання Роберта Блоха «The Shambler from the Stars», 1935. За порадою Лавкрафта, автор переклав англійську назву «Mysteries of the Worm» латиною.

167

Лепідодендрони (бот.) — великі вимерлі дерева, що існували на Землі до кінця кам’яновугільного періоду.

168

Сигілярії (бот.) — сімейство вимерлих деревоподібних рослин, що мали колоноподібні стовбури до 30 метрів заввишки.

169

Граматичні значення слова у такій мові виражаються однозначними афіксами (суфіксами, префіксами, закінченнями тощо). Серед відомих мов це, наприклад, тюркські, фіно-угорські, ескімоська, японська, суахілі.

170

Вигадана Дерлетом раса невисоких безволосих людиноподібних істот («Lair of the Star-Spawn», 1932).

171

Лабіринтодонти — підклас вимерлих земноводних, що зовні були схожі на крокодилів і саламандр.

172

Брахіоподи — клас морських тварин, щупальцевих, з тілом, укритим двостулковою раковиною.

173

Неточність. Мезозойська ера почалася 250 млн. років тому.

174

Зважаючи на світогляд самого Лавкрафта і рік написання твору (до початку Першої світової війни), ця характеристика не є негативною.

175

Вигадані Річардом Сірайтом фрагменти глиняних табличок, знайдені у шарах тріасового (за Лавкрафтом — пермського) періоду.

176

Піщано-солончакова пустеля на заході Австралії. Інша назва — Західна пустеля.

177

Пітер Егертон-Вобертон, британський офіцер, дослідник Австралії.

178

Американський письменник-фантаст, шанувальник творчості Лавкрафта, один із його кореспондентів. Вигадану Блохом книгу «De Vermis Mysteriis» Лавкрафт згадує у повісті «За пеленою часу».

179

Неокласичний стиль інтер’єрів та архітектури братів Адамів, середина-кінець XVIII ст.

180

Річард Апджон — американський архітектор, популяризатор вікторіанської готики, перший президент Американського інституту архітектури.

181

Відомий також як єгипетський хрест — т-подібна фігура із кільцем угорі, символ життя і безсмертя.

182

Місце у вівтарі або окреме приміщення в християнських храмах для зберігання ритуального вбрання священнослужителів (риз) і церковного начиння.

183

У християнських храмах, як правило, орієнтований на схід алтарний виступ.

184

Вона ж — книга Ейбона.

185

Імовірно, давній тибетський манускрипт, що ліг в основу «Таємної доктрини» Блаватської.

186

Багатогранник із гранями у формі дельтоїда — чотирикутника, в якого суміжні сторони мають однакову довжину. Приклад дельтоїда — загальновідома форма простого повітряного змія.

187

Вигадана магічна мова. Вперше згадується в оповіданні Артура Мекена «Білі люди», 1899, надалі з’являється у творах багатьох інших авторів.

188

Мінойська цивілізація існувала у бронзову добу на острові Крит (3000–1000 років до н. е.).

189

Планета, населена розумною расою, обертається навколо п’яти сонць неподалік від Денеба. Вперше з’являється в оповіданні «Крізь браму Срібного Ключа» Лавкрафта і Гофмана Прайса.

190

Планета з подвійної зоряної системи у туманності Андромеди.

191

Дійова особа оповідання Едгара По «Падіння дому Ашерів».

Content

Говард Філіпс Лавкрафт. Повне зібрання прозових творів. Том 3

Шепіт у пітьмі

У горах божевілля

Морок над Інсмутом

Сни у відьминому домі

Потвора на порозі

Книга

Зловісний пастир

За пеленою часу

Той, Хто Чаїться у Темряві

Примітки