Томас Олде Хьовелт

ВІДЬМА

Жакові Посту,

моєму літературному шаману

Частина 1

ПРИСМЕРК #КАМЕНУВАННЯ

Розділ 1

Щойно Стів Грант повернув за ріг паркінгу позаду продуктового магазина «Маркет енд Делі» у Блек-Спрінзі, як побачив, що на Катаріну ван Вайлер наїхав старовинний голландський вуличний орган.[1] На якусь мить він вирішив, що то був оптичний обман, адже внаслідок удару жінка не впала на асфальт, а розчинилася у дерев’яних завитках, оперенні ангельських крил і хромованих органних трубах. Марті Келлер, виконуючи інструкції Люсі Еверетт, штовхав орган фаркопом на задньому ходу, потім загальмував і наїхав на Катаріну. І хоча звуку удару не було чути, так само як не було видно жодної краплини крові, вмить звідусіль позбігалися люди, керовані якимось почуттям невідкладності, як це бувало завжди, коли траплялися нещасні випадки. Щоправда, ніхто не кинув свого пакета з покупками, щоб допомогти жінці піднятися… бо ж була одна річ, яку жителі Блек-Спрінга цінували понад невідкладність. Вони завбачливо робили все, що тільки могли, аби тільки зайвий раз не втручатись у справи Катаріни.

— Не підходь близько! — закричав Марті й перепинив рукою шлях маленькій дівчинці, яка наближалася боязкими кроками, в захваті від розкішного велетенського механізму, а зовсім не жахливого випадку, що стався на її очах. Та й Стів уже зрозумів, що то був зовсім не нещасний випадок. У тіні під органом він побачив пару брудних ніг і заляпаний багнюкою поділ Катаріниної сукенки. Він поблажливо посміхнувся. Отже, то був не оптичний обман. А за дві секунди над паркінгом уже ревіли акорди маршу Радецького.

Втомлений, але задоволений собою, Стів притишив ходу. Він вже майже завершив велике коло: п’ятнадцять миль уздовж національного парку Беар-Маунтін до Форт-Монтґомері, потім угору вздовж Гудзона до військової академії Вест-Пойнт, яку місцеві називали просто Пойнт. Звідти повернув додому, до рідного лісу й пагорбів. Настрій у нього був чудовий, і не тільки тому, що біг якнайкраще допомагав розслабити тіло після довгого дня викладацької роботи у Медичному коледжі Нью-Йорка у Валгаллі. Чудовим настроєм він завдячував передусім чарівному осінньому вітерцеві, що линув з-за меж Блек-Спрінга, наповнював легені чистим повітрям, а натомість відносив на захід від міста його неприємний запах. Звісно, все це існувало тільки в уяві Стіва, адже насправді повітря у Блек-Спрінзі не мало жодних недоліків — принаймні таких, які показав би хімічний аналіз.

Музика привернула увагу кухаря з ресторану «Реберця від Рубі». Він залишив свій гриль і разом з іншими глядачами підозріло придивлявся до органа. Стів обійшов їх, витираючи рукою піт із лоба. Коли він побачив, що ідеально лакований бік інструмента насправді становив собою обертові двері й ці двері були прочинені, то вже не міг стримувати посмішку. Всередині орган був повністю порожній, аж до самої осі. Катаріна нерухомо стояла в темряві. Люсі зачинила двері й заховала її від людських очей. Вуличний орган знову перетворився на звичайний музичний інструмент. До того ж він ще й грав.

— Отже, — спитав Стів, усе ще важко дихаючи і тримаючи руки на стегнах, — Малдер і Скаллі знову наповнюють скарбницю?

Марті підійшов до нього й посміхнувся.

— Суцільний блеф. Знаєш, яка ціна цим покидькам? Кажу тобі, вони будуть заощаджувати на копійках, поки не заверещать. — Він крутнув головою у бік органа. — Стовідсоткова підробка: копія органа з Музею старої Голландії у Пікскілі. Непогана, еге ж? Під усією цією мішурою — звичайний причеп.

Стіва це вразило. Тепер, придивившись, він побачив, що, дійсно, фасад органа був мішаниною нудних порцелянових фігурок і недбало приклеєних погано пофарбованих цяцьок. Навіть труби були насправді не хромованими, а покритими поліхлорвініловим лаком із позолотою. Та й сам марш Радецького здавався недолугою ілюзією за відсутності чарівного зітхання клапанів та тьопання музичних перфокарт, притаманних старовинному інструменту.

Марті відгадав його думки і продовжив:

— Еге ж, такий собі айпод із здоровезним мікрофоном. Поставиш не той плейлист — і буде тобі хеві-метал.

— Здається, це одна з ідей Гріма, — засміявся Стів.

— Атож.

— Мені здалося, задум полягав у тому, щоб відвернути увагу від неї?

Марті знизав плечима.

— Ти ж знайомий зі стилем цього майстра.

— Його зроблено для публічних заходів, — сказала Люсі. — Коли проходять виставки або фестивалі, на яких багато Чужинців.

— Ну, щасти тобі, — Стів посміхнувся, готуючись бігти далі. — А може, заразом збереш і трохи грошей.

Він легко біг останню милю, прямуючи додому вниз по Діп-Голлоу-роуд. Музику вже не було чути, але марш Радецького продовжував звучати у нього в голові в ритмі його кроків. Що ж, зате Стів перестав думати про жінку в темряві, в череві вуличного органа.

Прийнявши душ, Стів спустився сходами і побачив Джоселін за столом у їдальні. Вона закрила ноутбук. З легкою усмішкою на вустах, в яку він закохався тридцять три роки тому і яка в неї, ймовірно, не зникне, скільки й віку, попри зморшки, яких стає дедалі більше, та мішки під очима, які вона називала «кишеньками для тих, кому за сорок», Джоселін сказала:

— Досить уваги бойфрендам. Наразі черга мого чоловіка.

Стів посміхнувся:

— І як же його звати цього разу? Рафаель?

— Авжеж. І Роджер. Я покинула Новака, — вона встала й легенько обвила руками його талію. — Як пройшов твій день?

— Він мене виснажив. П’ять годин лекцій поспіль і всього одна двадцятихвилинна перерва. Попрошу Ульманна, щоб або змінив мені розклад, або повісив акумулятор над кафедрою.

— Звучить жалісливо, — сказала дружина, цілуючи його в губи. — Хочу попередити тебе, пластун-новачок, що за нами спостерігають.

Стів відсахнувся й підняв брови.

— Бабуся, — відповіла Джоселін.

— Бабуся?

Притягнувши чоловіка ближче до себе, вона обернулася й кивнула головою собі за плече. Стів простежив за її поглядом крізь відчинені скляні двері й далі у вітальню. Дійсно, у нічим не зайнятому кутку між кушеткою й каміном — Джоселін завжди називала його своїм «лімбом»,[2] бо так і не вирішила, що ж із ним робити, — біля самої стереосистеми стояла маленька жінка, худа наче жердина, і геть нерухома. Її вигляд аж ніяк не відповідав післяполудневому прозорому золотому світлу. Темна, брудна, нічна істота… Джоселін накинула їй на голову старий рушник для посуду, й тому обличчя цієї жінки не було видно.

— Бабуся, — проказав повільно Стів і зайшовся сміхом. Він не міг стриматись, адже із цим рушником вона становила собою недоладне і смішне видовище.

Джоселін почервоніла.

— Знаєш, у мене всередині все завмирає від жаху, коли вона ось так дивиться. Так, я знаю, що вона не бачить. Але час від часу в мене виникає відчуття, що це не має жодного значення.

— І довго вона так стоїть? Адже я бачив її в місті.

— Менше ніж двадцять хвилин. Вона з’явилась якраз перед тим, як ти зайшов.

— Уяви собі, я її бачив на паркінгу біля продовольчого магазину. Вони наїхали просто на неї однією зі своїх нових іграшок, довбаним вуличним органом. Гадаю, музика їй не надто сподобалась.

Джоселін засміялася й відразу стулила губи.

— Сподіваюсь, їй сподобається Джонні Кеш, бо то його диск був у програвачі. Я лише раз пройшла повз неї до кнопки відтворення, і цього разу мені вистачило. Більше не хочеться.

— Хоробрий вчинок, мадам.

Стів запустив пальці у волосся, що спадало на шию дружини, і знову поцілував її.

Скляні двері розчинилися, і в дім увійшов Тайлер. Він ніс чималий пакет, від якого пахло китайською їжею на винос.

— Агов, це що тут у вас за фіґлі-міґлі! — сказав він. — До п’ятнадцятого березня я неповнолітній, і до цієї дати моя ніжна душа не в змозі терпіти розбещеність. А надто серед представників мого власного генофонду.

Стів підморгнув Джоселін і відповів:

— Чи стосується це так само і вас із Лорі?

— Я мушу експериментувати, — сказав Тайлер, ставлячи пакет на стіл і вислизаючи із куртки. — Експерименти притаманні моєму вікові, принаймні так твердить Вікіпедія.

— А що Вікіпедія каже про те, що маємо робити ми у нашому віці?

— Працювати. Куховарити. Давати більше кишенькових грошей.

Джоселін округлила очі й голосно розсміялася. Слідом за Тайлером крізь скляні двері прокрався Флетчер і тепер тупотів довкола обіднього столу, настороживши вуха.

— Боже, Тайлере, хапай його! — скрикнув Стів, як тільки почув гарчання бордер-коллі. Але було запізно. Флетчер помітив жінку в «лімбі» Джоселін. Він зайшовся оглушливим гавкотом, який перейшов у таке пронизливе скавчання, що в усіх трьох душа втекла у п’яти. Собака промчав кімнатою, але послизнувся на темних кахлях, бо Тайлер встиг ухопити його за ошийник. Несамовито гавкаючи і смикаючи передніми лапами в повітрі, Флетчер загальмував перед скляними дверима.

— Флетчере, лежати! — закричав Тайлер, різко смикнувши за повідець. Флетчер замовк. Нервово метляючи хвостом, він гарчав на жінку в «лімбі». Це гарчання, здавалось, доносилося в нього з самого нутра… але не змусило її хоча б трохи ворухнутись.

— О, Господи, чому ви не сказали мені, що вона тут?

— Вибач, — сказав Стів, забираючи повідець із рук Тайлера, — ми не побачили, що сюди увійшов Флетчер.

Іронічний вираз промайнув синовим обличчям.

— Нічогеньке таке в неї вбрання, — він шпурнув куртку на стілець і мовчки побіг сходами нагору. Домашні завдання він робити не збирається, завважив Стів, бо ж коли йшлося про шкільні завдання, Тайлер ніколи не поспішав. Він міг поспішати хіба що заради дівчини, з якою зустрічався, — малої красуньки-веселухи з Ньюбурга, яка, на жаль, рідко заїжджала у гості з огляду на постанову про надзвичайний стан. Або заради відеоблогу на ютьюбі, над яким він, мабуть, і працював, коли Джоселін послала його до «Імператорського вибору». В середу в неї був вихідний, і їй подобалося проводити його по-простому, навіть попри те, що вся їжа на винос із місцевого китайського ресторану була досить-таки одноманітною.

Стів відвів Флетчера, який усе ще гарчав, на заднє подвір’я і замкнув його у вольєрі. Пес спочатку кинувся на дротяну сітку, а потім почав тривожно бігати. «Припини!» — визвірився на нього Стів, мабуть, різкіше, ніж було достатньо. Собака діяв йому на нерви, хоч він і знав, що той не заспокоїться принаймні півгодини. Минуло досить багато часу відтоді, як Бабуся востаннє навідувалася до них, але, безвідносно до того, наскільки часто вона з’являлася, Флетчер завжди різко реагував на її присутність.

Стів повернувся в дім і заходився допомагати дружині накривати на стіл. Він якраз розгортав паперові судочки з куркою «чау мейн» і «тофу генерала Цо», коли двері на кухню знову відчинилися. Всередину влетіли й покотилися підлогою чоботи для їзди верхи, що належали Метту. Флетчер гавкав без упину. «Господи, Флетчере! — почувся крик молодшого сина. — Що це з тобою сталося?»

Метт увійшов до їдальні в капелюсі набакир, тримаючи в руках зібгані бриджі. «Китайські страви! Апетитно, — сказав він, мимохідь обіймаючи батьків. — Зараз спущуся!» І, так само, як раніше Тайлер, він бігцем піднявся нагору.

У цей час доби їдальня була для Стіва епіцентром життя усієї сім’ї Грантів, місцем, де окремі заняття й інтереси кожного з її членів зіштовхувалися, ніби тектонічні плити, й завмирали. І справа була не тільки в тому, що вони шанували традицію їсти разом, як тільки з’являлась така можливість. Сама ця кімната була надійним місцем у домі, оточеному дерев’яними шпалами, з розкішним видом на стайню й загорожу для коней у глибині двору, за яким відразу круто дерлася вгору дика природа Западини Філософа.

Коли Стів розкладав по тарілках локшину з сезамом, до їдальні увійшов Тайлер зі спортивною відеокамерою марки «ГоуПро». Це був подарунок йому на сімнадцятиріччя. На камері горів червоний індикатор запису.

— Вимкни оцю штуку, — твердим голосом промовив Стів, — ти знаєш правила. Не можна знімати, коли Бабуся тут.

— Я її не знімаю, — відповів Тайлер, висовуючи стілець з-під протилежного кінця столу. — Поглянь, звідси її навіть у кадр не впіймаєш. І ти ж знаєш, що вона майже не рухається, коли з’являється у будинку, — він невинно посміхнувся до тата й перемкнув тембр голосу на той, яким зазвичай озвучував ролики в ютьюбі: «Настав час запитань для мого неважливого статистичного репортажу, мій достойний прабатьку».

— Тайлере! — застережливо крикнула Джоселін.

— Вибач, найдостойніша прародителько.

Джоселін подивилась на нього з лагідною рішучістю.

— Видали це, — сказала вона, — і забери камеру подалі від мого обличчя, бо в мене жахливий вигляд.

— А як же свобода ЗМІ? — посміхнувся Тайлер.

— А недоторканність приватного життя? — відбила удар Джоселін.

— Тоді скасовуються домашні обов’язки.

— Що ж, урізаються й кишенькові гроші.

Тайлер повернув камеру до себе і надав своєму обличчю вираз, сповнений муки.

— Отаке казна-що увесь час. Шановні друзі, я вже говорив це і знову повторюю: я живу в сім’ї, де панує диктаторський режим. Старше покоління становить серйозну загрозу свободі слова.

— Тако рек Месія, — докинув Стів, розкладаючи по тарілках «генерала Цо». Він знав, що Тайлер однаково виріже більшу частину відзнятого матеріалу. Тайлер робив дотепні кліпи із власних висловлювань, нісенітниць, вуличних записів, на які накладав популярну попсу та ефекти швидкого руху. Йому це добре вдавалося, і результати вражали. Коли Стів останнього разу дивився канал сина на ютьюбі під назвою «ТайлерФлоу95», він мав 340 підписників і понад 270 тисяч переглядів. Тайлер навіть заробив трохи кишенькових грошей на рекламі, хоча й визнавав, що то геть замало.

— Що ти хотів запитати? — поцікавився Стів, і камера вмить повернулася до нього.

— Якби ти мусив приректи когось на смерть, кого б ти обрав: власну дитину чи жителів цілого села в Судані?

— Яке недоречне запитання!

— Власну дитину, — втрутилася Джоселін.

— Отакої! — звереснув Тайлер із чималим драматизмом. У вольєрі Флетчер насторожив вуха і знову зайшовся несамовитим гавкотом. — Ви це чули? Моя найрідніша мати без краплини жалю жертвує моїм життям задля якогось неіснуючого африканського села! Що це: вираз її співчуття до країн третього світу, або ж ознака розладу в нашій сім’ї?

— І те, й інше, дорогенький, — відповіла Джоселін і покликала, повернувшись у напрямку сходів: — Метте! Ми їмо!

— Я серйозно, тату. Уяви, що перед тобою дві кнопки. Натиснеш одну — помре твоя рідна дитина, тобто я. А натиснеш іншу — помре ціле село в Судані. А якщо не зробиш вибору протягом десяти секунд, вони обидві увімкнуться автоматично. Кого ти врятуєш?

— Абсурдна ситуація, — відповів Стів. — Хіба хтось може примусити мене зробити такий вибір?

— Зроби мені ласку.

— Та якби й так, правильної відповіді не існує. Якщо я врятую тебе, ти звинуватиш мене в тому, що я прирік на загибель ціле село.

— Але ж в іншому разі помремо всі ми, — наполягав Тайлер.

— Звісно, я дам загинути селу, а не тобі. Як я можу пожертвувати власним сином?

— Правда? — Тайлер аж присвиснув у захваті. — Навіть якщо у цьому селі повно дітей-солдатів, вкрай виснажених від недоїдання, в них роздуті животики і мухи дзижчать навколо їхніх очей, а ще там повно бідних матерів — жертв насильства, хворих на СНІД?

— Навіть і так. Ті матері зробили б так само для своїх дітей. Де ж Метт? Я зголоднів.

— А якби ти обирав між моєю смертю і смертю всіх суданців?

— Тайлере, такі питання не можна ставити, — втрутилась Джоселін, але її голос звучав не надто переконливо. Вона чудово знала, що, коли вже суперечка її чоловіка та старшого сина набрала обертів, втручання навряд чи матиме шанси на успіх, як, втім, і будь-яке втручання на ширшій політичні арені.

— Отже, татку?

— Тоді Судан, — сказав Стів. — А про що взагалі цей репортаж? Про нашу допомогу Африці?

— Про чесність, — відповів Тайлер. — Той, хто каже, що врятує Судан, бреше. А той, хто не хоче відповідати, лише виявляє політкоректність. Ми поставили це запитання кожному із викладачів. Тільки пані Редфірн, викладачка філософії, відповіла чесно. Та ще ти. — Він почув тупотіння молодшого брата, що спускався сходами, й гукнув до нього:

— Якби тобі, Метте, довелося когось відправити на смерть, кого б ти обрав — увесь Судан чи наших батьків?

— Судан, — почулася миттєва відповідь. Тайлер, перебуваючи поза межами кадру, кивнув у напрямку вітальні й провів пальцем по губах, ніби застібав «змійку». Стів кинув невпевнений погляд на Джоселін, але побачив, як вона кусає губу і зрозумів, що дружина бажає підіграти синові. За мить відчинилися двері й увійшов Метт, єдиним одягом якого був рушник, обернений навколо стану, — очевидно, він щойно вийшов із душової.

— Кльово, ти мені тільки-но додав тисячу переглядів, — сказав Тайлер. Метт зробив на камеру смішну гримасу, виляючи стегнами вперед і назад.

— Тайлере, йому лише тринадцять, — спинила старшого сина Джоселін.

— А я серйозно. Отой кліп, де Лоуренс, Бурак і я співаємо голі по пояс під фонограму «Пуссікет Доллз», він отримав понад 35 тисяч переглядів.

— То була майже порнуха, — відгукнувся Метт, підтягуючи собі стільця, і всівся спиною до вітальні та жінки у «лімбі». Стів і Тайлер обмінялися жартівливими поглядами.

— Ти не міг би хоч щось вдягнути, коли сідаєш за стіл? — зітхаючи, запитала Джоселін.

— Та ви ж самі хотіли, щоб я спустився й поїв! А мій одяг смердить, як кінь, і я навіть у душі не був. До речі, мамо, мені сподобався твій альбом.

— Який?

— У Фейсбуці, — набивши повний рот локшини, він відштовхнувся від краю столу й захитався на задніх ніжках стільця. — Мамусю, ти така крута.

— Я бачила це, любий. Постав стільця на чотири ніжки, інакше знову впадеш.

Проігнорувавши попередження, Метт переключив увагу на об’єктив Тайлерової камери:

— Можемо побитись об заклад, що ти навіть не хочеш знати, що я про це думаю.

— Дійсно, не хочу, братику, бо ти смердиш, як кінь. Краще б ти прийняв душ.

— Це запах поту, а не коня, — зауважив Метт, нітрохи не засмутившись. — Гадаю, твоє запитання надто легке. Набагато цікавіше запитати: а от якби тобі довелося послати когось на смерть, хто б то був: твоя дитина чи всі жителів Блек-Спрінга?

Флетчер знову загарчав низьким голосом. Стів виглянув на заднє подвір’я й побачив, як собака схилив голову низько до землі за дротяною сіткою й оскалив зуби, як дика тварина.

— Господи, що сталося з цим собакою, — запитав Метт, — окрім того, що він повністю схибнувся?

— А чи не з’явилася тут поблизу Бабуся? — невинно запитав Стів.

Джоселін опустила плечі й оглянула кімнату:

— Я її взагалі сьогодні не бачила.

З удаваною поспішністю вона поглянула через заднє подвір’я на розколотий червоний дуб наприкінці їхньої ділянки, де стежка вела угору. На стовбурі дуба висіли три камери спостереження, які вдивлялися у різні кутки Западини Філософа.

— Бабуся тут не з’явиться, — Метт посміхнувся з повним ротом, — бо як на це відреагують Тайлерові підписники?

Мати Джоселін багато років страждала на хворобу Альцгеймера і померла від інфекційного захворювання легенів півтора року тому, мати ж Стіва пішла з життя взагалі ще вісім років тому. В ютьюбі те навряд чи знали, але Меттові однаково було смішно.

Стів повернувся до старшого сина і сказав із непритаманною йому суворістю:

— Тайлере, ти це виріжеш, правда?

— Авжеж, тату, — він перемкнув тембр на канал «ТайлерФлоу95». — Що ж, перенесемо фокус уваги на рідну місцевість. Якби ти мав послати когось на смерть, о падре міо, кого ти обрав би: власну дитину чи решту жителів міста?

— В тому числі дружину і мого другого сина? — запитав Стів.

— Саме так, тату, — відповів Метт із поблажливою посмішкою. — Кого б ти врятував: Тайлера чи мене?

— Метью! — крикнула Джоселін. — Годі вже з цим!

— Я б врятував вас обох, — урочисто проголосив Стів.

— Оце й є політична коректність, тату, — посміхнувся Тайлер.

У цю мить Метт відхилився надто далеко, балансуючи на ніжках свого стільця. Намагаючись втримати рівновагу, він несамовито змахнув руками, аж червоний соус вихлюпнувся з ложки, але стілець все ж, із тріском упав назад, і Метт покотився на підлогу. Джоселін підстрибнула, злякавши Тайлера, в якого камера вислизнула з рук і ляпнулась у тарілку з куркою «чау мейн». Стів побачив, як Метт із дитячою гнучкістю виставив під час падіння лікоть однієї руки і почав істерично сміятись, лежачи на спині й намагаючись другою рукою втримати рушника на поясі.

— Братусик випав за борт, — проверещав Тайлер і спрямував донизу камеру, струшуючи з неї «чау мейн», щоб зробити гарну світлину.

Але раптом Метт затрусився, ніби від удару струмом. На його обличчі з’явилась гримаса жаху, він ударився підборіддям об ніжку стола і голосно скрикнув.

По-перше, ніхто вже не побачить кадри того моменту, відзняті Тайлеровою відеокамерою. Прикро, адже, якби хтось їх проаналізував, то став би свідком дуже дивних, навіть тривожних подій — і то якщо говорити делікатно. Кадри — гранично чіткі, й вони не брешуть. «ГоуПро» — камера невелика, але й вона відображає реальність із дивною чіткістю у шістдесят кадрів за секунду. Нею можна було знімати фантастичні кліпи, наприклад, коли Тайлер спускався на гірському велосипеді з гори Нещастя або коли він із друзями плавав під водою в озері Пополопен, попри те, що вода була каламутною.

На кадрах видно, як Джоселін і Стів розгублено витріщилися на щось у вітальні, ніби не помічаючи молодшого сина. У середині кадру — пляма з локшини, застиглої в яєчному жовтку. Камера смикається в інший бік. Метт уже не лежить на підлозі, його тіло спазматично скручується, він розпростується, а потім знову згинається і б’ється об стіл. Дивом йому вдається утримувати рушник навколо пояса. На якусь мить, здається, ми потрапили на хитку корабельну палубу, бо все навколо розгойдується, ніби ціла їдальня розпадається на шматки. Потому горизонт знову вирівнюється, і, попри те, що пляма з локшини приховує переважну частину зображення, видно кістляву жінку, яка прямує крізь вітальню до скляних дверей, що ведуть до їдальні. Досі вона нерухомо стояла у «лімбі», але раптом з’явилася саме тут, ніби їй стало шкода Метта, який впав разом зі стільцем. Рушник для посуду сповз з її обличчя, і на якусь частку секунди — можливо, це видовище зайняло лише пару кадрів — можна побачити, що в неї зашиті очі й рот. Усе відбувається настільки швидкою, що завершується до того, як мозку вдається що-небудь збагнути. Проте подібні образи зазвичай достатньо тривалі, щоб міцно врізатись у наш мозок і не лише викинути нас із зони комфорту, а й повністю її зруйнувати.

А потім Стів рвонув із місця й зачинив скляні двері до вітальні. За напівпрозорим вітражним склом видно, як кістлява жінка застигла на місці. Чути навіть легку вібрацію скла, коли вона зіштовхнулася з дверною панеллю.

Гарний настрій Стіва щез без сліду.

— Вимкни камеру, — каже він. — Просто зараз.

Він украй серйозний. І хоча його обличчя не потрапляє до камери, бо видно лише його футболку, джинси та палець руки, що тицяє в об’єктив, можна уявити собі, який у нього вираз. А потім зображення стає чорним.

— Вона підійшла впритул до мене! — кричав Метт. — Раніше вона ніколи цього не робила! — Він ще стояв поряд зі стільцем, що лежав на підлозі, й тримав рушника на поясі, щоб той не звалився.

Тайлер почав сміятися. «Мабуть, від емоційної розради», — подумав Стів.

— Може, це вона спалахнула до тебе пристрастю?

— Яка гидота! Ти що, знущаєшся з мене? Вона ж старезна!

Джоселін теж зареготала. Вона з’їла ложку локшини, але не помітила, що перед тим вилила на неї забагато гострого соусу. З її очей покотилися сльози.

— Вибач, любий, ми хотіли тебе трохи розворушити, та натомість, здається, ти розворушив її. Дивно, що вона підійшла до тебе. Вона цього ніколи не робила.

— Як довго вона тут стояла? — роздратовано запитав Метт.

— Увесь час, — засміявся Тайлер.

— Вона ж побачила мене голим!

Тайлер подивився на нього з сумішшю глибокого здивування й огиди, що межувала із симпатією, яку можуть відчувати лише старші брати до своїх тупоголових молодших братів і сестер.

— Дурню, вона ж не бачить, — сказав він, протер об’єктив камери й подивився на сліпу жінку за кольоровим склом.

— Сідай, Метте, — сказав Стів із напруженим обличчям, — вечеря холоне.

Метт неохоче підкорився.

— А ти, Тайлере, зараз же зітри оці кадри.

— Та годі тобі! Я ж не можу оце взяти й вирізати…

— Зараз же, і я дивитимусь, як ти це робиш. Ти знаєш правила.

— Ми, що, у Північній Кореї?

— Не змушуй мене повторювати ще раз.

— Але ж там був такий охрінезний матеріал, — пробурмотів Тайлер, щоправда, без особливої надії. Він розумів, що наразі сперечатись із батьком не варто. І він таки знав правила. Неохоче повернув екран так, щоб Стів його бачив, обрав відеофайл, натиснув «ВИДАЛИТИ», потім «ОК».

— Молодець.

— Тайлере, повідом про неї в додаток, будь ласка, — попросила Джоселін. — Я хотіла зробити це раніше, але ж ти знаєш: я тим пристроям не можу дати ради.

Стів повільно, зробивши коло, пройшов по коридору до вітальні. Жінка не зрушила з місця. Вона стояла навпроти скляних дверей, її обличчя було притиснуте до скла, ніби хтось, моторошно пожартувавши, поставив її тут, ніби який торшер чи кімнатну рослину. Її брудне пряме волосся нерухомо звисало з-під хустки. Якщо вона і знала, що в кімнаті є хтось іще, то ніяк на це не реагувала. Стів підійшов ближче, намагаючись не зупиняти погляд на цій жінці й стежачи за нею лише краєм ока. Краще було не дивитися на неї аж так зблизька. Проте він чув її запах — сморід тління, бруду, хвороб і худоби на вулицях. Вона злегка похитувалась, так що ковані залізні кайдани, які щільно приковували її руки до висохлого тіла, сумовито брязкали об лакований одвірок.

«О сімнадцятій двадцять чотири камери востаннє зафіксували її за магазином «Маркет енд Делі», — долинав до Стіва приглушений голос Тайлера з сусідньої кімнати. Водночас він чув, що жінка щось говорить пошепки. Стів знав, що той, хто хотів залишитися живим, не повинен був дослуховуватися до її шепоту, отже, зосередився на голосі сина та на музиці Джонні Кеша. «Четверо людей повідомили, що бачили її, але далі жодних новин. Щось про вуличний орган. Тату… з тобою все гаразд?»

Серце Стіва калатало, однак він опустився на коліна поблизу жінки з зашитими очима й підняв рушник для посуду. Потім випростався. Ліктем випадково зачепив ланцюг, і жінка повернула до нього спотворене обличчя. Стів накинув рушника їй на голову й незграбно втік до їдальні. Його чолом струменів піт. Несамовитий, стривожений гавкіт Флетчера долинав із подвір’я.

— Рушник — то гарна ідея, — сказав він Джоселін.

Родинна вечеря тривала. Весь цей час жінка з зашитими очима нерухомо стояла за вітражним склом.

Ніби підслуховувала.

По закінченні вечері Тайлер завантажив посудомийку, а Стів витер зі столу.

— Покажи мені повідомлення, яке ти їм відіслав.

На екрані айфона, що його тримав Тайлер, був відкритий журнал месенджера «ВІДЬМАпп». Останній запис у ньому був таким:

Середа 09.19.12, 19.03, 16 хв. тому ТайлерГрант@др$ 41.22890 N, 73.61831 W #К @ вітальня, Діп-Голлоу-роуд 188 божемій здається їй подобається мій братусик

Того вечора Стів і Джоселін лежали у вітальні на дивані замість звичного місця на кушетці на протилежному боці кімнати й дивилися «Пізнє шоу» на каналі CBS. Метт вже був у ліжку, а Тайлер працював нагорі на своєму ноутбуку. Бліді відблиски від телеекрана миготіли на металевих кайданах на тілі сліпої жінки, принаймні, там, де не було іржі. Під рушником було ледь помітно, як смикалася мертва плоть біля вільного краєчка губів. Як натягувалися криві чорні шви, що щільно стягували її рот, окрім одного в куточку, який стирчав назовні, ніби зігнутий шматок дроту. Джоселін позіхнула і зручніше вмостилася поряд зі Стівом. Він подумав, що дружина невдовзі засне.

Коли вони за півгодини пішли нагору, сліпа жінка ще стояла, ніби нічна потвора, що воскресла в пітьмі.

Розділ 2

Роберт Грім у розпачі дивився на екран. Вантажники витягали з фургона запаковані у пластик і брезент меблі й несли їх до будинку на вулиці Аппер-Резервуар-роуд, виконуючи вказівки стервозної мажорки без клепки в голові. Це було зображення з камери D19-063 на ділянці покійної пані Барфвелл, але, щоб це зрозуміти, йому не був потрібний номер. Картинка займала більшу частину західної стіни у центрі управління Відьмоконтролю, так само як і більшу частину його тривожного нічного сну. Він заплющив очі й, напруживши силу волі, викликав в уяві нову, піднесену картинку. Роберт Грім побачив колючий дріт.

«Систему апартеїду недооцінено», — подумав Грім. Він аж ніяк не був прихильником расової сегрегації у Південній Африці чи жорстких правил пурди,[3] що відділяють жінок від чоловіків у Саудівській Аравії. Але частина його єства, революційна і водночас загрозливо альтруїстична, поділяла світ на людей із Блек-Спрінга та людей з-за меж Блек-Спрінга. І бажано, щоб між ними було вдосталь міцного колючого дроту. Якщо можна, з напругою трохи менше, ніж десять тисяч вольт. Голова ради Колтон Метерс засуджував такі погляди і, відповідно до вимог Пойнту, закликав до контрольованої інтеграції. Адже без нових людей Блек-Спрінг або вимре, або перетвориться на громаду виродженців, на тлі якої Емішвіль у Пенсильванії здаватиметься Меккою для хіпі. Проте експансіонізм Колтона Метерса не йшов у порівняння з достобіса довгою, майже трьохсотрічною політикою приховування, яка полегшувала усім життя. В уяві Роберта Гріма его Метерса малювалося у вигляді велетенської, роздутої голови. Він її ненавидів.

Грім зітхнув і проїхав у кріслі на коліщатах уздовж столу. Він хотів поглянути на таблиці, статистику та результати вимірювань на екрані Воррена Кастільо, який пив каву та читав «Волл-стріт Джорнал», закинувши ноги на стіл.

— Невротична поведінка, — сказав Воррен, не підводячи очей.

Грім стиснув руки аж до судоми. Знову поглянув на фургон.

Минулого місяця усе ще було чудово. Ріелтор узяв із собою цю пару багатіїв, щоб показати їм будинок, а Грім підготувався до операції аж до останньої дрібниці. Він назвав її «Операцією Барфвелл» на честь попередньої літньої мешканки цього будинку. Операція складалась із тимчасового паркану просто за ділянкою, повної піску вантажівки, кількох бетонних плит, величезної таблички від підрядника, на якій було написано: НІЧНИЙ КЛУБ І БАЗАР ПОПОЛОПЕН, ВІДКРИТТЯ У СЕРЕДИНІ 2015 РОКУ, а також прихованих концертних динаміків із сабвуферами. Останні відтворювали звуки з розділу «Нью-ейдж і медитація» на Айтьюнсі, що нагадували звуки палебійної установки. Як тільки у камерах спостереження з’явилася машина ріелтора, що наближалася до міста дорогою номер 293, Грім подав сигнал увімкнути саундтрек. І дійсно, того бахкання важко було не почути. До нього додався грюкіт перфоратора, яким кахляр Буч Геллер довбав бетонні плити. Все це разом справляло враження будівництва замку в повітрі.

Їх звали Делароса, і були вони із Нью-Йорка. За відомостями, які Грім отримав із Пойнту, чоловік переміг на виборах до міської ради Ньюбурга, а дружина була радником із комунікації та спадкоємицею статків у сфері чоловічого одягу. Мабуть, вони вже з запалом розповіли приятелям з Верхнього Іст-Сайда про плани відкрити для себе життя у селі, з космічною швидкістю наплодити дітей і через шість років повернутися до міста.

Але тут вони застрягнуть, як мухи. Як тільки вони поселяться у Блек-Спрінзі, дороги назад їм не буде.

Тому було вкрай важливо запобігти їхньому приїзду до Блек-Спрінга.

Ефективність фальшивого будмайданчика не викликала сумнівів, але для страховки Грім поставив на Аппер-Резервуар-роуд трьох місцевих пацанів. У Блек-Спрінзі завжди можна було знайти підлітків, охочих трохи попрацювати за сигарети або пиво. Цього разу їх звали Джастін Вокер, Бурак Шеєр та Джейдон Холст, син м’ясника. Не встигла Беммі Делароса вийти з машини, як ріелтор зрозумів, що його комісійні розчиняються у повітрі, як дим. Під грюкіт гідравлічного молота палебійної установки місцеві хлопчаки заявили, що, на їхню думку, пані підробляє на вулиці «у нічну зміну», та запросили її приєднатися до групової мастурбації.

Тим все мало й завершитися. Вкладаючись спати тієї ночі, Грім задоволено відзначив власну винахідливість і швидко заснув. Коли ж він прокинувся, то згадав, що йому снилася Беммі Делароса, але уві сні в неї була горбата спина. На горбі був рот, що намагався відкритися та закричати, але не міг, бо був наглухо скріплений колючим дротом.

— Підготуйтеся до найгіршого, — сказала Клер Хеммер Грімові наступного ранку, коли той увійшов до центру управління. Вона тримала в руках аркуш паперу. — У це ви навіть не повірите.

Грім ні до чого не готувався. Він просто прочитав повідомлення. Колтон Метерс був розлючений. Він звинуватив Відьмоконтроль у серйозному прорахунку. Ріелтор почав цікавитися табличкою з написом: «НІЧНИЙ КЛУБ І БАЗАР ПОПОЛОПЕН, ВІДКРИТТЯ У СЕРЕДИНІ 2015 РОКУ». Грім проклинав небіжчицю пані Барфвелл, бо це її найближчий родич найняв агента з нерухомості з Ньюбурга замість компанії «Донна Росс, нерухомість рідного міста» з Блек-Спрінга. Останній Грім платив, щоб вони не приваблювали людей, а, навпаки, відлякували їх. «Так чи інакше, ви тут маєте справу з Чужинцями, — писав Метерс. — І ще раз: ви виявляєте надмірну креативність у виконанні своїх обов’язків. І як тепер, заради всіх святих, мені вибратися з цієї божевільні?»

Але то були проблеми голови ради. Гріма непокоїло те, що Делароси закохалися у нерухомість і запропонували непогану ціну. Грім негайно зробив контрпропозицію під фейковим іменем. Делароси підвищили ставки. Грім також. У подібних речах головне було змусити покупців втратити інтерес, адже «бульбашка» на ринку нерухомості не оминула й Блек-Спрінг.

За тиждень Воррен Кастільо викликав його з центру управління під час ланчу, якраз коли Грім збирався відкусити сандвіч із бараниною з м’ясної крамнички Гризельди. У місті помітили білий мерседес сімейства Делароса. Клер уже їхала туди. Ризик викриття з боку Чужинців, що означало тривогу червоного рівня, був мінімальним, та й у Воррена двоє людей вже було піднято по тривозі. Грім біг угору так швидко, як міг, розлючений через недоїдений сандвіч. Він геть засапався, коли, нарешті, наштовхнувся на Клер біля Меморіального пішохідного мосту на Аппер-Резервуар-роуд.

— Повторіть іще раз, що ви вимагаєте? — запитав житель Нью-Йорка, не повіривши своїм вухам, коли вони оточили його самого та його неприродно засмаглу дружину на підході до будиночка пані Барфвелл. Делароси прибули без ріелтора, мабуть, щоб укотре переконатись у тому, що будинок і його околиці дійсно неймовірні.

— Я вимагаю від вас припинити процес купівлі цього дому, — повторив Грім. — Припинити робити цінові пропозиції щодо цієї чи будь-якої іншої нерухомості у Блек-Спрінзі. Місто готове компенсувати вам незручності, які в цьому разі виникнуть, і заплатити п’ять тисяч доларів, якщо ви купите будь-яку ділянку в будь-якому місці, окрім Блек-Спрінга.

Делароси дивилися на двох працівників Відьмоконтролю зі щирою недовірою. Було спекотно, й навіть у тіні лісу Чорної скелі Грім відчув, як краплина поту скотилась із лисіючої скроні. Лисина певним чином виділяла його з-поміж інших чоловіків, подумав він. Лиса голова надихає яппі та жінок. Хоча Роберту Гріму було далеко за п’ятдесят, завдяки чималому зросту, роговим окулярам та елегантній краватці він змушував людей нервувати. Так само і Клер Хеммер була загрозливо вродливою, якщо не брати до уваги доволі високого чола, яке їй не варто було занадто увиразнювати.

Дорогою до будинку вони обговорили шляхи вирішення проблеми. На думку Клер, що віддавала перевагу емоційним підходам, краще було б розповісти якусь дівчачу байку про родинні зв’язки та спогади дитинства. Але Грім був переконаний у тому, що з такими поведеними на кар’єрі недоумками краще за все рубати з плеча, і він її не послухався. А все через її лоб. Він його відволікав. Чомусь жінка з надмірно високим чолом не викликала довіри, а надто якщо вона його ще й увиразнювала.

— Але ж… чому? — спитав пан Делароса, коли, нарешті, зміг заговорити.

— В нас є свої причини, — нетерпляче відповів Грім. — У ваших же інтересах негайно забиратися звідси й забути про все це. Деталі угоди ми можемо викласти у контракті…

— А до речі, що за владу ви тут представляєте?

— Яка різниця? Я вимагаю від вас відмовитися від угоди, і ви отримаєте за це п’ять тисяч доларів. Деякі речі не можна купити за гроші. А з інших питань ми до ваших послуг.

Делароса поглянув на Гріма так, ніби той зібрався публічно повісити його дружину на міській шибениці.

— Ви маєте мене за божевільного? — скипів він. — Ви що, не розумієте, з ким маєте справу?

Грім, заплющив очі й перейшов на оборону.

— Подумайте про гроші, — сам він у цей час думав про ціанистий калій. — І сприйміть це як ділову пропозицію.

— А я не бажаю, щоб мені давав хабара якийсь перший-ліпший провінційний контролер! Нам із дружиною подобається цей будинок, і завтра ми підписуємо угоду. І ви ще маєте бути мені вдячні, що я не висуваю проти вас обвинувачень.

— Послухайте, у пані Барфвелл щоосені протікав дах. Минулого року вода завдала істотної шкоди підлозі. Оцей будинок, — сказав Грім, простягаючи обидві руки, — суцільне лайно. У Гайленд-Фолзі є чудові будинки з тією самою сільською романтикою, але просто на березі Гудзона, та й ціни там нижчі.

— Якщо ви гадаєте, що зможете здихатися мене за п’ять тисяч доларів, то помиляєтесь, — відрізав Делароса. Але щось раптом спало йому на думку: — А ви часом не ті клоуни з Нічного базару? Якого біса ви це робите?

Грім відкрив рота, щоб відповісти, але Клер його випередила.

— Нам не подобаєтесь ви, — гарикнула вона. Клер ненавиділа свою роль, але, як завжди, ідеально її грала. — Ми терпіти не можемо таких міських дженджиків, як ви. Вони тут тільки повітря забруднюють.

— Здоровий виродженський гумор, — додав Грім із довірливою інтонацією. Він знав, що вони цю суперечку програли.

Беммі Делароса втупилася в нього, нічого не розуміючи, а потім повернулася до чоловіка й запитала:

— Любий, я щось не втямлю, що вони таке торочать? — Роберт Грім уявив собі, як її мозок засмажується до хрумкої скоринки, ніби в солярії, й запікається на внутрішньому боці її черепа.

— Все гаразд, люба, — сказав Делароса, притискаючи її до себе. — Забирайтеся геть звідси, поки я не викликав поліцію!

— Ви про це ще пошкодуєте, — відповіла Клер, але Грім потягнув її назад.

— Не треба, Клер, це вже не має сенсу.

Того вечора він зателефонував Деларосі на мобілку і благав його відмовитися від угоди. Коли той запитав його, чому він так клопочеться, Грім відповів, що Блек-Спрінг страждає від трьохсотрічного прокляття, яке так само зачепить і їх, якщо вони все-таки вирішать оселитися у містечку. І що вони будуть приречені залишатися тут до кінця життя, бо у Блек-Спрінзі живе зла відьма. На цих словах Делароса відключився.

— Чорти б тебе забрали! — гарикнув Грім, дивлячись на вантажників. Він швиргонув ручку в великий екран, і двадцять моніторів навколо нього переключилися на панораму під новими кутами, показуючи людей, що вешталися містом. — Я ж тобі, тварюко, охрінезну послугу зробив!

— Заспокойся, — сказав Воррен. Він згорнув газету і поклав її на стіл. — Ми зробили все, що змогли. Можливо, він дійсно довбаний інтелектуал і мудацюга, але принаймні тепер він наш довбаний інтелектуал і мудацюга. А вона на вигляд нічого, соковита крихітка.

— Свиня вона, — докинула Клер.

Грім тицьнув пальцем в екран.

— Вони там, у раді, руки потирають, але коли ці люди піднімуть бісів вереск, хто буде розбиратися з усією веремією?

— Ми, — відповів Воррен, — і ми це вміємо. Хлопче, випусти пару. Задовольнись тим, що ми можемо побитись об заклад на щось новеньке. Ставлю п’ятдесят баксів на те, що вони її зустрінуть удома.

— П’ятдесят баксів? — Клер була шокована. — Ти що, глузд за розум завернув? За статистикою, вона ніколи вперше не з’являється вдома.

— Я це відчуваю кінчиками пальців, крихітко, — відповів Воррен і почав барабанити по стільниці. — На її місці я б з’явився й зацінив нове м’ясо, розумієш, про що кажу? — Він запитально підняв брови. — Хто зі мною?

— П’ятдесят доларів на те, що вони побачать її на вулиці, — згодилася Клер.

— На камерах спостереження, — втрутився Марті Келлер, аналітик даних відкритого доступу, із протилежного боку центру управління. — А ще я піднімаю ставки до сімдесяти п’яти.

Решта людей витріщилися на нього, як на божевільного.

— Ніхто ніколи тих речей не бачить, якщо не знає наперед, що вони там є, — відреагував Воррен.

— А він — побачить, — Марті кивком показав на монітор, — він саме такий. Як тільки вони бачать камери, відразу ж питають. Сімдесят п’ять.

— Я у грі, — швидко відповіла Клер.

— І я, — відгукнувся Воррен. — А ще з мене перша випивка.

Марті поплескав по плечу Люсі Еверетт, яка, сидячи у кріслі позаду нього, прослуховувала телефонні дзвінки. Вона зняла навушники.

— Що ти сказав?

— Ти робиш ставки? Сімдесят п’ять баксів.

— Авжеж. Зустріч удома.

— Навіть не думай! То моя ставка! — проревів Воррен.

— Тоді ти маєш поділитися виграшем із Ворреном, — сказав Марті. Люсі повернулася й послала Воррену повітряний поцілунок. Воррен відмахнувся й гепнувся у крісло.

— А ти, Роберте? Робиш ставку? — запитала Клер.

Грім зітхнув.

— Ви, колеги, огидніші, ніж я гадав. Гаразд, вони почують про неї в місті. Завжди знайдеться хтось, хто не вміє тримати язика на прив’язі.

Марті записав ставки борд-маркером на дошці.

— Залишилися Ліз і Ерік. Пошлю їм обом електронні листи. Якщо вони приєднаються, наш банк становитиме… п’ятсот двадцять п’ять доларів. Для тебе, Воррене, це буде цілих двісті сімдесят п’ять.

— Двісті шістдесят два п’ятдесят, любий, — уточнила Клер.

— Помовчи, жінко-монстр, — насупився Воррен.

Роберт Грім одягнув пальто — він зібрався поласувати в місті пирогом з горіхом пекан. Його настрій було зіпсовано до кінця дня, але принаймні він міг скористатись можливістю з’їсти шматок горіхового пирога за рахунок держави. І хоча він не мав жодної формальної влади відповідно до повноважень ради, хоча був зобов’язаний щокварталу доповідати про все контактній особі у Пойнті, Грім усе ж таки був у Блек-Спрінзі виконавчою владою. Одним із його талантів була здатність вигризати різного роду доплати у Бездонної Ями, як він називав своє начальство у Пойнті. Саме звідти виплачувалася заробітна платня сімом працівникам Відьмоконтролю, а також покривалися витрати на понад чотириста камер спостереження та їхні операційні системи, фільтрувальний сервер із доступом до інтернету для цілого міста, пару дуже вдалих прийомів — із чудовим вином — після зборів ради, і нарешті, безкоштовні айфони для всіх, кого стосувалося положення про обов’язкове інформування і хто користався додатком «ВІДЬМАпп» замість номера 800. Завдяки айфонам Роберт Грім став найпопулярнішим чоловіком серед молоді Блек-Спрінга. Його можна було часто побачити у мрійливому стані, а об’єктом його мрій ставала випадкова брюнетка, зазвичай із довгими ногами, що приходила до центру управління, щоб перевірити легендарні пропорції його культового статусу серед стосів декорацій, що смерділи гниллю сімнадцятого століття.

Роберт Грім усе життя прожив одинаком.

— До речі, ми отримали електронного листа від Джона Бланчарда, — сказав Марті, коли Грім вже підійшов до дверей. — Знаєте, він овець розводить, у лісі, в Акерманс Корнер.

— Боже, знову він, — відповів Ворнер і звів очі до неба.

— Він пише, що його вівця Джекі народила мертве ягня з двома головами.

— З двома головами? — недовірливо спитав Грім. — Це ж жахіття! Такого не траплялося відтоді, як Генрієтта Руссо народила дитинча у 1991 році.

— Я аж психанув після того листа. Він там написав про якісь пророцтва та знамення, а ще про дев’яте коло невідомо чого.

— Залиш без відповіді, — порадив Воррен. — На останньому засіданні ради він сказав, що бачив дивне світло в небі, й заявив, що «невігласи та содоміти будуть покарані за їхню гординю та користолюбство». Навіжений хлоп. Йому в ранковому лісі знамення ввижаються.

Марті повернувся до Гріма:

— Я маю на увазі, чи ми повинні його зберігати? Тут є світлина у додатку. — Він клікнув, і на великому екрані з’явилося зображення бридкої м’ясистої мертвої істоти, в якої дійсно можна було легко розгледіти дві ягнячі голови. Джекі не захотіла навіть злизувати оболонку. Її зображення було розмите і перебувало наполовину за межами світлини, але можна було побачити, що вівця їсть сіно, відмовляючись дати народженій нею потворі шанс на життя.

— Ото вже виродок, — промовив Грім і відвернувся. — Гаразд, покажіть його доктору Стентону, нехай його заспиртує й помістить в архів разом з іншими екземплярами. То як, хтось іще хоче сходити на пиріг із пеканом?

Одностайне «тьху» донеслося від усіх працівників. Грім спочатку не розчув, що Клер — єдина з усіх — замість «тьху» сказала «курва». Він вже вхопився за дверну ручку, як вона повторила:

— Курва! Зачекай, Роберте. Марті, виведи ділянку Барфвелл на повний екран.

Марті забрав світлину з мертвим ягням, і на екрані знову з’явилися вантажники.

— Та ні, увімкни камеру на тій ділянці, номер D 19-як його там… 064.

Грім відчув, як кров відлила в нього від обличчя.

Камера спостереження була встановлена на ліхтарному стовпі перед ділянкою, де стояв будиночок Делароса. З неї було видно дорогу Аппер-Резервуар-роуд, яка спускалася вниз крізь узлісся Чорної скелі. Справа стояв запаркований фургон. Було видно, як робітники підхоплюють ящики і зникають унизу зображення. Далі вулиця була порожня, за винятком одного місця зліва десь за двадцять ярдів звідти. На газоні перед низьким будинком по той бік вулиці стояла жінка. Вона не звертала уваги на вантажників. Вона стояла нерухомо і, здавалося, дивилася вниз, на схил пагорба. Але Роберту Гріму не обов’язково було роздивлятися її зблизька, щоб зрозуміти, що насправді вона ні на що не дивилася. Його охопила паніка.

— Чортівня, — закричав він. Права рука ніби сама піднялася до рота й затулила його. — Чортівня, біс його зна’, як таке стається… — він підскочив до стола, і його очі забігали по екрану.

Здоровезна фура закривала жінку від очей сімейки мажорів і вантажників, але, щоб її побачити, їм досить було обійти вантажний пандус. Довбана тривога четвертого рівня у квадраті! Вони наберуть 9-11, повідомлять про вкрай змучену, виснажену від голоду жінку, занедбану на вигляд, попросять, щоб прибули швидка допомога та поліція. Або ще гірше — спробують самі допомогти. Отоді-то будуть справді тяжкі наслідки.

— Заради Бога, що вона там робить? Вона ж мала бути у родині Грантів?

— Саме так, до… — Клер зазирнула у журнал, — принаймні, до восьмої тридцять сім цього ранку, коли хлопець сповістив, що йому час іти до школи. А потім у будинку нікого не було.

— Як ця стара шкапа про них дізналася?

— Заспокойся, — сказав Воррен. — Добре, що вона хоч не стовбичить у їхній вітальні. Вона на газоні, тож ми накинемо на неї стару мотузку із простирадлами. Ви з Марті дістанетесь туди за п’ять хвилин. Я зателефоную власникові того будинку чи то їхнім сусідам і попрошу заховати її під ковдрою, доки ви не приїдете.

Грім побіг до виходу, підштовхнувши Марті у коридорі.

— Феєричний мегапрокол!

— Якщо вони її побачать, ми скажемо, що вона бере участь у фестивалі, — сказав Воррен. Він обдарував Гріма блискавичною посмішкою, яка б краще пасувала вечірці у стилі сальса з порцією мохіто, аніж ситуації, за якої можуть загинути люди. Проте він дуже прорахувався, намагаючись заспокоїти Гріма. — Місцевий люд, жартуючи, вітає новоселів. О-о-о, о-о-о, о-о-о, поглянь, яка мила невеличка витівка! Та це ж усього лише відьма!

Роберт Грім крутнувся у дверях, як дзиґа.

— Це аж ніяк не довбана казочка про Гензель і Гретель!

Розділ 3

Останній теплий день року проминув швидко. Пройшло кілька тижнів навчального року, і Стів Грант уже почав призвичаюватися до чергування занять у Медичному коледжі Нью-Йорка та роботи керівника проекту в науково-дослідному центрі. Джоселін працювала три з половиною дні на тиждень у Природничому музеї Гудзонських висот у Корнволі, а хлопці, хоча й пручалися за звичкою, та все ж почали звикати до нового шкільного року у старших класах школи «О’Ніл» у Гайленд-Фолзі. Тайлер заледве закінчив перший рік і тепер відвідував додаткові заняття з математики, щоби бути готовим до іспитів. Від цих занять у нього зростала дратівливість. Тайлер мав хист до слів, а не до чисел, і якби він закінчив цей рік, — це було велике «якби», на думку Стіва, — він волів би працювати зі словами. Наприклад, у журналістиці. Ідеалом було б навчання у Нью-Йоркському університеті, хоча тоді йому довелося б щодня їздити до мегаполіса. Жити у гуртожитку в кампусі на такій відстані від Блек-Спрінга було б надто небезпечно. Бо воно вповзе у нього повільно, майже нечутно… але наприкінці влучить у самісіньке серце, і, може, надто неочікувано, щоб бути вчасно поміченим.

Метт у темпі вальсу закінчив перший рік середніх класів і почав другий з притаманними підлітковому віку різкими перепадами настрою. Він оточив себе дівчатами зі школи та, здавалося, поділяв як їхні нескінченні пароксизми реготу, так і спалахи передменструальної злості, а за першим покликом пішов би танцювати до упаду. Джоселін висловила занепокоєння тим, що Метт може цього чи наступного року здійснити камінг-аут. І хоча Стів від самої лише цієї думки хмурив брови, в глибині душі він підозрював, що Джоселін має рацію. Ця думка його тривожила, попри те, що ані він, ані Джоселін не дотримувалися консервативних поглядів. Просто він усе ще дивився на Метта як на ласкаву та вразливу дитину, якою він і був усі попередні роки.

«Вони й справді стають дорослими, — подумав він із легким смутком. — А ми старіємо. І для нас ніхто не зробить винятку. Ми всі постаріємо… і станеться це у Блек-Спрінзі».

Від цієї думки йому стало важко на серці. Він пройшовся стежкою уздовж кінної огорожі до кінця двору. Хоча була майже одинадцята вечора, надворі було досить тепло. Погода, як наприкінці літа, у повітрі — жодного натяку на осінь, хоча по радіо на завтра передавали дощ. Перед ним у суцільній пітьмі тягнувся у височінь мовчазний ліс. Стів свистом покликав Флетчера, який ховався десь у темряві.

По той бік паркану в темряві світилася цигарка Піта Вандермеєра. Стів підняв руку, і Піт дружнім жестом приклав два пальці до скроні. Піт був соціологом кожною клітинкою свого організму, він часто засиджувався надворі аж до світанку й курив. Пару років тому він дочасно пішов на пенсію через ревматоїдний артрит, і з того часу його дружина Мері годувала сім’ю. Піт був на п’ятнадцять років старшим за Стіва, але його син Лоуренс був однолітком Тайлера, і з часом обидві сім’ї здружилися.

— Привіт, Стіве! Що, насолоджуєшся останніми теплими вечорами?

— Наскільки це можливо, — посміхнувся він.

— Тож насолоджуйся до кінця. Насувається буревій.

Стів здивовано підняв брови.

— Хіба ти не чув? — Піт видихнув хмарку диму. — У нас свіже м’ясо.

— От лайно! — вилаявся Стів. — І що це за люди?

— Пара з Нью-Йорка, доволі молоді. Він отримав роботу в Ньюбурзі. Нагадують мені вас. — Один із коней у стайні тихо заіржав. — Ото вже халепа! Легше тому, хто тут народився, як от я. Вони з цим упораються, якщо їхній шлюб достатньо міцний. У більшості виходить. Але не мені це тобі говорити.

Стів покірно посміхнувся. Ані він, ані Джоселін так само не походили звідси. Вони переїхали до свого відремонтованого гніздечка у колоніальному стилі вісімнадцять років тому. Джоселін була вагітна Тайлером, а Стів отримав посаду в рамках групової лікарської практики у Медичному коледжі Нью-Йорка. Проблеми з нерухомістю почалися, ще коли вони жили в Атланті — похмурий ріелтор, несподівані проблеми з іпотекою, — але, попри все, то було ідеальне місце для виховання дітей, зусібіч оточене лісами Гудзонської долини, звідки можна було швидко дістатися кампуса.

— Сподіваюся, заради їхнього ж блага, що і в них думка дружини матиме вагу, — сказав Стів. — Я досі щодня від усього серця дякую круглякам.

Піт відкинув голову й засміявся. Джоселін тоді працювала над здобуттям ступеня доктора філософії з геології й закохалася у кругляки, залишені льодовиками, що прорізали усю вулицю Діп-Голлоу-роуд — від їхнього будинку до центру міста. Стів ніколи не насмілювався відкрито їй у тому зізнатися, але гадав, що ці кругляки врятували їхній шлюб. Якби переселення до Блек-Спрінга відбулося лише через нього, він не був би певним, чи змогла б коли-небудь Джоселін йому це пробачити. Можливо, вона б і захотіла, але на заваді стала б її надто глибока образа на нього.

— У підсумку все владнається, — промовив Піт, — це місце ніколи не стане повністю їхнім, але Блек-Спрінг заволодіє ними, то правда. — Він швидко йому підморгнув, ніби вони були хлопчаками, що діляться таємницею. — Хай там як, а час лягати спати. Одного з наступних днів у нас буде чимало роботи.

Вони попрощалися. Стів відійшов і попрямував до межі ділянки у пошуках Флетчера. Зі стайні донеслося іржання — то був Паладій або Нуала — занепокоєне і водночас тепле фиркання. Як не дивно, попри всі обмеження, Стіву подобалося життя у Блек-Спрінзі. В цій темряві його охоплювало потужне почуття приналежності, і це почуття, подібно до величезної кількості інших аспектів людської душі, не можна було раціонально пояснити. Та все ж воно існувало. Наукове мислення Стіва не дозволяло йому вірити у щось нематеріальне, як, наприклад, у притягальну силу окремих місцевостей, а втім, усередині нього жила якась первісна, інтуїтивна істота, і вона знала, що його сусід мав рацію. Це місто дійсно володіло ним. Навіть зараз у вітерці, що повівав із пагорбів цієї літньої ночі, можна було відчути, що сама місцина належала чомусь невідомому, що було давнішим за неї.

Їхній будинок стояв на краю заповідника «Ліс Чорної скелі» біля підніжжя гори Нещастя. Ланцюг пагорбів, піднятих прадавніми льодовиками та прорізаних потоками талої води, віддавна приваблював людей, що оселялися тут. Хто б не проводив розкопки, неодмінно знаходив рештки поселень і могильників племен мунсі й могікан. Пізніше, коли голландські та британські колоністи витіснили індіанців-делаварів з цієї території, на ній запанувала дика природа, а пагорби стали місцем язичницьких ритуалів. Стів знав історію… але історики не замислювалися над поясненням впливу власне самої місцевості. А цей вплив був ірраціональним за характером і відчувався лише тоді, якщо ти жив тут… і тоді він панував над тобою.

Але ж треба визнати, оті перші роки були нелегкими.

Спочатку було заперечення, згодом прийшов гнів. Раптовий кінець запереченню настав, коли, після семи тижнів невіри і здивування, вони замовили відпочинок тривалістю в місяць у чудовому бамбуковому пляжному бунгало у Таїланді. На думку Стіва, було б непогано, якби Джоселін на певний час протягом вагітності втекла від усього того сум’яття. У середині першого тижня в Азії їх обох охопила туга, ніби якась потужна, невидима журба прийшла з Таїландської затоки, залила їх з головою й тепер гризла зсередини. В неї не було ані джерела, ані напрямку, але вона існувала й розповзалася як чорнильна пляма. Стів навідріз відмовлявся визнати будь-який зв’язок між цією депресією та попередженням міської ради про те, що обрана ними тривалість відпочинку була безглуздою й навіть небезпечною для життя. Аж поки — не пройшло ще й півтора тижні після їхнього від’їзду — він почав міркувати про те, як повіситися на простирадлах, причепивши їх до бамбукової стелі бунгало.

«Боже, як довго це я тут стою?» — запитав він самого себе, отямившись від шоку, який у нього викликало це видіння. Попри тропічну спеку, Стів відчував гусячу шкіру повсюди на руках і на спині. Він стояв із простирадлами у руках. Він не мав і гадки про те, що могло оволодіти ним, але поза виряченими очима стояла картина того, як простирадло перекриває доступ кисню до мозку, посилюючи гідростатичний тиск його спинномозкової рідини. Цей яскравий і жахливо привабливий образ відбився в його мозку. У видінні він усе ще був живий. Стів поглянув униз і побачив власні обвислі ноги, вище було море, а позаду — смерть. «Заради всього святого, що це було? — думав він, бризкаючи воду на обличчя. — Я ж хотів це зробити. Я справді хотів це зробити».

У Джоселін теж було видіння. Але не про самогубство. Вона спочатку злягалася з віслюком, а потім устромила кривий ніж собі в живіт, щоб вирізати звідти дитину.

Того ж вечора вони зібрали речі, перебронювали квитки й негайно повернулися додому. Як тільки вони дісталися Блек-Спрінга, глибока туга сповзла з них, як пелена зі сліз, і світ знову здався керованим.

Більше ніколи їм не ставало так погано, як тоді. Вони подовгу розмовляли з Робертом Грімом і невеликою групою призначених радою міста добровольців, серед яких був і Піт Вандермеєр. «Ви звикнете до цього, — сказав Піт. — Раніше я вважав Блек-Спрінг камерою для смертників, а тепер це місто здається мені невеликою стайнею із дверцятами. Час від часу дозволяється простромити пальця крізь ґрати, але тільки щоб пересвідчитися, що вас добре відгодовують».

Стів і Джоселін зрозуміли, що в запереченні правди немає сенсу. Почуття безпорадності повільно перетворилося у депресію та жевріюче почуття провини. Воно загострило напругу в їхніх відносинах, але народження дитини принесло полегшення. Коли Тайлерові було шість місяців, Стів нарешті позбувся прагнення не лише зрозуміти ситуацію, а й змінити її. Він вирішив, що його переїзд до Блек-Спрінга був проявом любові. Він знайшов сили жити далі, але на серці в нього залишилися рубці. Ані Тайлер вже не зможе стати військовим журналістом, ані Джоселін — продовжити дослідження льодовиків Гренландії. Їм подобалися важкоприступні пустелі, й аж ніяк не осадові породи Гудзонської долини. Неможливість подорожувати краяла їм серця, як ножем, як це буває, коли люди усвідомлюють, що їхні мрії нездійснені. Джоселін і Метт навчилися любити коней, а надто Метт полюбляв їзду верхи, вже п’ятий рік беручи участь у змаганнях. А в Тайлера були його камера та канал в ютьюбі. Отже, ти пристосувався, приніс жертви — заради дітей чи коханої, через хворобу чи нещасний випадок, або ж тому, що з’явилися нові мрії… А іноді тому, що цього вимагав від тебе Блек-Спрінг.

Іноді ти робив це тому, що тебе змушував Блек-Спрінг.

У лісі скрикнула сіра сова, налякавши сама себе, і знову замовкла. Стів іще раз свиснув, кличучи собаку. Поступово йому стало якось каламутно на душі. Можна було вважати це почуття марновірством або навіть нісенітницею, а втім, воно було присутнє такими ночами, коли у темряві він відчував, як ця місцина брала над ним владу. Нечасто він повертався подумки до тих перших років. Спогади були дещо розмитими, ніби талий сніг, який перетворюється на воду, якщо його стиснути в руці. Він пам’ятав, як вони сперечалися, чи морально буде народжувати дитину в такому місці. Джоселін відповіла різко й дещо уїдливо, що під час війни та голоду умови народження дітей бувають набагато гіршими.

Після того вони жили здебільшого відносно щасливо… Але почуття провини повністю не зникло.

— Флетчере, сюди! — свиснувши, покликав він. Нарешті Флетчер із тупотом вибіг із темряви і наблизився до Стіва, зробивши півколо на знак того, що він не скоїв нічого поганого. Стів замкнув стайню і пішов слідом за собакою химерно вибрукуваною доріжкою до заднього подвір’я.

У домі панував спокій. Тиша, крізь яку долинають звуки сну. Світло виднілось лише крізь відчинені двері Тайлерової спальні на другому поверсі. Син якраз виходив із ванної кімнати, коли батько піднявся на останню сходинку. Стів зайняв оборону, як у боксі, а Тайлер приготувався вправно відбивати удари. То було їхнє звичне вітання.

— Ти готовий до завтрашнього дня?

— А ми коли-небудь зможемо бути готовими?

— Філософствуєш, як завжди, — посміхнувся Стів. — Не засиджуйся допізна, добре?

— Ні, я вже лягаю. На добраніч, тату.

Та коли Стів за півгодини пішов до ванної кімнати, крізь фрамугу над дверима Тайлерової кімнати виднілося слабке світло від ноутбука. Він подумав було, чи не зробити хлопцеві зауваження, але врешті-решт вирішив дати йому спокій.

Вже зібравшись лягти спати, він підвівся з ліжка й виглянув у вікно. Джоселін не ворухнулася. Вікна їхньої кімнати виходили на задній двір, і надворі було надто темно, щоб можна було щось розгледіти. Але Стіву здалося, що десь у нічному мороці він бачить червоний вогник камери спостереження на дубі на межі їхньої ділянки. Потім він зник. Мабуть, його затулила гілка дерева. Він згадав палаючий кінчик цигарки Піта Вандермеєра. Крик сови, неспокійне кінське фиркання, а тоді світло з Тайлерової кімнати. Вони на варті, подумав він. Вони усі на варті. Чому?

Вони охороняють те, що їм належить. Думка була недоладною, але за нею прийшла інша, набагато чіткіша. Вона прослизнула до його виснаженого мозку і прошила його наскрізь мокрим холодом. Іноді ти робиш це, тому що тебе змушує Блек-Спрінг.

Він прогнав цю думку й заснув.

Розділ 4

Наступного ранку на сайті «Розплющ свої очі. Проповіді з відьомського лігвища» з’явився такий запис:

сьогодні ми це зробимо!! #круто

#мейнстрім #охрінезно #тестуємоліхтарнийстовп

Запостив: Тайлер Грант. 10.23 ранку

Зрозуміло, що у Блек-Спрінзі ніхто того поста не побачив. П’ятеро людей, яким було відомо про існування сайту «Розплющ очі» і які мали пароль від нього, мали по шістнадцять чи сімнадцять років і нізащо у світі не згодилися б зайти на цей сайт із міських серверів.

У спливаючому вікні на сайті було розміщено такий текст:

Звісно, тут є попередження, про яке ти стовідсотково гадаєш, що його не читатимеш, як оте лайно про «мені вже виповнилося 18», на яке ти, не замислюючись, клікаєш, коли дрочиш. Але наразі інша штука — цей дисклеймер ти мусиш вивчити напам'ять, краще, ніж гімн команди «О'Ніл Рейдерс» (якщо ти герой), або Геттісбурзьку промову Лінкольна (якщо ти неонігіліст). Це попередження про ЦІЛКОВИТУ ТАЄМНИЦЮ і про те, щоб ти НІКОЛИ У СВОЄМУ ДОВБАНОМУ ЖИТТІ НЕ ЗАХОДИВ НА ЦЕЙ САЙТ У БЛЕК-СПРІНЗІ, навіть з айфона чи планшета. Якщо ти все-таки спробуєш, отримаєш здоровезне повідомлення про помилку 404, але вони своїм кілоґґером можуть вистежити твою адресу. Зміст обговорюється тільки офлайн, у жодному разі не скайпом, навіть якщо десь між тобою й Відьмоконтролем стоїть корова. Для ясності: у Блек-Спрінзі діє постанова про надзвичайний стан, згідно з якою: 1) збереження або розповсюдження незаконних зображень Бабусі К. карається квитком в один кінець до Дудлтауна; 2) витік інформації вважається «серйозною загрозою міському громадському порядку», за яку з часів середньовіччя передбачено тілесне покарання («ми-не-застосовували-такого-покарання-з-1932-року», ХБЯ НЦН*). Натякаємо: ТЕ, ЧИМ МИ ЗАЙМАЄМОСЬ, Є НЕБЕЗПЕЧНИМ. Єдиний позитив життя у місті, яке кінчає від того, що промиває мозок молоді, — це те, що ви всі знаєте, як зберігати таємницю. Я довіряю вам, хлопці. Не хочу тут зайво доколупуватися, але щодня перевірятиму статистику, щоб бачити, хто звідки заходить. Кожен, хто порушить правила, без попередження отримає на сайті довічний бан ще до того, як Колтон і компанія розпочнуть шоу виродків. КІНЕЦЬ

*хотів би я на це насрати

Усе гаразд, вони дотрималися правил. «Розплющ очі», певне, став єдиним у світі партизанським рухом в інтернеті, який діє лише вдень. Усі його користувачі жили у Блек-Спрінзі й уночі мирно спали у своїх ліжках.

Але не тієї ночі. Тієї ночі вони шмигнули зі спалень, спустившись по водостічних жолобах, ніби партизани на загарбаній землі. Із собою вони взяли лопати, мотузки, чорний одяг і пару гострогубців. Не всі вони були між собою близькими друзями. Із п’яти хлопців, які вийшли з домівок тієї ночі, Тайлер назвав би справжніми друзями лише Лоуренса Вандермеєра з сусіднього будинку та Бурака Шеєра. Бо справжні друзі — не ті, з ким до третіх півнів обмінюєшся смс, а ті, кому можна розповісти про все, і про особисте зокрема. Але то мало би значення, якби, крім них, більше не було на кого покластися. Якщо вже ти народився у Блек-Спрінзі, то знав кожного змалку й остерігався дорослих, а не тих, хто разом із тобою бере участь у спільній справі.

То була перша осіння дощова ніч. Замість літнього дощика з неба сіялася справжня осіння мжичка, сонна й нескінченна. За сорок хвилин справу було завершено, але хлопці промокли до нитки. Вони взялися за руки, і Тайлер урочисто промовив:

— За науку, хлопці!

— За науку, — відлунням прозвучав голос Лоуренса.

— За науку, — хором промовили Джастін Вокер та Бурак.

Джейдон Холст стрельнув по них психоделічним поглядом і відгукнувся:

— Та пішли ви!..

Вранці хлопці з темними колами під очима від недосипання зустрілися на веранді кав’ярні «Сью’з Гайленд Дайнер» на міському майдані. Щоправда, вживання слова «майдан» на означення цього місця було явним перебільшенням. То було радше скупчення магазинів і ресторанів уздовж вулиць Лоуер Резервуар та Діп-Голлоу-роуд, що оточували Малу методистську церкву, яку всі називали Кришталевою через особливу форму її вікон, та старий цвинтар на косогорі. Дехто навіть вважав, що і слово «скупчення» було занадто виразним для опису жалюгідних забігайлівок і крамничок на перехресті. До таких скептиків належали й п’ятеро хлопців на веранді кафе Сью. Вони майже у летаргічному сні сьорбали капучино і лате, надто виснажені, щоб зайво хвилюватися з приводу подій, що наближалися.

— Хіба, дітки, ви не маєте бути у школі? — спитала Сью, принісши замовлення. Дощ ущух, але було прохолодно, до того ж Сью довелося витирати цілі калюжі води з пластикових столів і стільців.

— Ні, перші два уроки скасовано, і нас відпустили, — відповів Бурак. Решта або кивнули на знак згоди, або промовчали, заплющивши очі у блідому світлі. Бурак підробляв у Сью посудомийником, тому вони ніколи не платили за перше замовлення. А потім усі зазвичай переміщалися до м’ясної крамнички Гризельди на протилежному боці майдану. Гризельда була матір’ю Джейдона, що давало їм право на нове безкоштовне замовлення.

Бурак збрехав, але тільки наполовину. Перших два уроки було дійсно скасовано, проте зі школи їх ніхто не відпустив.

— В нас було попередження, хлопці, — сказала Сью.

— Знаю, мем, — люб’язно відповів Джейдон.

Для всіх, хто знав Джейдона Холста, така люб’язність була певною ознакою того, що невдовзі вони побачать ніби здоровезні миготливі неонові букви зі словом «СТЕРЕЖИСЬ!». Колись Тайлер сказав Лоуренсові, що, можливо, то лише завдяки Джейдонові взагалі існує слово «стережись», а також словосполучення «примусове доставляння до психлікарні» та «бомба уповільненої дії». Всі вони знали життєву історію Джейдона і намагалися ставитись до нього доброзичливо.

— Ми вирішили побути тут, а раптом щось станеться, то допоможемо.

— Ти просто ангел, Джейдоне. Я скажу про це твоїй матері, коли піду по бекон.

Бурак докладав зусиль, щоб не засміятися. Сью поставила тацю просто перед ним.

— Принести ще чогось, хлопці?

— Ні, дякую, мем, — відповів Джейдон із усмішкою, яка зростала, як хмара чадного газу.

Вона вже налаштувалася забрати зі столу розкрите меню, як Тайлер раптом притиснув його рукою, сильніше, ніж зазвичай.

— Залиште меню. Може, я щось таки замовлю пізніше.

— Гаразд, Тайлере, — відповіла Сью. — Покличеш мене, добре? Якщо будуть повідомлення, я дам вам знати. Сподіваюсь, цього не станеться. В них уже цілий хор напоготові.

Вона взяла тацю і зайшла у кафе.

Якусь мить усі мовчали. Здавалося, у цій тиші навіть повітря стужавіло від незручності ситуації. Потім Джейдон із кривою усмішкою промовив:

— Бісова ковінька!

— Чуваче, справді… ти зібрався до Дудлтауна абощо?

Попри полегшення, Тайлерове серце навіжено калатало у грудях. Якби Сью знайшла під меню відеокамеру, їм усім був би повний триндець. Камера з увімкнутим індикатором запису дивилася на південь, на вулицю Діп-Голлоу-роуд, де саме в цю мить двоє чоловіків ставили червоно-білу огорожу поперек дороги біля церкви святої Марії. Те саме відбувалося й на північ від них, там, де Олд-Майнерз-роуд перетиналася з центральною вулицею міста. З камери не було видно тієї частини майдану, але її бачили Тайлер, Джастін і Лоуренс. І була там іще одна річ. Із сусіднього з кав’ярнею Сью будинку для старих людей «Роузбург» вийшли вісім чи дев’ять тепло одягнених літніх жінок. Вони розмовляли поміж собою й несамовито нишпорили очима навколо. Узявшись усі разом за руки, вони пройшли крізь веранду кав’ярні до перехрестя.

— Шоу починається, — оголосив Джастін, — натовп божеволіє.

— Котра година? — спитав Тайлер.

Лоуренс зиркнув на айфон.

— Дев’ята тринадцять. Лишилася хвилина. Повертай камеру, чуваче.

Тайлер дуже обережно посунув приховану під меню камеру на протилежний кінець стола й націлив об’єктив на Олд-Майнерз-роуд, що круто вилася змією вгору повз зачинений Пополопенський туристичний центр. Дві бабці сіли на лавку біля фонтану із бронзовою пралею. Решта попленталися до цвинтаря. Щоб підшукати собі там зручні помешкання, — подумав Тайлер.

— Боже мій! — тихо промовив Джастін і хитнув головою. — Та вона осьдечки!

— Якраз вчасно, — сказав Тайлер, надто схвильований, щоб бути зібраним і холодним, як годиться людині, що веде репортаж. Він облизнув губи, заштовхав Лоуренсів айфон під меню й потримав його перед об’єктивом.

— Середа, дев’ята чотирнадцять ранку. Як завжди, точнісінько на місці.

З лісу позаду Олд-Майнерз-роуд вийшла жінка.

От чому вона, перебуваючи на площі та простуючи повз цвинтар, поводиться ТОЧНІСІНЬКО за однаковим шаблоном КОЖНОГО ранку середи, я того геть не розумію. Відьма Чорної скелі — вона ніби пані Аутизм, що має свій незмінний титул уже триста п'ятдесят років. А це не зовсім те, чим відома решта відьом. Цікаво, відчуває вона коли-небудь зневоднення? Та ні. Вона схожа на операційну систему Майкрософт: з одного боку, спроектована, щоб сіяти смерть і руйнування, а з іншого — щоразу видає одне й те саме повідомлення про помилку.

Отже, цей поведінковий шаблон, безумовно, є надцікавим. Що вона тут робить і чому повертається щотижня? Дивіться, хлопці, маю дві теорії.

Перша теорія: вона застрягла в якомусь часовому викривленні та повторює власне минуле так часто, що це нагадує невроз нав'язливих станів (також відомий як теорія «Віндовс ХР»). Грім стверджує, що дуже давно на майдані перед церквою був вуличний ринок (я спитав, чи не був він якраз навпроти цвинтаря, а той відповів, що ніхто не знає точно навіть, чи був там тоді цвинтар взагалі) і що вона, можливо, приходила сюди за хлібом і рибою (а це, знаєте, не має жодного сенсу, оскільки, якщо її було вигнано з міста, ніхто не був би у захваті, якби їй було дозволено займатися там шопінгом. Висновок: Грім крутий, але й він лише робить припущення). Хай там як, а не схоже на те, щоб вона йшла до церкви абощо, оскільки єретики не ходять до церкви (окрім тих, які танцюють голими навколо хреста, мажуть себе кров'ю Христа та співають псалми й подібне), інакше ми б тут не застрягли наразі з нею.

Ну й наостанок таке. Якщо ти помер (чи мав померти), який сенс ходити одним і тим самим колом тиждень за тижнем? Вони що там, у відьомській школі, не вчать різноманітності? Сенсу так само немає, як і в тому застарілому кліше з полтергейстом, який то вмикає світло, то його вимикає (маю на увазі, якщо ти хочеш щось сказати, просто скажи, а не послуговуйся якоюсь довбаною латиною).

Згідно з іншою та вірогіднішою теорією, ВОНА ТАК РОБИТЬ, ОСКІЛЬКИ ЇЇ ОЧІ ЗАШИТІ. Можливо, у Блек-Спрінзі маємо відьму, яка ПОВНІСТЮ ВПАЛА У СТУПОР (також відомий як теорія «Віндовс Віста»)?

(Джерело: сайт «Розплющ свої очі», вересень 2012 року)

Вони спостерігали за тим, як жінка із зашитими очима перетинала Олд-Майнерз-роуд, оминала автобусну зупинку і підходила все ближче й ближче. Від її босих ніг розходилася колами вода в утворених дощовими потоками калюжах. Можливо, нею рухав інстинкт, а, може, й щось прадавніше та первісніше за інстинкт, але в будь-якому разі Тайлер знав, що те щось було свідомим, і воно не потребувало її сліпих очей. Він чув сумовитий дзвін кайданів, які сковували їй руки та оперізували тіло. Вона нагадувала один із тих неїстівних, оповитих целофаном ролів мексиканської енчилади, що сумирно лежать на полицях супермаркету. Тайлер завжди вважав, що у русі вона здавалась не такою вже й моторошною, адже не треба було перейматися тим, що вона могла замислити там, поза зашитими очима. В таких випадках вона нагадувала якусь рідкісну комаху, придатну для вивчення, оскільки не могла вжалити.

Але коли вона зупинялася… то ставала дещо страхітливішою.

— Знаєте, у чому з нею прикол? — міркував уголос Джастін. — Для казкового персонажу вона, того, хронічно потворна.

— Який вона, до біса, казковий персонаж? — відгукнувся Бурак. — Вона — надприродне явище.

— Дідькові лисому розкажи! Відьми тільки у казках й існують. Отже, вона — казковий персонаж.

— Якого біса! Ця відьма не може бути казковим персонажем. До того ж їх і не існує.

— А якщо перед тобою раптом з’явиться Червона Шапочка, — промовив Джастін із такою серйозністю, що її не можна було ані заперечити, ані висміяти, — то вона теж перетвориться на надприродне явище? Чи то пак на казковий персонаж?

— Та ні, то буде просто дівка, збочена менструальна фетишистка, — відповів Джейдон.

Бурак захлинувся капучино й залив собі усю сорочку. Лоуренс реготав так, що мало не падав зі стільця. «Це вже трохи занадто», — подумав Тайлер.

— Дідько, — Бурак промокнув пляму стопкою серветок. — Хлопе, ти збоченець!

— А до речі, — зауважив Лоуренс, оговтавшись, — відьма з Блер теж не була казковим персонажем.

Оцього аргументу Джастін вже не міг заперечити, і на тому суперечка майже добігла кінця.

До церкви святої Марії під’їхала машина. Бабусі-волонтерки біля фонтана повитягували шиї, щоб її роздивитися, але машина зупинилася на блокпосту та повернула ліворуч. Жінки заспокоїлися. Певно, хтось із місцевих. Якби тут помітили Чужинців, старі відразу б оточили Бабусю й пішли б із нею, жваво базікаючи між собою. А якби вона зупинилася (Тайлер знав про це, і те знання більше, ніж будь-що інше, змушувало його соромитися свого походження з Блек-Спрінга), вони скупчилися б навколо неї й почали б співати церковні гімни, схожі на піснеспіви глі[4] над людьми, що віддають Богу душу. Він не розумів глибшого змісту ритуалу, але в будь-якому разі він був чудовим прикладом реверсивної психології. Ніхто не помітить кістляву жінку в кайданах посеред їхнього кола, якщо не знатиме заздалегідь, що вона там є. І ніхто не буде в змозі терпіти старечий хоровий спів настільки довго, щоб це з’ясувати.

Жінка із зашитими очима пройшла крізь веранду повз них і попрямувала до майдану під пильним наглядом бабусь біля фонтана. Тайлер увімкнув камеру. Важливим чинником успіху їхнього експерименту була відсутність Чужинців. Він вже був готовий поніжитися у променях їхньої удачі, як Сью знову вийшла й стала в дверях, ніби її раптом вразило громадянське почуття відповідальності за своїх неповнолітніх гостей, якого досі за нею не помічалося.

— Чи ви маєте препарати проти шкідників? — спитав Джейдон.

Сью засміялася й відповіла:

— Якби вони діяли, ми б давно вже їх застосували, Джейдоне, — не розуміючи, що вони радо б викурили тими препаратами саме її, а не іншу відьму. Але Бурак, збагнувши натяк, підійшов до неї під вигаданим приводом щодо планування свого робочого графіка, й вони разом зайшли до приміщення.

Джастін посміхнувся.

— Джейдоне, ця жінка тобі дасть з усіх боків!

— Пішов ти!..

— Хлопці, стулили пельки! — шепнув Тайлер. — Зараз це станеться.

Він витяг камеру з-під меню й заховав її власним тілом від камери спостереження, що висіла на фасаді готелю «Пойнт-ту-Пойнт Інн» на протилежному боці перехрестя. На їхню потіху, камера досі висіла під тим низьким, кривим кутом, під яким її залишив висіти Джейдон після удару довгим патиком. Коли йшлося про майдан та його околиці, Джейдон був живою топографічною картою, адже він мешкав із матір’ю за м’ясною крамничкою навпроти. За його словами, було ще дві камери, звідки було видно ліхтарний стовп на східній стороні цвинтаря. Одна висіла в кущах на вершині Церковного пагорба; вони її нейтралізували, повісивши перед нею соснову гілку. Друга камера була в зоні недосяжності, схована в обрамленні вікна Кришталевої церкви, але вони вирішили, що навколо неї надто багато дерев, аби викликати справжні проблеми вночі.

О 2:57 вони завісили довгим чорним одягом Бурака гілки дуба, що розходилися над цвинтарною огорожею. А вже о 3:36 вони зняли мокру завісу, викрутили і згорнули її. За весь цей час лише одна машина, не притишуючи хід, проїхала вниз вулицею Діп-Голлоу-роуд.

Єдиним видимим свідченням їхньої операції було відключення за завісою вуличного освітлення о 3:17, якраз тоді, коли Джейдон перерізав голий електрокабель, що тягнувся до підземного розподільника. На щастя, сам стовп виявився не надто високим, а його арматура класичного стилю була зроблена не з чавуну, а з алюмінію. Простіше й бути не могло. На ту мить, коли вони усе прибрали і підняли уявний тост за науку, ліхтарний стовп, раніше встановлений навпроти цвинтарної огорожі, акуратно стояв посеред тротуару за півтора фути ліворуч.

Епіцентр.

Так от. На кліпах нижче ви бачите, як вона виходить із лісу і крокує на захід уздовж Діп-Голлоу-роуд. Вона прямує на майдан, простує уздовж струмка, через тротуар, робить пірует у три чверті біля цвинтарної огорожі, ніби така собі балетна принцеса, і раптом завмирає обличчям до вулиці, ніби її відключили від апарату життєзабезпечення. Хочу сказати, що маємо серйозне зависання програми. Якби ще з її волосся вийшло пасмо диму, це додало б драматизму. За вісім хвилин і тридцять шість секунд хтось ніби натискає Ctrl+Alt+Del, бо вона знову починає рухатись і щезає за будинками на Гілтоп-драйв. І це вона робить щотижня, однаковісінько (щоправда, ніхто точно не знає, де і як вона щезне — які з цього приводу думки, хлопці?)

Усе сталося за мить.

Коли жінка з зашитими очима пройшла уздовж струмка й минула знак «Обережно: діти!», хлопці на веранді кафе забули про нудьгу та збудилися настільки, що підвелися зі стільців, переступаючи з ноги на ногу. Вони не могли стримати емоцій, адже почувалися свідками однієї з тих рідкісних, але визначних подій в історії людства, що переживуть навіть Вікіпедію, як-от винахід пеніциліну чи то перший вибух силіконового грудного імплантату. Тайлер навіть забув про страх опинитися у Дудлтауні й припинив стежити за тим, щоб його «ГоуПро» не потрапила до камер спостереження. Оце треба було відзняти.

— Bay! — видихнув Джастін, затамувавши подих.

— Вона його побачить… вона його побачить… вона його побачить…

Вона його не побачила. Було добре чути глухий удар, коли Відьма Чорної скелі наштовхнулася на ліхтарний стовп і гепнулася на дупу.

Бабці біля фонтана підстрибнули і пронизливо заверещали, затуляючи руками роти. У Тайлера і його друзів відвисли щелепи. Вони дивилися один на одного з мовчазним подивом, ніби їм заціпило. Бурак зупинився на вході до ресторану. Ця подія ніби висмоктала увесь кисень із повітря. Те, що сталось, перевершило їхні найсміливіші сподівання. Вони щойно звалили з ніг трьохсотрічне надприродне явище та ще й записали це на відео.

Бабуся скрутилася біля підніжжя ліхтарного стовпа на все ще вологому тротуарі й дійсно нагадувала скоцюрблену енчиладу в целофані. Уся та моторошність, якої їй надавали скалічене обличчя та репутація, ніби розчинилася в повітрі. Тепер вона здавалася безпорадною, ніби пташеня, що випало із гнізда. Жодним чином вона не могла підвестися сама. Одна з літніх жінок підійшла до відьми, тримаючись за щоку рукою, і на якусь мить Тайлер злякався, що вона вирішила допомогти їй і тим покінчити життя самогубством, але потім сталося дещо зовсім неймовірне. Відьма раптом знову опинилась на ногах. Стара жінка, зойкнувши, відстрибнула назад. За мить до того відьма ще лежала на тротуарі, безпорадно вовтузячись, а наступної миті, ніби в ляльковій анімації, вона вже стояла й терлася кайданами об стовп, ніби хотіла пройти крізь нього.

— Сто чортів у печінку… — тільки й міг вимовити Джейдон.

— Ти оце відзняв? — запитав Лоуренс. Тайлер опустив очі й побачив, що тільки-но припустився найганебнішої помилки у своїй кар’єрі репортера-початківця. Він був настільки шокований, що не встежив, як камера посунулась і почала знімати супер-пупер-цікаву картинку з краю тротуару, а відьомський трюк із ляльковою анімацією залишився за кадром. Він відчув, як його щоки заливає рум’янець, і подумки вилаяв себе, проте решта хлопців надто заглибилися у те, що робила вона, щоб звертати на нього хоч якусь увагу.

— Що трапилось? — запитала Сью, намагаючись розгледіти бодай щось з-за спини Бурака у дверному прорізі. Нікому й на думку не спало покликати її.

— Погляньте на це, — відповів Джастін, — вона намагається проштовхнутися крізь стовп.

Так насправді й було. Три століття відьма проходила крізь це місце, і так мало бути й сьогодні, стояв би там стовп чи ні.

— Вона, теє, заздалегідь запрограмована, — сказав Лоуренс.

— Поглянь, як вона товче ліхтарний стовп, — промовив Джейдон.

Секунд тридцять метал іще терся об метал, а потім відьма раптово прослизнула крізь нього, зробила свій пірует у три чверті й щезла.

Джейдон зареготав першим, за ним — Бурак.

Усі хлопці нестримно, несамовито реготали, поплескуючи один одного по плечах і штовхаючись кулаками. Позбавлені почуття гумору гарпії біля фонтана розвернулися й витріщилися на них. Вони побачили «ГоуПро», й одна з них заволала:

— Агов, а що то у вас таке? Що це ви, молодий чоловіче, робите цією камерою?

— От ви й попалися! — гарикнув Джейдон. — Хто з вас її перекинув?

Серед жінок почалося загальне замішання, ніби вони серйозно вважали, що хтось із них міг штовхнути відьму (або ж люди, яким понад сімдесят, повністю втратили здатність відповідати на безпідставні звинувачення), і це ще більше розвеселило хлопців. Сміючись, вони за хвилину прослизнули крізь блокпост і побігли униз по Діп-Голлоу-роуд. А вже за двісті ярдів від того місця розреготалися по-справжньому і, не в змозі більше стримувати цікавість, зупинилися на узбіччі, щоб продивитися запис на рідкокристалічному дисплеї відеокамери.

Кадри не повинні містити несподіванок, адже їхній зміст відомий. Це перші зображення в історії журналістики, на яких надприродне явище пікірує в асфальт. Вони настільки унікальні, що за кілька хвилин мали б стати вірусним відео на ютьюбі, після чого ними захоплюються, їх спростовують на сотнях блогів, не кажучи вже про нескінченні повторення на шоу Джиммі Феллона. Але, звісно, того не стається. Звісно, кадри втаємничують. Однак того ж вечора вони справді набувають культового статусу — в певному сенсі.

Хлопці не вчора народилися на світ і знали, на що йшли. Вони вирішили самі в усьому зізнатися, адже єдина можливість уникнути Дудлтауну, на їхнє переконання, полягала в тому, щоб першими розповісти про те, що сталось, вдаючи наївність.

— Та ми лише клеїли дурня, — каже Тайлер, коли вони показують Робертові Гріму «директорську копію» кліпу. В цьому варіанті видно лише, як відьма крокує уздовж струмка, наштовхується на стовп і гепається. Грім прокручує відео безпосередньо з карти пам’яті. Це єдині записи з того ранку, що лишилися на камері, й таким чином їх відредагував Тайлер. А решта надійно заховані на його макбуці й захищені паролем. Тайлер намагається надати своєму голосу інтонацій щирого каяття, уявляючи в себе над головою німб, але через певний час вже не може стримувати сміх.

Роберт Грім також регоче. Навіть сльози течуть по його щоках, коли він бачить, яку штуку встругнули хлопці. Пізніше так само реготатимуть завсідники таверни «Тихий чоловік», коли скупчуються того вечора навколо ноутбука Гріма. І ніхто з них не усвідомлює, що то не просто невеличка розвага з комедійним приземленням відьми на дупу. То — тріумф, яким би він не здавався малим і позбавленим наслідків, над тим, що затьмарювало їхні життя, скільки вони себе пам’ятали. За сміхом приховується колективне звільнення від чогось, що сидить настільки глибоко, що стає нез’ясовним. А згодом, коли Тайлер осягає сутність того, що сталось, страх проймає його до самих кісток.

— Звісно, офіційно я не можу цього схвалити, — каже Роберт Грім, припинивши сміятись і стерши сльози з очей. Але за мить він знову заходиться реготом. Без зайвих слів хлопці згоджуються на його пропозицію. Щоб уникнути розгляду справи радою, вони повинні усе повернути на місця, із власних кишень заплатити за пошкоджений кабель і решту тижня провести за прибиранням сміття у парку Ледікліфф.

Коли Тайлер лягає спати цієї ночі, він одержує приватне повідомлення від Джейдона:

@Красунчик. Усі рвуть боки від того, як гепнулось #дівчисько. ВОНА ОБІСРАЛАСЯ!

Тайлер все ще приголомшений успіхом «тестування ліхтарного стовпа» і не розуміє, що має на увазі Джейдон. Потім, коли він пише репортаж для «Розплющ свої очі», Лоуренс питає його: «Гаразд, але що це все доводить?» Тайлер глибоко замислюється.

Але наступного дня, прибираючи в парку, він бачить у дощовій мряці обличчя людей. У його житті розпочинається світанок. Здається, усі знають, що він зробив, і за пару днів Тайлер стає культовим героєм. Ніхто не говорить ані слова, але всі йому всміхаються і мовчки його підтримують. Проте ці усміхнені обличчя його бентежать. Їм годилося б бути приємними, але так не стається. Обличчя людей спотворені, й завжди такими були. Коли люди усміхаються, він їх не впізнає. Вони забули, як слід сміятися.

На цих обличчях забагато складок і зморшок, як для віку їхніх власників. Ці обличчя живуть власним життям, і щодня дедалі глибшими стають на них зморшки. Ці обличчя сплющені, похмурі, їх гнітить незборимий стрес. Вони є справжніми обличчями Блек-Спрінга. І коли люди намагаються усміхнутися, здається, що вони хочуть закричати.

Того вечора Тайлер лежить у ліжку, охоплений грізним передчуттям мороку і жаху. Два образи в голові не дають йому заснути аж до світанку: людські обличчя у пелені дощу, які здіймають крик, та відьма, що падає на землю. Потім вони тьмяніють і розчиняються у чорноті.

Розділ 5

Колишній Пополопенський туристичний центр у самому низу Олд-Майнерз-роуд із 1802 року належав Військовій академії США у Вест-Пойнті. На зовнішньому фризі стіни досі можна побачити викладені плиткою великі старовинні букви шкільного гасла: ОБОВ’ЯЗОК — ЧЕСТЬ — БАТЬКІВЩИНА. Наразі цей аванпост покинуто, й офіцери з Пойнту зробили все, щоб забути про нього. Проте прапор з орлом на гербі все ще висить над скромним музеєм у туристичному центрі, де можна побачити ностальгійні світлини — сепії з армійськими офіцерами у військовій формі та жінками в оздобленому хутряними комірцями вбранні. Туристичний центр також не працює. Але якби вам пощастило зазирнути досередини, ви б могли розгледіти вицвілу чорно-білу світлину, що непомітно висіла у закапелку. Світлина зображала сцену на площі Церкви святої Марії. На ній троє жінок, вбраних у лахміття, з очима, розмальовані так, ніби вони були зашиті, нахилилися уперед та погрожували кулаками невеличкій групі дітей у штанцях до колін і теплих пальтечках. У схожих на клешні руках вони тримали мітли, подібні до тих, якими користувалися сажотруси на початку попереднього століття. Світлину було підписано: СВЯТКУВАННЯ НАПЕРЕДОДНІ ДНЯ ВСІХ СВЯТИХ, 1932 РІК.

Але навіть якби відьми на світлині вставили свої мітли у маленькі дитячі дупи й почали б вертіли їх як дзиґи, допоки б ті не згоріли у полум’ї, навіть це анітрохи не зіпсувало б Робертові Гріму його чудового настрою. У ніч після інциденту з ліхтарним стовпом він вийшов трохи за північ із «Тихого чоловіка» та попрямував униз із ноутбуком під пахвою і широкою посмішкою на обличчі.

У такому піднесеному настрої Грім бував дуже нечасто. Та ще більш дивним було те видовище, якщо згадати, що Колтон Метерс виніс йому офіційне попередження раніше того ж дня. Випадок із ліхтарним стовпом ніби вивільнив жалюгідне консервативне его голови ради. Роберта Гріма можна було назвати прогресистом, хіба тільки якщо уявити Освенцім табором бойскаутів. Але консерватизм Колтона Метерса впав до найнижчої позначки, що відповідала рівню якогось земноводного, яке, ледве виповзши з первісного болота, було прокляте самою еволюцією та, не витримавши страждань, розвернулося й заповзло навспак. Метерс виправдовувався Богом, але ж тоді й хрестові походи слід було вважати Божою справою, — міркував Грім.

А також заборону на торгівлю в неділю.

І джихад.

Він крокував до Олд-Майнерз-роуд. Наступного дня почнеться дощ, отой нудний, набридливий дощ, що йтиме цілий тиждень, перший тиждень жовтня. Але зараз було сухо, і хмари повзли у небі темними пасмами. Грім видобув із кишені ключі від колишнього туристичного центру й зайшов усередину. Сьогодні була не його черга, але ейфорія позбавила його сну. Він замкнув двері позаду себе, пройшов за стійку в порохняву імлу та спустився вниз на три сходові марші до кінця коридору, що вів до захованого у схилі пагорба таємного об’єкту.

Зовсім не випадково колишній військовий аванпост було побудовано під крутим гребенем пагорба, бо ж його головна мета полягала аж ніяк не в утриманні Пополопенського туристичного центру. Прибуток від здавання будівлі в оренду приватним власникам заповідника «Ліс Чорної скелі» набігав, допоки ті не переїхали на північ до Корнвола у 1989 році, і цей прибуток покривав більшість витрат Пойнту на проведення власної таємної операції, що полягала у спостереженні за жителями Блек-Спрінга. Але для Роберта Гріма мета була дещо іншою: зберегти їхні бісові шкури.

Інтер’єр центру управління Відьмоконтролю був своєрідним гібридом Центру управління польотами НАСА у Г’юстоні та обідраного сільського клубу. Поряд із оперативним залом з великим екраном і вигнутим підковою комп’ютерним столом розмістилися: приміщення архіву відео- і мікрофільмів, що підтримувався у чудовому стані; кімната міського мережевого провайдера; невелика бібліотека окультної літератури; комора для зберігання декорацій, які більше нагадували театральний реквізит (але великі експонати, такі як будівельний вагончик для ситуацій, коли відьма з’являлася на громадських дорогах, зберігалися у сараї на Діп-Голлоу-роуд); кімната відпочинку зі старими заплямованими диванами та маленька кухня без посудомийної машини. У центрі управління багато разів робили ремонт і проводили модернізацію, під час якої прагнення йти в ногу з технічним прогресом перепліталося із провінційною скупістю. Роберт Грім був відповідальним за безпеку в Відьмоконтролі, й у нього завжди було відчуття, ніби він грає роль у бондіані з розумово відсталим режисером. Найболючішим нагадуванням про це була картонна коробка, яку щотижня посилав їм Колтон Метерс. У ній була локшина швидкого приготування та чай «Ліптон» чотирнадцяти різних найменувань.

При цьому електричний чайник не працював уже кілька місяців.

Але тієї ночі навіть думка про вузьколобе обличчя Метерса не могла погіршити бадьорий настрій Гріма. Він увійшов до оперативної зали і проспівав побажання доброго вечора нічній зміні, що складалася з Воррена Кастільо та Клер Хеммер.

— Ти що, потрахався сьогодні? — запитав Воррен.

— Навіть краще, — відповів Грім, — у мене була гала-прем’єра. — Посміхнувшись, він поклав ноутбук на стіл.

— Та невже!

— Саме так!

— Оце пак герой!

Воррен голосно зареготав, але Клер сказала різко, ніби впали дверцята мишоловки:

— Роберте, про що ти, в дідька, собі гадаєш? Сьогодні ти вже раз довів до сказу Колтона. Що, хочеш повторити?

— І що він зробить? Знов мене вилає?

— Згідно з протоколом…

— До бісів свинячих той протокол. На моєму боці все місто. Їм це сподобалося. Цілком сподобалося. Їм це потрібно, Клер. Нехай бодай іноді випускають пару. Ми й так забагато терпимо. А жалюгідна дупка Колтона гідна того, щоб час від часу з нею порозважатися.

Воррен звів брови.

— Уявити собі Колтона Метерса, який поціновує подібні витівки — це те саме, що подивитися диснеївський мультик, де наприкінці всі помирають через внутрішній крововилив.

— Я хотіла тільки попросити тебе, Роберте, бути обережним, — додала Клер. — Оце все повернеться й боляче тебе вдарить.

— Карма — зла сука. Годі про це. Де гуляє цього вечора наша чарівна пані?

Воррен пересунув на головний екран цифрову мапу, де вогниками було позначено недавні з’явлення відьми. Один із них миготів червоним, десь у нижній частині Блек-Спрінга, поблизу траси номер 293.

— Вона з пів на п’яту на Веянт-роуд, у підвалі будинку пані Клеменс. Там, певно, напхано чимало меблів. Пані Клеменс її завважила тільки тоді, коли спустилася взяти бляшанку кукурудзи. Вона затиснулася між масажним кріслом і прасувальною дошкою.

— Небагато ж їй треба для щастя, — промовив Грім.

— Пані Клеменс була дуже шокована. Каже, в її віці вона не надто добре витримує несподіваних гостей, — пирхнув Воррен. — Неймовірно, але ця жінка зателефонувала. Я нічого не сказав, але минулого року вона замовила айфон, щоб мати змогу користатися цим бісовим додатком. Гадаю, вона туди заглядає тільки щоб поговорити скайпом з тією своєю дочкою в Австралії.

— Нехай спілкується, аби лише цього вечора не вмикала скайп, сидячи у масажному кріслі.

Грім подивився на екран.

— А Катаріна? Налякана після вранішніх подій?

— Не настільки, щоб ми це помітили, — відповіла Клер. — Здається, жодного враження на неї це не справило. Може, на лобі й лишилася ґуля, але ж ти знаєш, як вона хутко оновлюється, коли пересувається з місця на місце. Проте було б цікаво подивитися, чи змінить вона свій шаблон наступного тижня.

— Старі звички щезають повільно, — зауважив Воррен. Він позіхнув і повернувся до Гріма.

— Слухай, трудоголіку, чому б тобі не поспати? Із цим ми впораємося самі.

Грім відповів, що скористається порадою Воррена, як тільки перевірить пошту. Клер знову переключилася на інтернет-трафік, а Воррен продовжив розкладати пасьянс. Ані в пошті, ані на «Яху ньюз» не було нічого нового, і вже за десять хвилин Грім впіймав себе на тому, що й він так само позіхає. Він вже збирався додому, як Воррен підстрибнув із переможним криком:

— Зустріч удома! Я знав це! — заволав він.

Грім і Клер повернулися й підняли очі догори. У Клер відпала щелепа.

— Та ні. Невже подружжя Делароса?

Воррен танцював бібоп, погойдуючись перед столом вперед і назад у стилі, що одночасно нагадував «місячну ходу» та «гангнам стайл». Грім так і не зміг дійти правильного висновку щодо Воррена: чи то він був вельми вправним танцюристом, чи то суцільним нездарою.

Клер не могла повірити почутому.

— Та вони ж там усього тиждень! Як таке могло статися?

На великому екрані були зеленкуваті зображення, що їх наживо робила у режимі нічного бачення камера D19-063 з колишньої ділянки пані Барфвелл, якою наразі володіло подружжя Делароса. Беммі Делароса стояла посеред вулиці, загорнута у біле простирадло, ніби антична грекиня.

Хоча камери спостереження у Блек-Спрінзі не мали мікрофонів, було зрозуміло, що вона кричить. Її чоловік — а звали його Берт, отже, Берт Делароса — стрибав навколо неї в самих трусах, панічно і безпорадно. Робертові Гріму вони здавалися сатиром і вакханкою, що зібралися принести жертву Діонісу.

Грім мав чималий досвід оцінки подібних ситуацій і тому відразу відчув полегшення. Делароса з переляку дременули на вулицю, не згадавши навіть про мобілки. Тому Грім із командою мали певну часову перевагу до того, як комусь із Делароса спаде на думку зателефонувати на 911. У будь-якому разі не схоже було, щоб подружжя мало саме той досвід, який спонукав би до виклику правоохоронців. Хіба що екзорциста, та й то, якщо такій професії було місце в їхній системі координат.

З правого боку екрана з’явився квадратик світла у темному сусідньому будинку, звідки незабаром вийшла пані Содерсон. З будинків навпроти повиходили інші сусіди й почали заспокоювати схвильованих новоселів.

— Еге ж, «зустріч удома», — промовив Грім. — Мої вітання, Воррене. Можеш ділити банк.

— А зараз нам зателефонують, — сказала Клер. І дійсно, за секунду пролунав дзвінок. Клер підняла слухавку й почала говорити з кимось із сусідів Делароса.

Воррен стояв поряд із Грімом, задумливо втупившись в екран.

— А тепер на них чекатиме прозріння й розуміння того, що вони застрягли тут із нами до кінця свого життя.

— Ото вже трагедія. І сталася з такими пречудовими людьми.

— Хто піде туди?

— Я, — сказав Грім, не вагаючись ані секунди.

Він знав, що прогаяв шанс поспати цієї ночі, але згодився без нарікань. Інформування новоселів — завдання не з легких, до того ж милосердя не було його сильною стороною, але Грім відчував симпатію до Делароса. В них попереду ще переосмислення сприйняття надприродних та потойбічних явищ, переосмислення тонке і водночас докорінне. Грім народився і виріс у Блек-Спрінзі, й у нього не було подібного досвіду, але йому часто доводилося спостерігати за цим збоку, і тому він знав, наскільки болісні наслідки такого переосмислення. Він колись належав до методистської церкви, але втратив віру й поза роботою не мав жодного дотику до паранормальних явищ. Однак десь у глибині невиразних понять, якими він намагався описати дух цього світу, Грім просто сприймав як дійсність той факт, що іноді трапляються речі нез’ясовні, бентежні, й трапляються вони навіть у світі, який вважає себе уповні просвіченим. Але й це ще не було найболіснішим. Для багатьох людей, що переїжджали Блек-Спрінга, саме незворотність їхньої долі, її остаточність ставала першим містичним зіткненням із власного смертністю. Люди чинять відчайдушний спротив думці про власну смерть, вони відвертаються від неї якомога довше, уникають цієї теми. А в Блек-Спрінзі вони живуть разом зі смертю. Вони приймають її у власних домівках і ховають від решти світу… а інколи навіть ставлять на її шляху ліхтарний стовп.

Але ж Делароса… незворотність і смерть не вписувалися в їхнє космополітичне життя з його холодною витонченістю та постклімактеричними змінами кар’єри. Блек-Спрінг став ніби пігулкою миш’яку, яку вони випадково знайшли під язиком і надкусили ще до того, як зрозуміли, що то таке. Робертові Гріму було б їх навіть шкода, якби тільки він не програв парі.

На великому екрані вони спостерігали за тим, як сусіди відвели подружжя Делароса до будинку пані Содерсон. Клер поклала слухавку і сказала:

— Вони у надійних руках. Я пообіцяла, що наша команда прибуде за десять хвилин. Хто поїде?

— Я, — відповів Грім. — Вони віруючі?

— Ні. Якщо я правильно пам’ятаю, він у дитинстві був методистом, але до церкви не ходить.

— Тоді церкву залишимо у спокої.

— Жезл твій і співробітники твої — вони мене потішили, — урочисто продекламував Воррен.

— Тобі справді треба туди їхати, Роберте? Після нашої останньої сварки з ними ти, мабуть, — остання людина, здатна їх заспокоїти.

«А ми не збираємось їх заспокоювати, — подумав Грім, — навпаки, ми остаточно зруйнуємо їхній світ».

— Вони надто шоковані, щоб це зрозуміти. Я візьму із собою Піта Вандермеєра та Стіва Гранта. Вони цього місяця на чергуванні. Один — соціолог, другий — лікар, достатньо врівноважені, щоб пройти між Сціллою й Харібдою. Так, і ще когось з їхніх дружин — для Беммі. Цього буде досить.

Він накинув плаща й додав, звертаючись до Клер:

— Янголе, пам’ятай: коли ти їм будеш телефонувати, то витягатимеш просто із ліжка.

Він залишив Воррена і Клер у центрі управління й підготувався до того, що ця ніч буде довгою.

Розділ 6

— Її звати Катаріна ван Вайлер, але більшість із нас її зве Відьмою Чорної скелі — сказав Піт Вандермеєр. Він зробив довгу затяжку й замовк, замислившись.

Вони сиділи у барі готелю «Пойнт-ту-Пойнт Інн» у старовинних шкіряних кріслах, що зберігали запах минулих епох. Кавовий столик між ними був засмічений напівпорожніми склянками, пляшками та термокухлями. Власниця готелю приготувала кімнату для Делароса й пішла спати, залишивши гостей у тьмяно освітленому барі. Піт Вандермеєр і Грім пили пиво, Стів — каву. Джоселін сьорбала з кухля гарячий ромашковий чай. Те саме робила й Беммі Делароса, допоки Грім не налив їй чарку горілки. Її чоловік подібного підбадьорення вже не потребував, бо вихилив уже третю чарку. Він ще не був п’яним, але впевнено рухався в цьому напрямку. «Мабуть, так буде краще», — подумав Стів.

Берт і Беммі Делароса вже нічим не нагадували тих пихатих чваньків, якими вони здалися Грімові. Стів подумав, що вони йому навіть подобаються, наскільки взагалі можна було судити про це в такій ситуації. Коли минув перший шок, вони змогли поставитися до події з дещо меншим драматизмом. Звісно, зарано було ще говорити, що вони її сприйняли. Подружжя було в тому стані заціпенілості, яким вдало користуються трунарі, обговорюючи практичні питання похорону із згорьованими родичами. Завтра чи щонайпізніше у вихідні реальність їх приголомшить, і тоді їм буде краще заздалегідь знати, з чим вони мають зіштовхнутися. Хай там як, а зараз у них є можливість дізнатись про все, перебуваючи за безпечними стінами готелю. Ніщо у світі не змусило б подружжя Делароса повернутися до свого темного, покинутого будинку… де була вона.

Грім забрав Піта, Джоселін і Стіва на своєму «додж-рамі». Новосели чемно привітались із ними у холі готелю, хоча руки їхні тремтіли. Стів був змученим і загальмованим, адже вони із Джоселін вже дві години як спали, коли задзвонив телефон. Але наразі, коли кава осіла в його шлунку, в голові нарешті почало розвиднятися.

— Катаріна ван Вайлер, — нетвердо повторив Берт Делароса.

— Саме так, — відповів Піт. — Вона жила у Западині Філософа, у лісі, за тим місцем, де зараз мешкаємо ми з дружиною та Стів із Джоселін. У Блек-Спрінзі її було засуджено до страти за чаклунство у 1664 році. Щоправда, тоді це місто ще не називали Блек-Спрінг, то була колонія голландських мисливців, знана як Нью-Бек. І ось тут у Блек-Спрінзі вона з тих часів і лишилася.

У каміні за їхніми спинами тріснула дровина. Беммі миттєво випросталася, як іграшковий клоун, що вистрибує з коробочки. Стів зауважив, що бідолаха нервувала, наче те лоша; про напруження свідчили глибокі борозни, що залягли навколо її рота.

— У Гайленд-Фолзі, в Форт-Монтґомері й, звісно, у Пойнті всі знають, що пагорби й ліси навколо зачакловані. А подробиці їм знати не потрібно. Це можна відчути навіть у повітрі, ніби запах озону після буревію з блискавкою. Але відьма — то проблема Блек-Спрінга, і, на жаль, немає жодного виходу, окрім як залишати усе таким, як є.

Він сьорбнув пива. Делароса кинули скорботні погляди на власне питво, не в змозі примусити себе взяти його в руки.

— Про її життя майже нічого не відомо, і від того таємниця тільки глибшає. Ймовірно, вона прибула сюди на одному з кораблів голландської Вест-Індської компанії десь у 1647 році. Тоді Новий Амстердам був жвавим портовим містом. Угорі уздовж Гудзона селилися люди, вони торгували з індіанцями, поселення були бідними і простими, а історії поширювалися з уст в уста. Багато з них загубилося із плином часу. Катаріна могла бути пастушкою, а могла — повитухою. У Новому Світі роль жінок полягала у зміцненні громади.

— Шляхом дітонародження, — пояснила Джоселін.

— Саме так. Вони, так би мовити, засівали насіння нової цивілізації. Голландці засновували поселення здебільшого у безпечних місцях уздовж річок. Але у лісах звідти на захід було досхочу диких тварин, й індіанці мунсі ставили мисливські пастки там, де зараз Ліс Чорної скелі й де голландці заснували Нью-Бек. З індіанцями вони порозумілися. Торгували з ними. А ось від англійців їх аж у дрож кидало. Нова Англія наступала їм на п’яти, бажаючи приєднати Нові Нідерланди до своїх територій. Саме це й сталося наступного року, коли англійці захопили голландські поселення без краплини крові. Ось вони-то й вигнали звідси плем’я мунсі… але багато хто стверджує, що мунсі залишили ці землі добровільно й самі пішли на північ. Тому що на той час Блек-Спрінг уже був проклятий.

— Пробачте, але що це означає в реальності? — запитав Берт Делароса.

— Зачаклований, — відповів Грім, як завжди, без краплини делікатності. — Байдужий. Приречений.

— Принаймні, так вважалося за тих часів, — припустила Беммі.

— Еге ж, можна й так сказати, — криво всміхнувся Грім, але відразу ж сповз у кріслі під колючим пильним поглядом Піта Вандермеєра. Обоє Делароса перезирнулися й позіхнули. За інших обставин було б цікаво спостерігати за їхніми майже комічними досконало синхронними рухами.

— Отже, мусите розуміти, що забобони глибоко увійшли в людську психіку, — продовжив Піт. — Ми говоримо про людей, що мали якось виживати у всуціль дивному світі, за часів, коли ніякої безпеки не існувало взагалі. Європу потрясали епідемії чуми, неврожаї, голод і війни, а Новий Світ був сповнений невідомих лісових звірів, дикунів і демонів. Ніхто не знав, які потойбічні істоти вешталися у безлюдних місцях на захід від заселеної землі. Дуже паскудна ситуація. Наукових знань тоді не було, і люди покладалися на байки та віщування чаклунів. Вони боялися всемогутнього Бога й до смерті лякалися диявола. Це наклало відбиток на навколишні ліси, який не сплутаєш ні з чим. Досить бодай згадати, як зветься пагорб за нашим будинком.

— Гора Нещастя? — запитав Варт. — Ми піднімалися на неї якраз цього тижня. Чарівне місце. З вершини було видно Гудзон.

— Так, приємне місце для прогулянки. I зараз абсолютно безпечне, допоки не відхиляєшся від стежки. Але ж ці знамення… Ставтеся до них як до примітивної метеорології, з тією різницею тільки, що вони передбачають не погоду, а нещастя, що насуваються. Ви, звісно, чули про судові процеси над відьмами у Салемі — вони відбулися десь за двадцять чи тридцять років по тому в Колонії Массачусетської затоки. Їм передували неврожаї, епідемія віспи та постійні загрози нападу з боку індіанських племен. Зв’язок між цими подіями було встановлено тільки пізніше, але то не має значення. Від того часу страх почав відігравати провідну роль у потоці чуток, що передували трагедіям. Люди почали повсюди вбачати знаки: у мертвонароджених дітях і дивних природних явищах, у швидкому гнитті м’яса й у величезних птахах…

Піт посміхнувся й продовжив:

— Голландці були дещо прагматичнішими за пуритан. Але у 1653 році з’явився великий птах, який три тижні поспіль щодня на заході сонця вмощувався на хресті шпиля церкви в порту Нового Амстердама. У місті здійнялася неабияка паніка. Стверджували, що птах за розмірами був більшим за гусака, мав сірий колір і полював на трупи. Зараз ми б, звичайно, припустили, що то був американський гриф, бо вони час від часу зустрічаються у цих місцях. Але ж хіба колоністи могли про те знати? Отже, хутко потому зібралася юрба й почала з огляду на появу того птаха робити всілякі пророцтва. Рада міста встигла наказати підстрелили його, але було запізно. Наступного року людей покосила віспа, а винуватцем епідемії оголосили птаха.

Джоселін раптом про щось згадала.

— Стіве, розкажи їм історію про лікаря та дітей. Піте, ти знаєш її?

— Ні.

— Мені її колись розповів колега з Медичного коледжу Нью-Йорка, — сказав Стів. — Ще до тієї епідемії 1654 року лікар з Нового Амстердама на ім’я Фредерік Ферхульст вивчав поведінку дітей, що гралися у «похорон». Вони копали ями за стінами поселення, приносили ящики з-під фруктів і, зображаючи похоронну ходу, клали їх до могил. Батьки гадали, що діти одержимі, а саму гру вважали поганим знаком.

— Дякувати Богу, зараз у нас є приставка Нінтендо Wii, — відгукнувся Піт. Засміялися всі, окрім Беммі Делароса, яка змогла витиснути з себе лише слабеньку усмішку.

— Існує чимало подібних історій, — зауважив Стів. — Деякі з них справді жахливі. Знаходили тіла людей тієї епохи, яким між щелеп було просунуто цеглини. Коли у Бостоні у 1693 році спалахнула епідемія жовтої гарячки, люди часто відкривали спільні могили, щоб поховати нових померлих. Тоді гробокопачі час від часу знаходили роздуті тіла, в яких текла кров із рота, а саван був ніби виїдений навколо обличчя. Це мало такий вигляд, ніби мрець прогризав собі вихід із савана й повертався до життя, щоб пити кров. Зараз ми знаємо, що тіла, які розкладаються, роздуваються від газів. Органи, гниючи, виштовхують із рота рідину, і бактерії, що містяться у ній, роз’їдають саван. Але ж за тих часів це явище вважалося науковим доказом того, що «пожирачі саванів» були людьми, які не встигли померти й харчувалися живими людьми, а також разом із лихоманкою поширювали прокляття, щоб воскресло іще більше мерців. Служителі церкви засовували цеглини їм до рота, щоб вони померли від голоду.

У повітрі зависла довга пауза, яку порушувало лише тріскотіння вогню в каміні. Потім озвався Берт:

— Слухайте, а в інших містах жителі справді ними вихваляються, розповідають новоселам, як там все чудово, які класні ресторани й усе таке…

Грім пирхнув і захлинувся пивом. Цього разу засміялися всі, навіть Беммі. Джоселін стукала Гріма по спині, поки той не перестав кашляти. На думку Стіва, здатність Берта до жартів була добрим знаком. Отже, цей чоловік не аж настільки приголомшений, і не все, що він почує цієї ночі, залетить йому в одне вухо і вилетить з іншого, принаймні, допоки він не вихилить до дна усю пляшку «Столічної».

— Усе гаразд, — сказав Піт, коли сміх припинився, і продовжив: — Коли людей спіткає незрозуміле лихо, їх охоплюють страх і відчуття небезпеки, а різного роду віщуни їх посилюють. Діти народжуються сліпими, у багні знаходять сліди дивних тварин, у нічному небі світяться вогники… Як тільки люди починають вірити у віщування, їхнє життя та спосіб мислення починають вщент руйнуватися. «Які ще жахіття чатують на нас?» — запитують вони. Ось у такому сприятливому середовищі й пустив паростки страх перед Катаріною ван Вайлер.

— Отже, люди вирішили, що вона — відьма, — сказав Берт.

— Саме так.

Цигарка Піта дотліла в попільничці й він заходився скручувати нову.

— Усе починалося як звичайне полювання на відьом, але була й пара розбіжностей, правда, не в тому, що стосувалося причин. Вона була одинокою жінкою, жила в лісі, отож усі дивилися на неї згорда. У 1664 році їй мало бути не менше як тридцять років, адже в неї було двоє маленьких дітей: хлопчик і дівчинка. Хто був батьком і чому його не було з ними, ми вже не дізнаємось. Подейкували, що вона злягалася з індіанцями. А якщо додати, що ця жінка залишила церкву, стає зрозуміло, чому невдовзі в неї почали тицяти пальцями. Пліткували також, що вона виконувала поганські обряди. А суперечки щодо конкретного змісту тих обрядів підживлювали страхітливі чутки про неї.

— Як, наприклад, служіння дияволу? — запитав Берт.

— А також содомія, скотолозтво, людожерство… бо то все диявольська робота.

— Господи Ісусе.

— До Ісуса зараз дійдемо. Так от, у жовтні 1664 року дев’ятирічний син Катаріни вмирає від віспи. Знайшлися свідки, що бачили, як вона, вбрана у глибокий траур, хоронила в лісі його тіло. Але за кілька днів по тому жителі містечка побачили, як хлопець гуляє вулицями Нью-Бека, ніби Катаріна воскресила його з мертвих, як Ісус воскресив Лазаря. Від цього вони перелякались до гикавки. Якщо воскресіння когось із мертвих не є остаточним доказом того, що людина злигується з тим, із ким злигуватися не повинна, то які ще докази потрібні? Отож Катаріну ван Вайлер засудили на смерть за чаклунство. Її катували, й вона зізналася в усьому, але так робили вони усі. Господи, та після колеса й ганебного крісла[5] будь-хто зізнається, що стрибав бісовими дахами на мітлі. Те, що вони зробили з нею, було жахіттям. Її змусили вбити ту нечестиву істоту, якою був її воскреслий син, та ще й зробити це власноруч. Якби вона не згодилася, судді вбили б не лише сина, а й дочку теж.

— Який жах! — скрикнула Беммі. — Отже, вона мала вибрати, кого з дітей залишити живим?

Піт знизав плечима.

— Тоді дітей не так пестили, як зараз. Холодні вітри долітали сюди зі Старого Світу. Звинувачення у відьомстві й вироки за нього були повсякденним явищем. У Катаріни не було вибору: вона вбила сина, щоб зберегти життя доньці. А після того її засудили до шибениці, бо то вважалося милістю. Але ж вони самі її не вішали. Її змусили самостійно стрибнути у петлю на знак розкаяння та самобичування. Її мертве тіло кинули до одного з відьомських водоймищ у лісі на поталу диким звірям. Так завжди робилося. Або так, або їх спалювали на багатті. Звісно ж, ці жінки були ні в чому не винні.

— Який жах, — прошепотіла Беммі.

— Окрім того, в цьому випадку вона була не зовсім не винною, — сказав Грім.

Делароса подивилися на нього.

— Гм… ну, нам це не відомо, — швидко втрутився Піт. — Нам не відомо, чи вона була винна у тих злочинах, за які її засудили. Навіть тут, у Блек-Спрінзі, в нас немає підґрунтя для подібних припущень. Ми знаємо напевне тільки одне: колоністи вірили у те, що вона воскресила з мертвих сина, і того було для них досить. З позицій сучасності можна вважати можливим і навіть вірогідним, що вона за життя мала надзвичайні здібності, але ніщо не вказує на те, що вона творила дива або використовувала свій дар, щоб завдати комусь шкоди. Швидше за все, насильницька смерть, а перед тим жахливі тортури та примус до вбивства власної дитини зробили з неї те, чим вона є зараз. Але то все здогадки. Розумієте, у світі потойбічного в нас дійсно небагато довідкових матеріалів.

— Ну, добре, — сказав Берт Делароса, вихиливши порцію горілки. — Отже, ви, хлопці, маєте свого сільського привида. — 3 його вуст зірвався легкий смішок, ніби його самого розсмішило ним же й сказане. Берт підняв порожню чарку й тицьнув нею у бік Гріма:

— Це ж просто жахливо. Отже, ти, сучий сину, говорив правду, коли телефонував мені. А я гадав, ти мені баки забиваєш. Авжеж… дійсно, думав, що забиваєш мені баки.

— Про що це ти говориш? — здивовано запитала Беммі.

— Отого дня, коли він і та жінка намагалися дати нам хабара… Того вечора він зателефонував мені на мобілку і спробував знову збити мене з пантелику, та ще й додав якусь побрехеньку про злу відьму Заходу. Я тобі про це не розказував, бо був шокований тим, як далеко вони ладні зайти у своїй настирливості, до того ж мені не хотілося тебе засмучувати. Та… ну, ти пам’ятаєш, люба, що ми про них думали.

— Вибачте, — додав Грім без краплини іронії.

— Ви назвали її сільським привидом, — заговорив знову Піт, — і ви близькі до правди, але не зовсім. Здається, ви без проблем могли б сприйняти реальність чогось такого дуже дивного, що тиняється у вашій спальні. Але чому ви не викликали поліцію, коли її побачили? Це ж перша річ, яку робить більшість людей, коли бачить когось чужого у своєму помешканні. І чому не викликали швидку допомогу, ви ж бачили, в якому стані ця жінка?

Подружжя Делароса обмінялося зніяковілими поглядами, не знаючи, що відповісти. Стів раптом відчув, як йому в душу вповзло знайоме почуття дежавю, яке дуже часто з’являлося, коли вони розповідали новоприбулим про те, в яку халепу ті потрапили. Таке траплялося не частіше ніж пару разів на рік, якщо їм щастило, і то, як правило, в інший час. Але час доби не мав жодного стосунку до його спогадів. Це було вісімнадцять років тому, під час розмови був присутній той самий Піт Вандермеєр, але значно молодший — тоді він іще працював на факультеті соціології Нью-Йоркського університету. На той час він, мабуть, ще не був таким експертом з оповідань, але в його голосі звучав такий самий розсудливий спокій. Стів пам’ятав головне: їхній власний страх та їхню власну невпевненість. Ми слухали розповідь про передвістя та відьом, і не було такої миті, коли б ми йому не вірили. Ні… після того, що ми побачили.

Нарешті Беммі порушила мовчанку.

— Ти просто відчув, що вона… ну, що вона не грабіжниця. Досить було оком на неї кинути, щоб це зрозуміти. Вона була схожа на зло.

Беммі повернулася до чоловіка:

— Можна, я їм розповім, як це сталося?

Берт, здавалося, хотів щось сказати, але лише махнув рукою.

— Валяй.

— Ми ще не поснули. Ми… були близькі.

Її щоки м’яко спалахнули. Стів і Грім прикусили язики. За весь час роботи лікарем Стів навряд чи чув більш сором’язливе визначення статевого акту, яке б при тому настільки пасувало людині, яка про нього говорила.

— Я повернулася на спину, й раптом з’явилася вона, у ногах ліжка. Я побачила її за Бертом. А найжахливішим було те, що спочатку там нікого не було, а за мить вона вже там, і дивиться на мене. Тільки очей в неї не було, замість них — лише чорні потерті нитки, і тими нитками вона на мене дивилася. Краще б вона того не робила.

— Дружина скрикнула, — додав Берт монотонним і безбарвним голосом, — та випросталася з-під мене, ніби з-під електричного стільця. А потім і я її побачив. І тоді я закричав. Я ніколи в житті не кричав, здається, з того часу, як мені довелося стрибати в ополонку у затоці Джамейка під час посвяти у студентське братство. А от тоді я закричав. Беммі так і сказала: мій розум не мав жодних сумнівів у тому, що це була мара, нічний кошмарний сон — та тільки той кошмар був реальний і ми удвох його бачили! Беммі обгорнулася простирадлом і втекла з кімнати. Я побіг за нею, але в дверях озирнувся, бо хотів пересвідчитися, чи зникне вона, якщо кліпнеш, адже так роблять привиди. Але вона не зникла. І тоді… я повернувся до неї.

— Але чому? — запитала шокована Беммі.

Чоловік знизав плечима.

— Розумієш, у спальні була понівечена жінка. Уся обвита кайданами. Гадаю, я хотів подивитися, чи не можна щось для неї зробити.

— І щось сталося? — наполегливо запитав Грім.

Якийсь час Берт не відповідав, і Стів побачив, як Беммі стиснула чоловікові руку.

— Ні, — нарешті відповів він, — вона там просто стовбичила. Я злякався і вийшов слідом за дружиною.

Грім і Стів переглянулися. Піт так само зауважив брехню, але подумав, що то не має значення, принаймні, зараз.

— Гаразд. Отже, ви обоє відчули, що вона — не людина.

— А як так сталося, що про це не знає широка спільнота? — запитав Берт. — Маю на увазі, якщо ваше місто тероризує привид — я ще не готовий це сприйняти, поки ретельно не вивчу факти… але припустимо, що це правда, — тоді ж уся наука летить шкереберть! Ви її коли-небудь знімали на відео?

— В нашому цифровому архіві понад сорок тисяч годин відеозйомки, — відповів Грім. — Повсюди в місті висять камери. Хіба ви не помітили? Відзнятий матеріал ми зберігаємо десять років, а потім викидаємо. Через певний час набридає його дивитися.

І знову Делароса витріщилися на нього.

— Геть нічого не можу второпати, — повільно промовив Берт.

— Він хоче сказати, — пояснив Піт, — що ми робимо усе можливе, щоб про неї дійсно ніхто не знав. Насправді від цього залежать наші життя. — Він подивився їм просто у вічі, спочатку Бертові, потім Беммі. Стів відчув глибоку пошану до Піта, оскільки той не відвів погляду, коли говорив.

— Розумієте, історія Катаріни не завершується з її смертю. Одного зимового ранку 1665 року, через чотири місяці після того, як її було повішено, загін на чолі із самим колишнім генерал-губернатором Пітером Стьойвесантом, який вирушив у гори подивитися, що там собі роблять мисливці, прибув до Нью-Бека і побачив місто всуціль знелюднілим. З дахів звисали бурульки, й усе було поховане під товстим покровом снігу. Але головна дивина була в тому, що сніг той випав не щойно, тож по всій місцині мали б бути сліди, але не було видно жодного. Складалося враження, що жителі міста розчинилися у повітрі за одну нещасну ніч. Їх вже ніхто ніколи не бачив. Голландці вирішили, що то прокляття, і почали оминати місто-привид і пагорби навколо нього. Вони відчули, що там над ними нависало «диявольське око». У червні того ж року Стьойвесант повернувся до Нідерландів. Більшість колоністів повернулася так само, й історія поринула в забуття. І тільки за сорок років, у 1708 році, в анналах Голландської Республіки знайшли перший офіційний історичний документ про зникнення людей, який містив короткий виклад цієї легенди. Маємо той документ у нашому архіві. У ньому масовий вихід із Нью-Бека приписується економічним проблемам, що виникли внаслідок Другої англо-голландської війни та захоплення Нью-Йорка, а також висловлюється припущення, ніби колоністи загинули у сутичці між племенами індіанців.

— Отже, то був місцевий фольклор, — пробурмотів Берт.

— Не зовсім так, — відповіла Джоселін, — бо є й такі документи, які свідчать, що індіанці вже залишили ту місцевість попередньої осені, посеред самісінького мисливського сезону. За легендою, вони були налякані й говорили, що ті ліси, які колись вони вважали своїми, «забруднилися». Що б там не було, але чому індіанці просто взяли й забралися геть, відмовившись від прибуткової торгівлі з колоністами? І чому те сталося якраз після того, як мисливці кинули тіло Катаріни у лісі?

— Саме так, — докинув Піт. — Та ще існує дещо. Бо події 1713 року задокументовані. У квітні того року англійські колоністи перебралися до цього міста й перейменували його у Блек-Спрінг. За тиждень троє людей вчинили самогубства. Повитуха Бетті Келлі вбила восьмеро дітей до того, як її затримали.

— Ви усе це вигадали!

— Хотів би я, щоб так було. Коли повитуху заарештували, вона заявила, що з лісу вийшла жінка й пошепки наказала їй обрати, кого з дітей вона вб’є. З її слів, зробити вибір вона була не в змозі, тому й убила всіх. В архіві зберігається коротка згадка про місцеві оповідання щодо вроків і дивних явищ, які спостерігалися на горі Нещастя, як припускали, через відьму. Через місяць група старійшин церкви вирушила до лісу. А коли вони повернулися, то розповіли, як вигнали духа з одержимої жінки, зашивши їй очі й рота і оповивши їй тіло кайданами. Того ж року всі вони померли, якою смертю — ніхто не знає. Але принаймні частково їм вдалося досягти успіху. Вони закрили їй урічливі очі.

— Але ж вона нікуди не зникла, — заперечила Беммі з виразом невимовного жаху на обличчі.

— Ні, вона нікуди не зникла. У тому й полягає проблема, — погодився Піт. — І сьогодні Катаріна ван Вайлер блукає вулицями Блек-Спрінга вдень і вночі… та з’являється в наших домівках.

Ніхто не вимовив ані слова. Тоді роль оповідача взяв на себе Грім.

— Розумієте, йдеться не про якогось старовинного привида, що з’являється дратівливій, занедбаній дитині-аутисту, якій ніхто не вірить, але потім з’ясовується, що все це правда. Відьма Чорної скелі завжди з нами. І вона не схожа на ті нешкідливі привиддя з минулого зі слинявих фільмів жахів для підлітків. Своєю присутністю вона протистоїть нам, як пітбуль за загорожею: стоїть у наморднику, не рухається ані на міліметр, але простроми тільки палець крізь ґрати — і він не буде мовчки його роздивлятися. Він його відкусить.

Берт підвівся. Він уже налаштувався вхопити пляшку горілки, але передумав. Враз він набув вигляду цілком тверезої людини, попри чималий вміст алкоголю, що нуртував у його крові.

— Припустимо, усе це правда… але чого вона хоче? Якого дідька лисого ця бісова відьма хоче від вас?

— Ми вважаємо, що вона хоче помститися, — похмуро промовив Піт. — Що б нею не рухало, її смерть вивільнила силу, покликану помститися людям, які змусили цю жінку скоїти страхітливі вчинки. І хоча минуло триста п’ятдесят років, цими людьми є ми, жителі Блек-Спрінга.

— Я маю на увазі, звідки ви це знаєте? Чи намагався хто-небудь поспілкуватися з нею? Або ж, не знаю як це назвати, вигнати з неї біса?

— І справді, — підтримала Беммі чоловіка, — може вона всього лише хоче, щоб її почули?..

— Ми пройшли через усе це, — відповів Грім. — Дошка Уіджа[6] тут ні до чого, з цими гівнюками краще справи не мати, вони тебе вб’ють і пальцем не ворухнуть. Оте нісенітне поганське лайно на неї не діє. Усе це ми випробовували. Викликали навіть екзорцистів з Ватикану, які дійшли висновку, що вона безбожниця, і тому вони нічим не зарадять. Звісно, правда полягала в тому, що ті бабії просто обісралися від побаченого тут. У нас побували всі: священики, шамани, білі відьми, спецпризначенці, військовики… і щоразу з паскудними наслідками. У минулому їй намагалися стяти голову та спалити її на вогнищі, але вона зникала, як тільки дим починав клубочитись, так би мовити, з-під її спідниці. Наразі маємо Постанову про надзвичайний стан, якою суворо заборонено подібні спецефекти, адже вони завжди закінчуються смертю. Невинні жителі Блек-Спрінга притьмом падають і конають у ту саму мить, коли хтось намагається їй зашкодити. Коли її зашили — а тільки Богові відомо, як їм це вдалося, — вона стала здебільшого незагрозливою. Але ж, якщо станеться витік інформації про те, що тут коїться, людям неодмінно закортить відкрити їй очі та рота. Раз за разом людство доводило, що воно схильне перетинати усі дозволені межі. І в нас є всі підстави вважати, що, як тільки її очі відкриються і вона почне вимовляти свої прокльони, ми всі помремо. Ось чому ми її приховуємо. Вона не хоче, щоб її розуміли, ніхто не повинен її розуміти. Катаріна — це потойбічна годинникова бомба.

— Вибачте, але я в це не вірю, — заявив Берт.

Піт сьорбнув пива й поклав окуляри на стіл.

— Пане Делароса, коли ваша жінка вибігла надвір, а ви повернулися до спальної кімнати, ви не чули, як вона щось промовляла пошептом?

Голос Берта затремтів:

— Я… я дійсно щось чув, здається. Кінчик її рота ворушився. Заледве помітно. Мені хотілося розчути, що вона говорить.

— І що ж ви почули?

— Вона говорила пошепки.

— Пробачте мені, будь ласка, це запитання, але чи не було тоді миті, коли у вас з’явилася думка про самогубство?

Беммі приглушено зойкнула й перекинула порожню чашку, що стояла на ручці її шкіряного крісла. Чашка впала на підлогу й розкололася на три шматки. Джоселін хутко нахилилася, щоб зібрати черепки. Беммі намагалася відкрити рота, щоб щось сказати, але коли поглянула на чоловікове обличчя, відразу припинила ці спроби, тільки нижня губа й далі здригалася.

— Отже, таке було, правда? — вів далі Піт. — Ви почули, як вона щось шепоче, і почали обмірковувати, як би завдати собі шкоди. Саме так вона і нападає. Вона змушує людей вбивати себе так само, як її колись змусили це зробити.

— Берте, — запитала Беммі тремтячим голосом, — що ти маєш на увазі, Берте?

Берт спробував відповісти, але не зміг. Його обличчя стало мертвотно блідим, він прокашлявся й нарешті промовив:

— Я пробув із нею лише кілька секунд. Не сказав жодного слова. Боявся, що вона підніме очі, якщо я видам бодай якийсь звук. Не хотів, щоб вона піднімала очі, розумієте, про що я? Навіть якщо вона сліпа, я не хотів, щоб вона на мене дивилася. І я почув, як вона шепоче. А потім вийшов у коридор і мені захотілося проломити собі череп об одвірок.

Беммі здригнулася, неначе хтось її вдарив, і з силою, ніби ляпасом, закрила собі рота руками.

— Клянусь Богом, у своїй уяві я схопився за одвірок і тричі луснувся лобом об нього, поки череп не хруснув. А потім… потім ти закричала, люба. Це повернуло мене до життя, і я побіг за тобою. Я не зробив цього, тому що ти закричала.

— Припини, — застогнала Беммі, хапаючись за чоловіка. — Це ж усе неправда? Берте, я не хочу більше про це чути, будь ласка.

— Заспокойтеся, — озвалась до неї Джоселін. — Вам нічого не загрожує. Це тривало не стільки, щоб мати довгочасні наслідки.

Берт обняв заплакану дружину і повернувся до Піта. Уперше Стів побачив, який змарнілий і виснажений на вигляд він був… і дійсно, він таки повірив.

— Хто про це все знає? — насилу виговорив він.

— Хлопці з Пойнту, он там, униз по дорозі, — відповів Грім. — Але то дуже невелика, цілком таємна група людей, і ланцюг закінчується на вищому керівництві. Цих людей настільки мало, що вони непідконтрольні жодній із комісій, — це все для того, щоб уникнути витоку інформації.

— Не можу повірити!

— Підозрюю, що й сам президент нічого не знає. Раніше — так, влада це знала. Починаючи з Джорджа Вашингтона й закінчуючи Авраамом Лінкольном, президенти повинні були знати про те, що тут коїться, адже з архівів відомо, що вони навідувалися до Блек-Спрінга. У 1802 році було засновано Військову академію США у Вест-Пойнті, щоб допомогти нам із прикриттям. Точно не пам’ятаю, але, певно, десь наприкінці Громадянської війни довіра до Пойнту зросла настільки, що йому надали ексклюзивну владу в Блек-Спрінзі. Ймовірно, за наказом самого старигана Лінкольна. Бо то дуже вже тонка справа. А пізніше, коли регіон почав розвиватися і ризик витоку інформації зріс, зорганізувалися й ми. Стали справжніми профі. Так народилась ОСКВ.

— А це що таке?

— Це — ми. Спостерігачі за привидами. Ми ховаємо відьму від чужих очей.

Берт подивився на Гріма, намагаючись усвідомити почуте:

— І що означає ця назва?

— Це абревіатура, що залишилася з давніх часів: «Організація зі спостереження і контролювання відьми». Зараз вже мало хто про неї пам’ятає, більш звична назва — Відьмоконтроль. Головне — те, що ми робимо. Там, у Пойнті, нам дозволяють працювати самостійно, але ми посилаємо нагору звіти, аби вони тільки були задоволені. Отже, в нас є на кого зіпертися, коли мусимо перекривати дороги або коли потрібно замовити слівце перед керівництвом заповідника. А як же, думаєте, інакше ми змогли б тримати усе в таємниці? Можна розставляти які завгодно декорації, але на все потрібні гроші й цілковита таємність. Пойнт налаштований на те, щоб зберігати статус-кво, бо вони просто не уявляють, що робити з усією цією чортівнею, окрім як ховати її від широкого загалу та від іноземних розвідок. Контролю нема — то все безсовісна брехня. Вони там просто в штани наклали. Якби тільки їхня воля, вони б огородили нас височезним парканом і створили б на цій землі таку собі резервацію. Але ж тоді їхні руки будуть заплямовані кров’ю трьох тисяч людей — саме стільки загинуло 11 вересня 2001 року. Тому наші очільники вирішили проводити політику стримування. Допоки не буде знайдено рішення — а біс його знає, яким воно взагалі може бути, — тут має тривати нормальне життя, а за те, що ми засупонили собі роти, нам платять із таємної статті у держбюджеті, яку майже неможливо відстежити.

— Питання іміджу, — сказав Піт. — Коли в тебе на шиї бородавка, доводиться носити високий комір.

— Боже мій, — тихо сказав Берт Делароса. — І невже ніхто ніколи не пробував відкрити їй очі?

— Тільки раз, — відповів Піт після довгої мовчанки. — Хоча навіть це їм не вдалося. То було у 1967 році з ініціативи підрозділу військової розвідки у Пойнті. Тривалий час нічого не відбувалося, й люди почали сумніватися в тому, чи дійсно Катаріна становить для них таку вже загрозу. У самому місті почалися балачки про те, що люди лише хочуть її зрозуміти та, бачте, дати їй щось. Якраз як ось Беммі сказала: може, вона лише хоче, щоб її почули. Той дослід записали на плівку. Роберте, може, покажеш їм його?

Грім видобув макбук із портфеля й відкрив його.

— Ми використовуємо цей уривок, щоб роз’яснити новоприбулим усю серйозність ситуації. Сприйняття, формування іміджу тощо. Але хочу вас попередити: то було паскудне рішення, кого б воно не стосувалося. Кадри досить жорстокі. Настільки жорстокі, що подібну хроніку вирізають із шестигодинних новин, розумієте, про що я?

— Не впевнена, що мені хотілося б на це дивитися, — сказала Беммі, витираючи сльози.

— Гаразд, люба, — відповів Берт, — як не хочеш дивитися, то й не треба. — Він нервово поворушився і, шукаючи підтримки, кинув погляд на Піта. Той схвально кивнув. Грім поставив макбук на коліна й запустив відео.

Кадри дійсно шокують, жодних сумнівів. Вони справжні, зняті на плівку «Кодак Супер 8» шістдесятих років, у цифровій обробці. На відміну від Тайлерової «ГоуПро», вони викликають таке почуття ностальгії, яке навіть світлини з Інстаграму можуть передати лише приблизно. Стів ловить себе на тому, що він інстинктивно віддає перевагу цьому стилю, попри вицвілі кольори, а також те, що старший син назвав би його безнадійно відсталим. Хоча наразі Стів на екран навіть не дивиться. Він сидить за протилежним кінцем стола, обіймаючи Джоселін і пильно вдивляючись в обличчя Берта і Беммі Делароса. Але він знає, що на тих кадрах. Це знають усі у Блек-Спрінзі. Їм всім ними прогризли голови, а більшості — з раннього дитинства. Стів категорично проти показу цього уривку п’ятикласникам у молодшій школі «Чорна скеля», і коли настала черга Тайлера його дивитися, а згодом — Метта, він намагався залишити їх удома на лікарняному. Але ж штрафи за таке були просто драконівськими. У Блек-Спрінзі усі мали дотримуватися Постанови про надзвичайний стан.

Він досі пам’ятає ті сеанси, ніби вони були вчора. Усі діти були разом із батьками, і то був справжній жах. Для багатьох школярів перегляд відео ставав рубіконом, за яким вони ставали дорослими, і відбувалося це занадто рано.

Кіно знімали у кабінеті лікаря-терапевта. Кабінет має квадратну форму. Катаріна ван Вайлер сидить у кріслі посередині. Її примусили сісти за допомогою тички із дротяною петлею, яку зазвичай використовують для стримування скажених собак. На відстані стоїть офіцер із Пойнту в твідовому піджаку, тримаючи петлю тички навколо її шиї. Двоє інших стоять позаду відьми з тичками напоготові.

Але ж її вигляд не свідчить про те, що вона хоче кудись піти.

Відьма Чорної скелі не ворушиться.

Ще троє людей перебувають у кімнаті. Двоє лікарів із Блек-Спрінга та оператор, який постійно коментує, мавпуючи голос Волтера Кронкайта. Лікарі не промовляють ані слова. Навіть не придивляючись уважно, можна побачити на чолі в кожного з них краплини поту. Вони страшенно нервують. Лікарі стоять на колінах перед відьмою, переминаючись із ноги на ногу: намагаються знайти зручну позицію і водночас не торкатися її. В одного з них пара пінцетів і ножиці для зняття швів. «А зараз доктор Макґі зніме перший шов з її рота», — промовляє голос за кадром, у якому добре чути страх і невпевненість.

Грім, Берт і Беммі — остання хоч і не хотіла цього, але однаково дивиться — бачать, як Макґі обережно відводить пінцетом убік тонку, висушену плоть у лівому кутку відьминого рота й натягує останній шов. Потім він проводить лезом ножа по шву, і той лускає, як гумова стрічка. Лікар відсахується і змінює положення тіла. Він витирає піт із чола. Катаріна не ворушиться. Обрізана чорна нитка стирчить у куточку її рота, як зараз. Дуже чітко видно, як здригаються звільнені від шва губи. Доктор Макґі нахиляється знову, і на його обличчі раптом проступає подив. Інші лікарі так само нахиляються ближче. Офіцерам із Пойнту не чути шепоту Катаріни, і вони не усвідомлюють, що від цієї миті вона ними заволоділа. «Це був перший шов», — коментує голос за кадром, який вже не нагадує голос Волтера Кронкайта, і Макґі моргає. Він знову витирає чоло й піднімає пінцет, але на півдорозі його рука падає. Потім знову нахиляється. «Докторе Макґі… з вами все гаразд?» — питає голос із хроніки. У відповідь доктор Макґі притьмом піднімає ніж для зняття швів і зі швидкістю голки швейної машини «Зінгер» починає устромляти його собі в обличчя.

В наступні кілька секунд усі події відбуваються одночасно. Це суцільне божевілля. Звідусіль чути виття, яке проймає глядачів до самих кісток. Камера перекинулась, тринога впирається у стіну, й кімнату раптом стає видно під дивним кутом зору, що викликає блювоту. Крісло порожнє, відьма вже стоїть у кутку кабінету, видно лише нижню половину її тіла, решту відрізано через незвичний кут зйомки. Тичка з грюкотом відлітає на підлогу. Доктор Макґі розпростерся долілиць у величезній калюжі крові, його тіло здригається у конвульсіях. Видно також ноги другого лікаря — він лежить поряд; принаймні можна припустити, що то ноги саме другого лікаря. Офіцери кричать і тікають із кімнати. Здається, Беммі Делароса ладна зробити те саме, вона закрила обличчя руками і важко дихає. Її чоловік, схоже, настільки приголомшений, що не розуміє: те, на що він дивиться, свого часу трапилося насправді.

— Ось тоді-то, — пояснює Роберт Грім, — наша розвідка востаннє й обпеклася на тій відьмі.

Він натискає на потрібні клавіші, й екран тьмяніє.

— Загинуло п'ятеро людей, — підсумував Піт. — Двоє лікарів вчинили самогубство саме там і тоді, а у Блек-Спрінзі троє літніх людей впали мертвими на вулиці, усі заразом. За результатами розтинів, вони всі померли від раптового крововиливу в мозок. Вважається, що час їхньої смерті точно збігся з часом розрізання першого шва.

У готельному барі запала мертва тиша. Стів поглянув на мобілку й зауважив, що вже чверть на четверту. Беммі тремтіла й ридала в обіймах Берта, решта присутніх зніяковіло роздивлялися власні ноги.

— Берте, я не хочу повертатися у той будинок, — голосила Беммі, — я ніколи більше не хочу туди повертатися!

— Не плач, тобі не треба туди повертатися, — хрипко промовив Берт і звернувся до Гріма. — Знаєте, що, ми обоє неабияк засмучені. Щиро дякую, що ви замовили для нас оцю кімнату в готелі, але гадаю, ми з дружиною не залишимося у Блек-Спрінзі жодної зайвої хвилини. В нас є ціла купа запитань, але з тим можна почекати. Якщо моя дружина зможе вести машину, то ми переночуємо у друзів на Мангеттені. Якщо ж ні, поїдемо на таксі до Ньюбурга і знімемо там кімнату в мотелі.

— Я не вважаю, — почав було Піт, але Берт не дав йому вставити ані слова.

— Вже завтра я викличу ріелтора. І я… шкода, що ви мусите жити з усім цим, але… то не для нас. Ми їдемо звідси.

— Боюсь, цього не станеться, — м’яко заперечив Піт. Наразі, як зауважив Стів, навіть Піт не мав мужності дивитися на подружжя.

— Що ви маєте на увазі? — нарешті прислухався до нього Берт.

— Ви раніше говорили нам: «ваш» сільський привид і «ваша» відьма. Мені дуже прикро, що я мушу вас засмутити, але боюся, що, починаючи з цього вечора, це й ваша проблема теж. Вона вас звідси не випустить. Тепер ви теж жителі Блек-Спрінга. А це означає, що прокляття відтепер висить і над вами.

Запала така гнітюча тиша, що її зміг порушити лише Роберт Грім:

— Ласкаво просимо додому, — крива посмішка спотворила йому обличчя. — В нас є скільки завгодно чудових міських ярмарків.

Розділ 7

Наступного дня по обіді Тайлер повернувся додому із громадських робіт мокрий до рубчика від дощу і з напруженим виразом обличчя. Стів сидів за обіднім столом і читав статтю у «Нью-Йоркері», але раз-по-раз мусив повертатися і двічі читати одне й те саме, бо його думки постійно десь блукали. Він і Джоселін повернулися додому того ранку аж за чверть шоста, засмучені й виснажені. Вони дрімали і знову прокидалися над чашками чаю в кухні, допоки перші сонячні промені не торкнулися небокраю на сході й Стів не почав мимоволі помічати обриси дерев у лісі за будинком. Він вирішив не лягати спати разом із Джоселін і перейшов від чаю до кави, бо о сьомій йому однаково треба було вставати на роботу.

У другій половині дня після занять він повернувся до офісу в дослідному центрі, щоб проглянути стос тестових робіт здобувачів докторського ступеня. Проте упіймав себе на тому, що просто вдивляється у пасма дощу, які струменіють вікном. Подумки він знову і знову повертався до розмови з подружжям Делароса.

— Не знаю, про що ви думаєте, — зауважила Лора Фрейзер, його асистентка, заскочивши до його кабінету, щоб заповнити стопку бланків, — але ось вам моя порада: ходіть додому та поспіть. Трохи сну вам би не завадило.

Стів заціпеніло всміхнувся:

— Я мало спав. Дружина захворіла. — Він був приголомшений тим, як природно брехня зіскочила з його вуст. Боже, яким професійним брехуном він став за ці вісімнадцять років! То є частина ідентичності жителя Блек-Спрінга, — сказав би на те Піт Вандермеєр.

— Якщо не побережетеся, то захворієте. Я не жартую.

— Маю чортзна-який вигляд? — запитав він. І раптом у нього в голові пролунав відчайдушний крик Берта Делароса: «Чому ж ви, сучі діти, не доклали усіх зусиль, щоб ми забралися звідси?»

Цього разу Джоселін була нагорі у ліжку, а Метт робив домашні завдання. Тайлер крізь зуби пробурмотів татові «привіт» і теж пішов нагору, щоб розвісити мокрий одяг. Стів помітив, що сина щось гризе. Він знав, що їм треба поговорити, але не все було так просто. Тайлера вже не викличеш на розмову, треба було дочекатися, поки він прийде сам. Ота хлопчача вразливість була однією з синових рис, якими Стів пишався.

«Авжеж, ось він і з’явився», — констатував подумки, коли Тайлер за п’ятнадцять хвилин спустився вниз. Проте не підняв очей від газети, бо не хотів показувати синові, як він чекав на цю мить.

— Мама сказала мені, що ви допізна засиділися з тими новачками, — сказав Тайлер з удаваною легковажністю. Він всівся на обідній стіл.

— Не хочу й починати цю тему, — відповів Стів, — ми засиділися аж до ранку.

— І як усе пройшло?

— Паскудно, як завжди. Але якось вони з тим упораються. Як твої громадські роботи?

Тайлер почервонів і винувато посміхнувся:

— Ну, ти ж знаєш.

— Та усе місто вже знає, — сказав він, але разом із тим підморгнув синові й довірливо штурхонув його у бік. Помітив, що Тайлер враз розслабився. — Ну, ти й перець! Роберт Грім учора ввечері показав мені відео. Мушу визнати, це твій найбільш сенсаційний репортаж.

— Якщо серйозно, ми були приголомшені. Ну й, чесно кажучи, мені трохи соромно, що я таке з нею зробив. Ну, тобто, ми чогось очікували, але геть не цього, не того, що вона гепнеться просто на дупу…

Стів посміхнувся і продовжив уже серйозно:

— Сподіваюсь, ти розумієш: вам усім неймовірно пощастило. Досить було допустити хоча б одну помилку, і ти б уже не збирав папірці у парку, а був би там, на тому острові.

— Ти ж знаєш, Роберт на нашому боці.

— Роберт — можливо, але ж рада — ні. Ти сам визнав, що ви не знали, чого очікувати. Вона могла б обійти того стовпа, а натомість наскочила на нього й гепнулася. Тільки Богові відомо, що ще могло статися. Якби справа дійшла ради, ви б усі були прямо зараз у Дудлтауні.

Тайлер знизав плечима, і від цього жесту Стів трохи розгубився.

— Ти взагалі розумієш, куди вліз? — запитав він. — Ти не стаєш невразливим уже від того, що твої наміри гарні, розумієш. І я навіть не кажу зараз про неї. Рада не надто поважає таких персонажів, як Джейдон Холст. То була його ідея?

— Ні, то ми придумали разом, — відповів Тайлер, і оком не змигнувши. То була ще одна його риса, якою пишався Стів. Тайлер ніколи не допускав, щоб інші розплачувалися за його негідні вчинки.

Проблема полягала не стільки в тому, що вони утнули штуку та ще й записали її на відео. То була хлопчача витівка, не більше. Стів і Джоселін завжди дотримувалися прогресивних підходів у вихованні дітей, незважаючи на обмеження, встановлені Постановою про надзвичайний стан. Ситуація у Блек-Спрінзі була керованою, або ж, як дехто говорив, придатною для виживання, завдяки лише одній речі — промиванню мізків його жителям. Усі дотримувалися суворих правил, оскільки вірили в ці правила і приймали їх без застережень. Діти всотували заповіді Постанови з молоком матері. Не водися з відьмою! Не кажи жодного слова про неї людям з-за меж міста! Дотримуйся умов прийняття відвідувачів! І наприкінці смертний гріх: ніколи, за жодних обставин не відкривай відьмі очі! До прийняття цих правил спонукав страх, а Стів знав, що страх неминуче веде до насильства. Раніше на ігровому майданчику початкової школи «Чорна скеля» він бачив чимало скам’янілих, безкровних дитячих облич із чорно-синіми слідами від синців і розбитими губами. То були обличчя дітей, які вибовкали таємницю друзям чи то двоюрідним братам або сестрам з інших місць і яких лупцювали, допоки всуціль не перепрограмували за батьківським зразком.

Стів і Джоселін відкидали такі методи. Вони зробили вибір на користь виховання синів на міцному підґрунті гармонії та взаємовигідних відносин, залишаючи чималий простір для самостійного мислення, але водночас тримаючи на оці реалії їхнього життя. Відтак у них росли добросерді, чутливі діти, які вселяли надію на те, що вони ніколи не вплутаються у якісь каверзи.

«Але та надія — ніщо інше, як ілюзія, — подумав Стів. — Роками ти вважав, що в тебе усе під контролем, а потім одного разу хтось згадує слово «Дудлтаун», і ти можеш лише спостерігати, як легковажно Тайлер знизує плечима».

— Коли востаннє ти був у бункері? — запитав Стів.

— Гадаю, в шостому класі. Ми там були з пані Річардсон.

— Може, вже настав час поїхати та ще раз подивитися? Пам’ятаєш, який у нього вигляд ізсередини?

Плечі Тайлера опустилися. В’язниця Дудлтаун становила собою приватний бункер на похмурому острові Йона на річці Гудзон за трохи більше як п’ять миль від міста. Над островом нависав Міст Ведмежої гори. Розклад занять у школі «Чорна скеля», спеціально адаптований до місцевих реалій, передбачав обов’язкову екскурсію до в’язниці для всіх учнів з метою підвищення рівня їхньої поінформованості.

— Там м’які стіни й підлога, — відповів Тайлер.

— Саме так, і небезпідставно. Від трьох тижнів одиночного ув’язнення в одній із тамтешніх камер мимоволі поїде дах. Відчуватимеш себе настільки нещасним, що на колінах благатимеш відпустити тебе до Блек-Спрінга. Але на цьому етапі ти ще не зрозумієш, чого це раптом ті стіни оббиті. Аж до середини третього тижня, коли, нарешті, психанеш і почнеш задумуватись про самогубство. Ти там під наглядом і тобі не дадуть це зробити насправді, але ти маєш відчути це. Розумієш, про що йдеться?

— Тату, я знаю, що то таке, — зітхнув Тайлер.

— Ні, ти цього не знаєш, — відповів Стів. Ніби холодна рука стиснула йому нутрощі, а в уяві зринув спогад із давніх-давен, коли він у Таїланді тримав у руках простирадло, вирячившись на власні нерухомі ноги… Наскільки тоді намір наблизився до реальності? — Саме так. Ти цього не знаєш, і в тому якраз і полягає проблема.

Ідея Дудлтауна полягала в тому, щоб в’язень міг отримати безпосередній досвід впливу відьми на людей; в такому разі він буде свідомий тієї небезпеки, якій піддає себе та інших людей. І хоча Стів був у принципі запеклим супротивником подібної форми покарання, вона була надзвичайно ефективною. Завдяки їй рівень рецидивів було зведено майже до нуля.

— А ти знаєш, скільки основних прав людини порушується в тому Дудлтауні? — запитав Тайлер.

— Авжеж, цілком може бути. Але Катаріна — потойбічне зло. Це скасовує всі норми й робить безпеку нашим першим, другим та третім пріоритетом.

— Твої слова звучать так, ніби ти це підтримуєш.

— Звісно, ні. Але ти помічав, якими лицемірними негідниками є більшість людей у Блек-Спрінзі? Не має значення, підтримую я це чи ні, головне — що вони це підтримують. І хотів би я подивитися, як ти заперечиш їхні аргументи. Що ще ми можемо вдіяти?

— Зробити камінг-аут, — відповів Тайлер надзвичайно серйозно.

Стів здивовано звів брови.

— І як саме ти збираєшся це робити? Проведеш прайд-парад вулицею Діп-Голлоу-роуд?

— Ха-ха. А якщо серйозно, у «Справжній крові» вампіри роблять камінг-аут. Як тільки ти стаєш популярним і в тебе є наукові докази, ніхто не зможе тобі протистояти, навіть якщо йдеться про відьму. Це — єдина річ, якої ще ніхто не пробував зробити.

— Тайлере… але ж «Справжня кров» — то лише телесеріал!

— Ну, то й що? Засоби медіа змінюють життя. От візьмімо для прикладу Арабську весну. Усе почалося, коли одна-єдина людина, маючи мрію, виклала її у Фейсбук. Через два місяці на площі Тахрір місця вільного не було. Саме соціальні медіа змусили усіх цих людей підняти дупи. Навіть якщо ти живеш в Ірані, за парою кліків мишею вже починається свобода. А чому в Блек-Спрінзі цього нема?

— Тайлере… — затинаючись, почав Стів, але хлопця понесло і його вже було не спинити.

— Я не один тільки такий. Усі діти почуваються так само. Тільки мені вистачає сміливості відкрити рота. Нам набридло жити у середньовіччі. Нам хочеться вільно заходити в інтернет і мати приватне життя. Наші повідомлення на Фейсбуці та на Вотсапі цензурує Відьмоконтроль, ніби ми живемо в довбаній Москві, а час від часу він їх ще й не пропускає. Тут немає навіть доступу до Твіттера. Ти хоч приблизно уявляєш собі, як ми безнадійно відстали? Може, твоєму поколінню й промили мізки, але ми хочемо змін.

Стів дивився на сина у мовчазному захопленні.

— Більшості людей у місті до дупи твій інтернет. Для них він — бісова діра в їхньому лабіринті. Нікому не розповідай про цю твою ідею, бо вони ще більше відріжуть тебе від світу.

— Нехай спробують, — з викликом відповів Тайлер.

— І як же ти хочеш зробити це? Що, пошлеш до «Нью-Йорк Таймс» електронного листа зі своїм кліпчиком, де Катаріна налітає на ліхтарний стовп?

Тайлер вичавив із себе безмірно презирливий стогін.

— Ми змусимо «Нешнл джиогрефік» або канал «Діскавері» зробити документальний фільм, цілком таємно і з ретельною підготовкою. Звичайно, то буде медіасенсація. До міста примандрує достобіса журналістів та вчених з усього світу. Усе залежатиме від гарної підготовки. Якщо ми з самого початку чітко наголосимо на тому, наскільки усе серйозно і як важливо, щоб її очі та рот були й надалі закриті, усе буде гаразд.

— Тайлере… військові будуть змушені втрутитися! Місто так заповниться журналістами та патологічно охочими пхати носа в чужі справи, що вони будуть змушені оголосити в нас карантин. Скажуть, можливо, що роблять це задля нашої ж безпеки, а насправді зроблять так, щоб народ не повстав. Поведінку диктатора передбачити можна, поведінку відьми — ні. Ти не залишиш їм жодного вибору, окрім як відрізати нас від решти світу… Ти й досі вважаєш, що в тебе зараз немає жодних свобод?

Тайлер роздумував недовго.

— Можливо, спочатку так і буде. Але подумай: усі ці камери по периметру нададуть нам чудову платформу для нашої розповіді! Співчуття буде всеосяжним. А можливо, ми навіть вирішимо саму проблему! Нехай про це довідається світ. Невже ми, в біса, перше місто в історії людства, над яким тяжіє прокляття?

Стів був спантеличений. Бо то вже була не якась скороминуща думка. Тайлер говорив дуже обдумано і переконливо. Але ж це було неможливо. Стів згадав одне з багатьох запитань, якими емоційно закидав їх минулої ночі Берт Делароса: «Як вдалося настільки довго тримати в таємниці таку масштабну річ?» Саме це найбільше дивувало новачків. І відповідь Стіва була найкращою констатацією неможливості втілення ідеалів Тайлера: «Усе зводиться до нашого прагнення вижити. Якщо воно зникне, майже стовідсотково усе закінчиться нашою смертю. Кожного разу, коли сюди прибували Чужинці, байдуже, чи то військові посадові особи, чи дослідники потойбічних явищ, вони завжди поєднували страх і невірство з прагненням відкрити Катаріні очі. Вони ніби стають тут одержимими цим бажанням. Або це закінчується трагедією, як у 1967 році, або потрібно достобіса хабарів, щоб змусити їх забратися геть. Ось чому ми робимо все, щоб її приховати. Ми будуємо довкруж неї кахляні стіни або ставимо ширми перед нею, коли вона з’являється у ресторанах чи в супермаркеті. Минулого року під час великодніх свят вона з’явилася в одному із проходів у «Маркет енд Делі» і вирішила простовбичити там три дні. Ми мусили надягти на неї великоднього зайця на людський зріст, порожнього усередині, ніби плетену накривку на чайник. Пойнт за це викликав Гріма на килим, але ж їм там важко зрозуміти, якими винахідливими нам доводиться бути! Ми перекриваємо вулиці, якими вона прямує, ми висаджуємо кущі навколо неї, якщо вона стоїть біля пішохідної доріжки у лісі… робимо усе, аби тільки це спрацювало. А знаєте, яка наша найбільша хитрість? Ми нею вихваляємось! Саме так, як вихваляються своїми НАО у Розвелі. Чи помітили ви яскраво розмальовану фігуру скоцюрбленої старої жінки з мітлою перед кафе «Сью’з Гайленд Дайнер»? Вона схожа радше на Злу відьму Заходу з «Чарівника країни Оз», аніж на Катаріну, але то нічого. Поряд із нею — табличка з написом: «БЛЕК-СПРІНГ, БАТЬКІВЩИНА ВІДЬМИ ЧОРНОЇ СКЕЛІ». «Гайленд Дайнер» влаштовує окрему лісову екскурсію до відьми. Час від часу на неї роблять групове замовлення, здебільшого, пенсіонери або діти — учасники місцевих шкільних екскурсій. Вони мають можливість сфотографуватися разом із відьмою, яку грає міська актриса. Розумію, це звучить трохи заїжджено та провінційно, але таке прикриття — ідеальне. Ми ж не можемо дати гарантії, що її ніхто ніколи не побачить. Ми живемо в туристичній зоні, багато людей вирушають на природу або подивитися пам’ятки. А якщо вже хтось із приїжджих її побачить, хоча це трапляється рідко, бо ж Роберт Грім працює добре, тоді ми відправляємо на те місце десант — ніби екскурсію від Сью, де і відьма, і всі учасники — актори з Блек-Спрінга, а це забезпечує зручне пояснення побаченому. І на тому кінець».

Ідея Тайлера про камінг-аут докорінно суперечила пуританському духу міста. То був бунтівний ідеалізм, а у громаді, що керується страхом, бунт був небезпечною річчю. Ідеалізм мав бути пожертвуваним на вівтар безпеки, увесь, до останньої краплини. І Стів зробить усе, щоб не допустити ситуації, за якою на цьому вівтарі опиниться Тайлер.

— Послухай, — звернувся він до сина, — я дуже тобою пишаюсь. Ти захищаєш свої ідеали. Але ж дев’ять із десяти мешканців Блек-Спрінга воліють нічого не міняти, оскільки бояться наслідків. Жодного шансу на те, що подібну пропозицію схвалить рада. Заради всього святого, чому ти хочеш розпочати бій, заздалегідь приречений на поразку?

Тайлер зіщулився і завмер у цій незручній позі.

— Не знаю. То справа принципу. Я хочу жити по-справжньому. Не бажаю провести залишок своїх днів у цьому задупів’ї. А ти? — Було видно, як він збирався з духом, а потім швидко випалив: — А ще я хочу бути чесним із Лорі.

«Ось де собака заритий», — подумав Стів. Кохання причиною всьому. Він відчув докір сумління. Тайлер дійсно заслуговував на кращу долю, аніж застрягти у Блек-Спрінзі. Раптом йому спало на думку, що коли в сина з’являється оцей занепокоєний погляд, він стає вражаюче схожим на свою матір.

— Тату, якщо я скажу Лорі, ти підтримаєш мене?

— Ти же знаєш, це неможливо.

— Знаю. Але мене вже нудить від того, що я їй постійно брешу. Ти думаєш, вона не питає, чому їй майже ніколи не дозволяється переночувати в нас? Вона вирішила, що ви — сімейка телеєвангелістів.

Стів стримав бажання розсміятись, адже справа була надто серйозною. Лорі була розумною й відвертою, вона майже не користалася косметикою, але мала природну вроду. Гарна пара для Тайлера. Він уперше привів її додому сім чи вісім місяців тому.

— До речі, наскільки у вас усе серйозно?

— Я кохаю її.

Стів зітхнув.

— Я тебе про це попереджав, коли ви ще тільки починали зустрічатись. Лорі ми завжди раді. Усі години, виділені для візитів, ти можеш провести з нею, мені байдуже. Але ж ми не можемо заради її відвідувань порушувати комендантську годину. Якщо про це дізнаються, нам втелющать такий здоровенний штраф, що доведеться продати коней. Маєш подякувати Меттові, що той раз за разом дарує тобі свої власні години.

— Я знаю, але я тому й подумав, що якби вона лише знала…

— Ти ж розумієш, що цього ніколи не станеться. Це зовсім не те саме, якби ти був вегетаріанець, чи бісексуал, чи ще хтось і захотів признатися в цьому дівчині. Матимеш справу з цілим містом.

— Слухай, я ж буду не першим, — гнівно відповів Тайлер. Він схопився на ноги. — Ти що, дійсно гадаєш, що ніхто більше цього не розповідав своїм найкращим друзям чи подругам з-за меж нашого довбаного міста?

— Звісно ж, розповідали. Але ті ж самі люди піднімуть найбільший крик, коли з’ясується, що їхні сусіди теж так вчинили. Їхня логіка така: тільки я можу вирішувати, чи довіряти моїм друзям, а сусіди — не можуть.

— Ти взагалі розумієш, як лицемірно це звучить?

— Ласкаво прошу на планету Земля. Ти…

— Ласкаво прошу до Блек-Спрінга! — Тайлер раптом закричав таким страшним криком, що Стів стривожено відступив назад. Він розумів, наскільки чутливим це питання мало бути для сина. Він мусив украй обережно пояснити Тайлерові, де той у гніві помилявся, а це ж було таким само очевидним, як мотузка в помешканні повішеного.

— Ти не можеш говорити про це з Лорі. І повір мені: тобі не захочеться зробити це з нею. Надто великий ризик. Ти ж не знаєш, як вона до того поставиться і кому вона ще розкаже у свою чергу. Ти не можеш навісити на неї цей тягар.

— Але тоді це означає, що я не зможу бути чесним із нею. Наступного року після іспитів вона хоче поїхати в Європу на півроку, і вона запитала мене, чи поїду я з нею. І що, на твою думку, я маю їй сказати? Що я краще залишуся вдома разом із моєю сімейкою Аддамсів-виродженців?

— Тайлере, вибач, але саме це й трапляється, якщо ти зустрічаєшся з дівчатами з інших місць. Лорі хоче навчатися у коледжі, вона прагне подорожувати — хіба її можна у цьому звинувачувати? Розумію, що це нечесно, але ж ти не можеш залишити це місце. Ти можеш навчатися у Нью-Йорку, якщо хочеш щодня проводити чотири години в електричці, але як довго ти зможеш це витримати? А вона?

Губи Тайлера здригнулися у відчаї.

— І що ти хочеш мені сказати? Що мені краще з нею розстатися?

— Зовсім ні. Але ти ще молодий, тобі не слід так сильно прив’язуватися…

— Я її кохаю й не дозволю цьому паскудному місту встати між нами!

— А яка в тебе альтернатива? — запитав Стів. Він спробував доторкнутися своєю рукою до руки Тайлера, але той відсахнувся. — Ти знаєш, що їй можна про це зізнатися в єдиному випадку — якщо їй доведеться переїхати до Блек-Спрінга. Чи то пак, дозволь мені перефразувати — після того, як вона переїде до Блек-Спрінга. Повторюю: чи хочеш ти цього для неї? Саме від твого рішення залежатиме, як пройде решта її життя. Чи зможе вона коли-небудь тобі це пробачити?

— Але ж ти вирішив це за мене та Метта, — прошипів Тайлер, примруживши очі.

Звісно, він тієї ж миті пошкодував про ці слова, але було вже пізно. Стів відчув, як на обличчя йому лягла темна хмара. На його найболючішу рану було насипано солі, адже його власне помилкове рішення поселитися у Блек-Спрінзі автоматично прирекло його синів на життя тут, прирекло із самого початку. Стів поглянув на Тайлера, відвернувся й сів.

— Це нечесно, — відповів він стиха. Біль придушив хвилювання в його голосі. — Що нам залишалося робити? Вбити тебе, зробивши аборт?

— Вибач, — ніяково пробелькотів Тайлер.

Стів же знову почув у душі лемент Берта Делароса: «Чому ж ви, сучі діти, не доклали усіх зусиль, щоб ми забралися звідси?» Він плакав, обличчя було мокрим від сліз, і Стів знав, що то будуть не останні його сльози. Такими самими сльозами плакав він сам вісімнадцять років тому. «Мені дійсно прикро, — сказав він, — але найкращим рішенням було б герметично запечатати Блек-Спрінг з усіх боків, щоб прокляття здохло разом із останнім із нас. Так, в нас у сфері роздрібної торгівлі більше вакансій, ніж будь-де на берегах Гудзона, а ще є будинки, де таймери вмикають і вимикають світло, щоб здавалося, ніби там хтось живе. Роберт Грім наполегливо працює з ріелтором, і той відлякує звідси покупців. Але ж рада, якою керує старий друзяка Колтон Метерс, збіса схиблена на тому, щоб до міста прибувала свіжа кров і щоб запобігти неминучій проблемі старіння. На їхню думку, дозволити приплив нових людей — менше із двох зол. На жертви доведеться піти, але життя у цьому закапелку не таке вже й погане. Так, у нас є деякі дрібні незручності, наприклад, не можна брати довгі відпустки або ж треба реєструвати години відвідування для гостей, щоб, розумієте, уникнути тривоги червоного рівня; ще є кілька обмежень на користування інтернетом; ага, ще згадав, вам слід якомога швидше облаштуватися, бо звідси ви більше не втечете… але ж життя тут не таке вже й погане, якщо дотримуватися правил. Та й, нарешті, визнаймо: ми не в змозі зосередити усю нашу політику та місцеві справи навколо потойбічного явища, правда ж? Врешті-решт, завжди є надія. Сподівання на те, що якось, так чи інакше, ситуація… вирішиться сама собою».

— Послухай, — сказав Стів із невимовною втомою в голосі, — уночі мені довелося кілька годин, жили собі вимотуючи, пояснювати отим новачкам, чому, заради всього святого, ми не зупинили їх, коли вони купували той будинок. Мене тіпає від політики міста, і від Роберта Гріма теж. Ця політика — погана. Якщо ти дійсно кохаєш Лорі, не роби цього з нею. Альтернативи не існує.

— Альтернатива є, якщо ми зробимо камінг-аут, — Тайлер уперто закопилив губу.

— Наступного року ти станеш повнолітнім за законом. Тоді ти зможеш подавати пропозиції до ради хоч до посиніння, мені байдуже, та залучати до своїх планів стільки людей, скільки забажаєш. Якщо ти запропонуєш гарний план, я за тебе голосуватиму. Але до того часу ти не повинен робити нічого забороненого, і за жодних умов не робити дурниць, не спитавши ради. Жодних витівок із відьмою, жодних кліпів на ютьюбі, жодних маячних ідей. Зрозуміло?

Тайлер щось промимрив.

— Сподіваюсь, ти ж нічого більше з рукава зненацька не вихопиш?

— Ні, — збайдужіло сказав Тайлер, замислившись на мить.

Стів кинув на Тайлера допитливий погляд.

— Ти абсолютно в цьому певний?

— Я ж сказав — ні, хіба ти не чув? — син рвучко підвівся. Обидва вони були втомлені й роздратовані.

— Господи, тату, чому ти так перелякався?

Стів зітхнув:

— Остання спроба оприлюднити те, що тут відбувається, припадає на 1932 рік, на час Великої депресії. Коли закрилася стара лісова ферма, декого з робітників звільнили. Вони виступили з погрозою, що розв’яжуть язики, якщо їх знову не приймуть на роботу, бо ж, звісно, роботи ніде не було. Місто проголосувало за те, щоб дати урок іншим шантажистам. Їх привселюдно висікли і потому розстріляли на міському майдані.

— Тату… зараз 2012 рік!

— Ну, гаразд, розстрільної команди вже не буде. Але пункт про тілесні покарання досі є в Постанові про надзвичайний стан, і треба бути дурнем, щоб недооцінювати те, на що готові піти люди, якщо їх загнати у глухий кут.

Тайлер довго мовчав. Нарешті повільно похитав головою.

— Не можу в це повірити. Може, нам усім тут справді триндець, але ж то вже триндець зовсім іншого рівня.

— Ласкаво просимо до Блек-Спрінга. То не мої слова, — відповів Стів.

Розділ 8

Власниця м'ясної крамнички Гризельда Холст хутко простувала мокрими від дощу вулицями заможної частини міста, яку називали Верхньою кам’яною долиною. Зіщулившись, вона притискала до грудей невеличку білу сумку. Гризельда була вдягнена у пончо з поліетиленовим капюшоном, з-під якого стирчали пасма надто рано посивілого волосся. Якби капюшон був червоного кольору, її можна було б прийняти за маленьку дівчинку з іншої казки… де негативним героєм був вовк, а не відьма.

На її губі виступила кров, але вона того не помічала. Якби жителі міста побачили, як вона оце дріботить вулицею, вони б її, швидше за все, й не впізнали. Клієнти знали Гризельду як сильну жінку, що зазнала в житті лиха, можливо, не надто привітну, але шановану всіма. Для багатьох м’ясна крамничка Гризельди була місцем неформального спілкування, навіть більшою мірою, ніж «Тихий чоловік» на протилежному боці майдану. Відвідувачі «Тихого чоловіка» напивалися і втрачали пам’ять. Відвідувачі крамнички Гризельди були завжди тверезими, а їхні спогади — закарбованими у борознах на обличчях. Обличчя Гризельди було таким самим, як і їхні, — можливо, оце й принаджувало їх заходити сюди, щоб переповісти останню міську плітку, ковтаючи якусь м’ясну страву. Люди знали про минуле цієї жінки, але ніколи про нього не згадували, ніби сліди від ударів чи макіяж, яким вона намагалася прикрити синці, були всього лише виявами любові. Ніхто не згадував про її чоловіка Джима Холста, справжнього м’ясника, який не зміг прилаштуватися до життя у Блек-Спрінзі й безслідно зник сім років тому. Це якщо не брати до уваги анонімний репортаж у газеті, знайденій у бостонській канаві: «Невідомий чоловік кидається під потяг». Усі вони те знали, але ніхто не порушував загальної мовчанки.

Що ж до Гризельди, то вона усвідомлювала, що, попри її страждання, більшість постійних відвідувачів крамнички потай шкодувала про зникнення Джима, хоча ніхто у цьому не зізнався б навіть перед інквізицією. «М’ясна крамничка і делікатеси» Джима була знаменитою завдяки паштету з гусячої грудки. Цей делікатес він сам придумав і щодня робив його зі свіжого м’яса. Порівняно з вишуканими виробами шаркутері, паштет Холста від Гризельди з його оцтовим смаком нагадував радше подрібнений зельц. Але ж люди купували його цілих сім років, тож Гризельда досі його робила. Ось таким він був, типовий блекспрінзький ритуал вияву симпатії: потиснути руку, доторкнутися щоки, а вночі паштет а-ля Холст від Гризельди валяється не розпакованим у сміттєвому бачку, вони ж усі гадають: «Чи вона плакатиме, чи насправді така сильна, як вдає?»

Але зараз, коли Гризельда йшла угору повз багаті ферми у Верхній кам’яній долині, примхливі й приземкуваті, вона зовсім не справляла враження сильної жінки. Вона мала вигляд вигнанки. Над нею знущалися, її проклинали, на неї плювали, її ґвалтували.

«Привіт, брудна лахудро! Як цього разу, ляжеш зі мною?»

То слова Артура Рота, який не знав її на ім’я — наразі не знає, принаймні, — їх вона почула, коли відходила від клітки у склепі Кришталевої методистської церкви.

«Пішла ти, суко-психопатко!»

А це вже її рідний син, Джейдон, за півгодини до того.

І після кожного злого слова вона говорила собі, що вони більше не нагадують їй мозолясті руки Джима, які з силою смикали її лілові соски, що його кулаки вже не завдадуть їй болю, що вона більше не відчує його подих, який смердить горілкою й гусячим паштетом.

«Хіба ж тобі не подобається, Гризельдо? Хіба не тому ти вийшла за мене заміж?»

Гризельда зупинилася біля фруктового саду край дороги і пильно обдивилася схил. Її тут ніхто не бачив. Усі сиділи вдома й дивилися по телевізору або місцеві новини, або серіал «Закон і порядок», уперше за цю осінь увімкнувши опалення. Вона хутко перекинула своє громіздке тіло через паркан і піднялася вгору крізь сад, потім уздовж краю поля, яке круто піднімалося вгору, аж до початку лісу. Земля була мокрою, і вона двічі послизнулася, подряпавши собі руки. Дійшовши до протилежного краю поля, вона, задихана, вибралася вгору на порослу лісом гряду й нарешті трохи перепочила. Тут не було ані стежок, ані камер — по всьому лісу аж до Акерманс Корнера.

Повітря в лісі було густим, наповненим запахом вологи та цвілі, запахом дощової води, що просочувалася крізь товстий шар опалого листя. Можливо, комусь би здалося дивним, що в лісі не було чути ані птахів, ані коників, не було й комах, але ж не Гризельді, й не у Блек-Спрінзі. Вона рушила далі, спотикаючись, важко дихаючи й відчуваючи вогонь нижче грудної клітки. Нарешті жінка дісталася сухого річища, яке тала вода прорізала у чорній скелястій породі в давні геологічні епохи. Там, де річище різко повертало ліворуч, над ним лежало повалене дерево, і там Гризельда зупинилася.

Під поваленим деревом стояла Катаріна.

На неї падала тінь, намочена дощем безформна сукня прилипла до її виснаженого тіла, і від того вона здавалася ще меншою та хирлявішою, аніж була насправді. Гризельду аж ніяк не можна було назвати високою жінкою, але й вона була принаймні на голову вищою за відьму, надзвичайно тендітну, майже як дитина. Гризельді спало на думку, що в давнину люди взагалі були не набагато вищими за Катаріну. Відьма стояла незворушно. Струмені дощу намочили їй хустку, краплини збиралися між нитками на зморщених повіках і з покалічених шматочків плоті стікали по щоках, і від того здавалося, ніби вона плаче.

— Привіт, Катаріно! — несміливо озвалась Гризельда, втупивши очі в землю. — Хотіла принести тобі парасольку, але ж зараз дощ тобі не дошкуляє, правда?

Жінка з зашитими очима не ворухнулася.

Гризельда впала на землю до ніг Катаріни і сіла спиною до неї, напівобернувшись, стогнучи від болю в суглобах. Вона не боялась змокнути й забруднитися — їй було до того байдуже — бо треба було хоч яку хвилину відпочити й віддихатись. Гризельда знала, що, розмовляючи з відьмою, краще на неї не дивитися, так само як не слід дивитися в очі диким тваринам, якщо заходиш на їхню територію. Відьма нависала над Гризельдою, як поганський божок. Шепотіння, що доносилося з кутика її рота, було тихим, як зітхання. І хоча Гризельда сиділа так близько до відьми, що її всю оповивав важкий запах стародавніх епох, дощ і ліс притишували цей шепіт, та все ж не існувало у світі нічого, що змусило б жінку посунутись ближче… або ж доторкнутися до Катаріни.

Гризельда видобула з сумки паперовий пакет, а звідти витягла одноразову тарілку зі шматком паштету а-ля Холст. Вона поставила її за спиною на землю, перед кістлявими, заляпаними багном ногами Катаріни. Дощ капав на паштет з подолу її сукенки, тож Гризельда трохи відсунула тарілку. З дерев над головою ще трішки крапотіло, але в цих краплинах принаймні не було бруду з сукні.

Гризельда озирнулася навколо. Вони були самі.

— Я принесла тобі порцію з добавкою, — почала вона, — тому що, Катаріно, я хочу перепросити за вчинок Джейдона. З тими його друзями. Ти знаєш, про що я. Вони знечестили тебе.

Жінка з зашитими очима не ворухнулася.

Несподівано Гризельду ніби прорвало.

— Це жах, що вони з тобою зробили! Який злий жарт! Люба, тобі було боляче? Ото вже я його вилаяла, можеш мені повірити. Йому це так просто не зійде з рук. Чуєш мене, я змушу його спокутати гріх. Я так злякалася, так страшенно злякалася! Він якийсь час поводився тихо, мій син Джейдон, розумієш, але тепер усе змінилося. Я не можу з ним більше порозумітися. Він зі мною не говорить, навіть про свої швидкі подачі, або про дівчат, з якими він зустрічається, або про щось інше з того, що він любить. Я почуваюся геть безпорадною! Із люттю я можу впоратись, я все життя це робила. Ти знаєш, свою чашу люті я випила. Але ж не з цією його байдужістю. Інколи мені здається, що я все роблю неправильно, бо не знаю, якою мені бути з ним: чи ще суворішою, чи трохи м’якішою. Ти ж знаєш, ми пройшли крізь сито й решето, а особливо він. А потім в один раз таке трапилося…

Навколо паштету на тарілці біля ніг відьми почала поступово утворюватися калюжа. Але Гризельда її не бачила. Вона виливала душу:

— Зрозумій мене правильно, люба. Вони поставилися до тебе з неповагою. Але він каже, що задум був не його. Джейдон швидко підпадає під вплив своїх друзів. Ймовірно, то був той мусульманський хлопець, з яким він вештається, той Бурак. Закладаюся, то був він, бо лише ці мусульмани на таке здатні, хіба ні? А що ж Джейдон? Він буває справжнім урвиголовою, але ж ніколи не робить це зозла. Якби ти тільки бачила, як він допомагає мені в магазині… в душі він насправді — вразлива дитина, й більше нічого.

Але цієї миті в її голові несподівано пролунав грубий голос сина, озвався так раптово й гучно, що вона здригнулася й озирнулася навкруги.

«Пішла ти, суко-психопатко!»

Здавалося, всі у Блек-Спрінзі знали, що трапилось, але Гризельда нічого не чула аж до самого ранку, коли до м’ясної крамнички навідалися перші язикаті покупці. Схоже було, що півміста приперлося, лише щоб помилуватися ошелешеним виразом обличчя дружини м’ясника, а вже як розійшлися чутки про те, що вона нічого не знала, то поприходило ще більше народу, щоб пересвідчитись у цьому самим. Ота жінка Шеффера, що оженила на собі багатого хірурга в обмін на самі-знаєте-що, припхалася аж двічі під тим приводом, що вона нібито забула взяти шматок паштету а-ля Холст. Що найцікавіше, пані Шеффер ніколи в житті не купувала цей паштет.

Дехто приходив із виразом обурення на обличчі, але більшість вважала те все просто кумедною історією. Гризельда була приголомшена. Вона вже зібралась зателефонувати Колтону Метерсу, голові ради, в якій вона теж засідала як активна й чесна громадянка. Але Метерс сам їй подзвонив, якраз посеред обідньої товкотнечі. Гризельда прослизнула в підсобку, залишивши у їдальні та біля прилавка клієнтів, яких аж розпинало від цікавості.

Старий голова ради не тямився від гніву. Він засуджував Гріма за те, що той пішов на компроміс із хлопцями, вивівши раду із гри. Аби уникнути загального бунту, їм нічого не залишалося, як обмежитися винесенням хлопцям офіційного попередження. А втім, цей добродій недвозначно підкреслив, що суворіші заходи іменем батьківського авторитету підуть Джейдону лише на користь. Гризельду аж пересмикнуло, коли Колтон Метерс сказав: «Вірите чи ні, але, здається, місто насправді на боці цих шибайголів і схвалює їхню витівку».

І після того їй стало моторошно. Страх стискав їй нутрощі увесь післяобідній час, ніби якесь величезне, неминуче лихо насувалося зі стрімкістю швидкого потягу. Вона не переймалася ні тим, що могли зробити із Джейдоном, ні репутацією крамнички. Як і решта жителів міста, Гризельда жила у постійному страху перед злим оком Катаріни ван Вайлер і боялася, що одного разу стане його жертвою. І хоча всі знали, що саме прокляття викликало смерть жорстокого чоловіка Гризельди, ніхто не здогадувався, що з того дня, як Гризельда його здихалася, вона справді була вдячною Катаріні, і що її страх перетворився на гірку рішучість звільнитися також і від злого впливу відьми. І протягом довгих семи років, у повній таємниці й під загрозою дечого набагато гіршого за Дудлтаун, Гризельда носила відьмі подарунки й гостинці та мела тротуар там, де Катаріна мала проходити наступного дня. Вона розповідала їй усі таємниці й плітки, які збирала по місту, найцікавіші чутки, які їй вдавалося підслухати у м’ясній крамничці. Вона тицяла пальцем у винних, сподіваючись отримати від Катаріни ласку, щоб вона вберегла її та Джейдона від найгіршого, що тільки могло статися. Вона розрівнювала (довгою тичкою, звісно) Катарінину хустку, якщо вітер здував її набакир, та пересовувала залізні ланцюги, якщо здавалося, що вони завдавали їй незручностей. Жінка перетворила її на божество й поклонялася йому, усе менше довіряючи старим байкам про Катаріну й усе більше віруючи в саму відьму. Гризельда була ладна зробити для неї все що завгодно, окрім, звичайно, однієї речі… вона б не відкрила відьмі очі.

— Але ж, — довірливо сказала вона якось відьмі, — я знаю, що одного дня з’явиться хтось, хто таки зробить вам цю послугу, пані ван Вайлер, — то було ще до того, як вони з відьмою перейшли на «ти», — і я сподіваюся, того дня ви згадаєте, що я завжди добре ставилася до вас.

І ось тепер усе, що вона так старанно вибудовувала оці довгі сім років, Джейдон може зруйнувати одним-однісіньким ударом.

Тому треба було чітко дати зрозуміти Катаріні, на чиєму вона боці. Гризельда чекала на Джейдона в кухні, й тільки-но син увійшов, як вона ляснула його по обличчю тильною стороною руки. Джейдон скрикнув і відсахнувся, вдарившись об одвірок. Ляпас пролунав як постріл, і кухню заповнила вибухонебезпечна напруга. Ніколи до того вона не била свого рідного сина — кулаків Джима вистачало, щоб робити це за них обох. Але ж наразі в неї не було вибору — й не було вороття.

— Про що ти тільки думав? — запитала вона холодним від ледь стримуваного гніву голосом. — Про якого біса нечистого ти думав? Що ти наробив, недоумку?

— Якого дідька, мамо!

Рука Гризельди піднялася знову, тепер вона ляснула Джейдона по щоці долонею. Він рефлекторно затулився рукою і спробував відступити, але наштовхнувся на прилавок. Гризельда відчула, як кров прилила їй до голови, так само як і тоді, коли на неї нападав Джим зі скляними очима та піднятими кулаками. Але як тільки вона побачила, що цей рослий молодик відступив перед нею, то зрозуміла, що він потрапив у засідку — саме так, як вона й хотіла.

— Як ти посмів наразити нас на таку небезпеку? Ти гадав, я не дізнаюсь? Про це знає все місто! Як ти можеш бути таким бовдуром?

— Ти про що?

— Стули пельку, зрозумів?

Джейдон був дійсно здивований.

— Боже, заспокойся, ми про все подбали. Грім змусив нас прибирати сміття у парку, і це дуже дебільно, як на мене, бо ж паркова служба однаково робить це раз за разом і отримує за те зарплатню. Але ж то все дрібниці.

— Мені начхати на те, що тобі наказує робити Грім. Зараз ти маєш справу зі мною.

— Ну, це вже інша справа, — завагався було Джейдон, потім вочевидь зібрався з думками, і на його обличчі з’явився той зухвалий вираз, який вона так ненавиділа. — Рада заявила…

— Я кажу не про раду! — вигукнула Гризельда. — Йдеться про тебе і про мене, чи досі цього не зрозумів?

Вона нервово озирнулася і знизила голос.

— А якщо одного дня в неї відкриються очі? Ти коли-небудь над цим замислювався? І як ти гадаєш, вона тебе помилує, якщо ти робиш із неї посміховисько? Чи ти хоч трохи думаєш, у що нас вплутуєш?

І раптом вона не повірила своїм вухам: Джейдон почав сміятися — не від почутого, а від такого собі зверхньо-поблажливого почуття жалю до неї.

— Мамо, а в тебе й справді проблеми.

Він уже повернувся, щоб вийти геть, коли Гризельда, вставши навшпиньки, вхопила його за горловину футболки й швиргонула спиною на прилавок.

— Ти, паничу, нікуди не підеш!

— Ану забери руки, — огризнувся Джейдон, намагаючись звільнитися від її хватки.

— Ти знаєш, що сталося із твоїм батьком? Хочеш, щоб і з тобою таке трапилось?

Удар поцілив у десятку. Гризельда бачила, як заціпеніло його обличчя. Попри те, що батько лупцював сина по-чорному, Джейдон був готовий полізти заради нього у самісіньке пекло, і біс його знав, бо ж Гризельда не знала, чим той чоловік заслужив таку повагу. І хоча зараз Джейдону було вже дев’ятнадцять, а батько помер сім років тому, його почуття до нього не змінилися.

— Ось про це я й кажу, — продовжила вона. — Я зі шкіри пнуся задля нас обох. А ти вважаєш, що коли поглузуєш із неї, це допоможе?

Джейдонові очі випромінювали відразу, презирство й ненависть. Вона намагалася не помічати цю ненависть, але вона була на поверхні, як пляма оливи у калюжі зі стоячою водою.

— Якщо вона відкриє очі, — відповів він, — ми всі помремо.

Джейдон розвернувся, і Гризельда вхопилася в нього, промовляючи, вже благально:

— Цього не має статися, розумієш? Я все зроблю, щоб ми не померли, ти і я, Джейдоне. Послухай…

Він повернувся на каблуку.

— Та пішла ти, суко-психопатко!

ХРЯСЬ!

Вона не встигла нічого зрозуміти, як її рука знову нанесла удар, цього разу сильніший за попередні. А секунду потому її голова вибухнула болем, і Гризельда повалилася спиною на кухонний лінолеум. Пульсуючий біль розтікся по її нижній губі, а на язиці з’явився металевий присмак крові. Жінка не відразу збагнула, що сталося.

Джейдон нависав над нею, стоячи у дверях, він важко дихав розкритим ротом, дивився вниз і стискав лівою рукою кулак правої.

— Я ж говорив тобі: забери руки, — сказав він тихим голосом і доторкнувся долонею до своєї щелепи. — Чорти б тебе забрали, ти нічим не краща за нього.

Він вийшов, і Гризельда зрозуміла, що найбільшого болю їй завдав не удар його кулака і не сказані слова, а погляд синових очей. Крізь біль вона бачила гойдалку на дитячому майданчику, та гойдалка була десь в іншому житті, в іншому місці, й вона, здається, розгойдувала свого сина.

І вони, здається, сміялися разом.

Та згодом вона якось оговталася, бо робила це все життя, й зараз сиділа тут, у лісі. Вона почувалася слабкою, її нудило. У калюжі води, що збиралася у річищі, вона побачила відображення свого обличчя і не впізнала його. У воді відбивалися кволі щоки, покриті восковою шкірою, мішки попід очима, набряклі, потріскані губи.

Жінка з зашитими очима стояла нерухомо.

Жертвоприношення стояло біля її ніг. Ніхто до нього не доторкнувся.

— Скажи, Катаріно, що мені робити. Скажи мені, дай знак, щоб я могла щось змінити. Я так мало прошу в тебе. Ти ж знаєш, я завжди до тебе ставилася добре. Коли настане твій день, помилуй нас, будь ласка. Даруй нам здоров’я. Даруй нам звільнення від хвороб, звільнення від гріхів, звільнення від твого злого ока. Правда ж, воно не може бути настільки злим, як усі вони торочать?

Гризельда машинально нахилила паперову тарілку і злила воду. Потім встромила пальця у паштет, покопирсалася в ньому й відправила шматок страви до рота.

— Хіба мене вже не достатньо покарано? Подивись лишень на моє обличчя. Я на вигляд старша за свій вік років на десять. Не хочу сказати, що то твоя провина, але ж ти спричинила це становище. Артрит загострюється, а про шрами на тілі я вже й мовчу.

Її божище безмовно нависало над нею. Гризельда ще раз встромила пальця у паштет і повільно його облизала.

— Ти забрала мого чоловіка, і туди йому й дорога. Знаєш, я вдячна тобі, що ти його від мене забрала, хоча від того й боляче. Не від того, що його нема, а від пам’яті про ті часи, коли він був тут. Але ж життя йде, як ти й сама це добре знаєш. Знову встаєш на ноги. Буває час, коли той біль можна терпіти, але він ніколи не зникає. Ніби відмітина, яка завжди зі мною. Я ношу її на собі, ніби той тягар, який ці люди наклали на тебе. Я знаю, Катаріно, як ти почуваєшся. Я знаю, на що це схоже. І тому я й благаю тебе лише про одну річ: не забирай мого хлопчика й не забирай мене. Будь ласкава, не проси цього в мене.

Так, благаючи відьму, Гризельда з’їла увесь шмат промоклого паштету. Вона його любила не за м’ясний смак сам по собі, а за його структуру. Страва та ніби приклеювалася до слів у піднебінні й тягла своєю вагою їх донизу, даючи їм змогу падати з рота.

Вона так занурилася у молитву, що не помітила, як відьма повернула до неї голову.

— Мені час повертатися, — сказала Гризельда, — незабаром посутеніє. Я б залишилася з тобою ще трохи, але ж люди побачать, якщо я блукатиму вулицями з настанням ночі.

Насправді, залишитися наодинці з відьмою вночі було останнім, чого бажала Гризельда, а ніч швидко огортала ліс.

— Артур Рот у Кришталевій церкві такий самий, як завжди. Я зупинилася, щоб побачити його перед тим, як прийти сюди. Колтон Метерс захотів, щоб я перевела його на половинний пайок, отже, я ношу йому їжу раз на два дні. Від нього вже залишилися самі кістки. Мені здається, вони хочуть позбутися його, але ж заморити його голодом — це аж надто негуманно. Хіба так поводяться цивілізовані люди? Впевнена, його питання постане на порядку денному наступного засідання ради, але я буду здивована, якщо вони цього разу приймуть якесь розумне рішення.

Артур Рот вже багато років був сіллю в очах ради Блек-Спрінга. Колись у нього був свій магазин господарських товарів, але потім, втративши свій бізнес у вересні 2007 року, він впав у алкогольну депресію, а розум втратив два місяці по тому. З того часу він погрожував знести покров таємниці й відверто розповісти світові про все, що коїться у Блек-Спрінзі. Його чотири рази ув’язнювали у Дудлтауні, але від того його божевілля зробилося ще більш вираженим. Проте рада не наважувалася направити його до притулку за межами Блек-Спрінга, побоюючись, що він виконає свою обіцянку. Можна було б, звісно, вийняти ту сіль з ока самим… але ніхто таких слів навіть не вимовляв, бо ж усі вони тут, у Блек-Спрінзі, були цивілізованими людьми.

Гризельда занурила вказівний палець в останні шматки паштету і злизала їх.

— Може б ти колись та й навідалася до нього? — запитала вона. — Вибач, що я тебе цим турбую, знаючи, що тобі не подобається церква й тому подібне, але ж, може, одного разу ти зробиш виняток? Він там, унизу, у клітці. Справді, то було б істотне полегшення для всіх…

Вона несміливо повернула голову й кинула на відьму швидкий погляд, уперше за весь вечір:

— Може, ти б щось шепнула йому на вухо.

За мить Катаріна вже стояла, нахилившись над нею. Тіло Гризельди здригнулося від раптового холоду, і вона, зойкнувши, повалилася на спину, у багнюку на дні старого річища. Майже так само, як вона впала того дня на лінолеум у кухні. Сірі хвилі страху накочувалися на неї, змішуючись із хвилями дощу, а вона дивилася, бо мусила дивитися, у це спотворене обличчя зі швами, простромленими у мертву шкіру навколо сліпих очей, наче чорна застібка-блискавка. Потім почала відповзати назад, чіпляючись пальцями за багнюку, рятуючись від власної смерті…

І, лежачи, завмерла.

Жінка із зашитими очима навіть не ворухнулася.

Гризельда піднялася на лікті й почала дослухатися до серцебиття, що хаотично відлунювало у скронях. Вона почувалася так, ніби її гойдали хвилі. Катаріна ван Вайлер стояла трохи далі у річищі, в останніх згаслих променях дня, ніби чорний, мокрий ідол, обмотаний кайданами. На якусь мить Гризельді здалося, що вона зараз знепритомніє, але сама лише думка про те, що вона прийде до тями у повній пітьмі — в царстві її божища, дала їй достатньо сили, щоб перевернутися, непевно піднятися на ноги й накивати п’ятами, не попрощавшись ані словом.

Промокла та дочиста вилизана одноразова тарілка, що залишилася від жертвоприношення, залишилася валятися у сухому річищі. Того вечора, вже пізніше, Відьма Чорної скелі поворушилася й незумисно наступила на неї ногою.

Розділ 9

За три тижні після «тестування ліхтарного стовпа» хлопці з сайту «Розплющ очі: проповіді з відьомського лігвища» досягли значного прогресу у зборі якомога більшої кількості наукових фактів. Їх було стільки, що події у Блек-Спрінзі могли не лише набути популярності, а й спричинити вірусний ефект. А ще протягом цих трьох тижнів болісно очевидними стали розходження у поглядах між Тайлером Грантом і Джейдоном Холстом. Звісно, вони бували й раніше, адже Джейдон із самого дитинства був непередбачуваним і небезпечним. Але до певного часу ці розбіжності дрімали, приховані, ніби якась підземна скам’янілість, що наразі побачила світло за примхою неминучої долі.

Усе почалося з запису на «Розплющ очі» від 15 жовтня.

Наступний крок: #подвійний виклик тестуємо шепіт

Запостив: Тайлер Грант 13.29

Тестування шепоту було аж ніяк не першим дослідом після сутички Тайлера з батьком щодо Лорі. То була їхня найбільш затята суперечка за багато років. Сказати по правді, Тайлер і не пам’ятав, чи було взагалі таке, щоб вони з батьком настільки завзято сперечалися. У Тайлера зі Стівом суперечки рідко переходили у сварку, так само як і в Метта із Джоселін. Вони обоє були тоді настільки виснаженими, що це вплинуло й на інших членів сім’ї. Наступного дня по обіді Тайлер прийшов допомогти татові й Метту в стайні. Коли він передавав Стіву оберемок сіна, вони обмінялися поглядами, які засвідчили кінець конфлікту. Оцього конкретного топірця війни було поховано, але в Тайлера у грудях лишився якийсь тягар. Звісно, він не міг переповісти татові усі свої плани, але його неприємно вразило несхвальне ставлення Стіва до того, про що він уже йому розповів.

Наступними днями Тайлер здебільшого уникав батьків. Коли в нього вичерпався термін громадських робіт, він, аби лише не йти додому, залишався обідати або в Лорі, або із друзями у Ньюбурзі. По обіді хлопець безцільно вештався містом або працював над сайтом у кав’ярні «Старбакс», де був безкоштовний вай-фай. До цього часу він робив пости у зручних домашніх умовах, у власній спальні, від’єднавши вай-фай на час, коли батьки спали, а наступного дня виставляв їх у школі, подалі від невсипущого ока Відьмоконтролю. Але зараз Тайлер відчував потребу в додатковому посиленні обережності. Можливо, в нього починалася параноя, але він нічого не міг з тим удіяти. Одного разу Лорі запитала в нього, що з ним відбувається, а Тайлер машинально обірвав розмову, і між ними виникла якась недомовленість. Він відкрив для себе, що його вже не приваблював навіть секс із Лорі — те, що вони раніше робили добре і неквапно. Брехня росла між ними, ніби стіна, і від того ставало незручно.

А в кінці дня, крутячи педалі «даймондбек джокера» дорогою, що вилася вгору між великими корнвольськими будинками, Тайлер думав про те, що чекає на нього наприкінці знайомої алеї. Він усе виразніше усвідомлював, що йому доведеться до кінця життя їздити в темряві цією дорогою. Можливо, у тих будинках люди дивилися на нього й думали, що то звичайний американський хлопець повертається додому після довгого дня. Хлопець у вільній країні, який майже закінчив школу й готується розправити крила у польоті за власними мріями. І ніхто, ніхто, ніхто не знав, що коїться всього лише за кілька миль цієї ж дороги. Ніхто не знав, що цей хлопець назавжди залишиться у пітьмі.

Така думка була найкращим свідченням того, що наближалися зміни. Тайлер не бажав більше бути цим хлопцем.

Як і всі наукові експерименти, результат досліду з сонцезахисними окулярами «Рей-Бен» порушував нові питання. Щоб запобігти звинуваченням у містифікації, Тайлер завантажив відео на сайт в режимі Raw, але як вступну частину він відформатував невеличке відео у стилі «ТайлерФлоу95». І ось що було на тих кадрах.

Бачимо кілька хлопців, які на безпечній відстані оточують Відьму Чорної скелі в алеї за «Маркет енд Делі». Тайлер поставив фоном пісню «Brooklyn’s Finest» у спільному виконанні Джі-Зі та Notorious B.I.G., а також наклав на відео чорно-білий шар перекриття у стилі грандж, отже, результат роботи нагадував відеокліп у манері хіп-хопу. За допомогою однієї з Грімових спеціальних палиць активного захоплення, що належали комунальній службі, вони чіпляють окуляри Бурака «Рей-Бен» відьмі під хустку. Окуляри балансують на кінчику її носа трішки набакир, але ще один рух палицею — і вперше за триста п’ятдесят років Катаріна ван Вайлер носить дорогий, модний аксесуар, що пасує до її залізних ланцюгів. «Хто тепер моя сука?» — заходиться у репі Бурак, хлопці ушкварюють брейк і поп, а Джі-Зі разом із Біґґі переконують: «Візьми ту відьму, вдар, розтрощи спину…»

Звичайно, традиційних жартів там багацько, але ж перейдемо до кадру, де Катаріна рухається далі алеєю позаду супермаркету. Хлопці поспішають за нею. Коли вони повертають за ріг, відьма вже щезла, але ж хлопці знаходять те, за чим вони справді полювали, — окуляри Бурака. Або те, що від них лишилося. Камера смикається, збільшує зображення на асфальті, чути здивовані, схвильовані вигуки і голос Тайлера: «Обережно, не торкайтеся їх…»

Окуляри вщент розплавилися, інакше й не скажеш. Одна з лінз луснула, інша пішла хвилями, як м’який пластик після нагрівання. Спалений, розплавлений пластик взявся бульбашками і ще тримає скло, одна з дужок оправи стирчить, ніби антенна. Помітно навіть логотип «Рей-Бен». Але там ще є дещо. Чорна, хрустка, шарувата субстанція. Чітко видно, що вона приліпилась на оправу, а не становить частину її конструкції. За текстурою вона схожа на ізоляцію, що стирчить із діри в оштукатуреній стіні. «Боже, що це таке?» — запитує хтось. «Господи, та воно ж смердить», — кричить інший голос. Видно, як Тайлер суне руку в морозильний пакет і піднімає окуляри. «Вони ще гарячі…» — каже він, затамувавши подих. Окуляри пристали до асфальту і, відриваючись, ляскають. Тайлер підносить доказ до відеокамери і декламує: «Ось вона — історична мить».

Наступні кадри знято у шкільному кабінеті хімії. У субтитрах з’являється напис: «Середня школа ім. Джеймса І. О’Ніла, Гайленд-Фолз». Лоуренс Вандермеєр і Тайлер, він же оператор, ловлять кожне слово лаборанта, чепурного сивочолого чоловіка. Його пальці тхнуть тютюном, і він досліджує рештки окулярів під мікроскопом. «Отже, ви дійсно не знаєте?» — повторює Тайлер схвильовано, оскільки саме цього й очікував; а втім, він помітно розчарований, ніби насправді… ну, очікував чогось. Лаборант вимикає світло і жваво відповідає: «Чортів син буду, якщо знаю, що то таке. Надто сильно спалено, щоб визначити. З огляду на запах, там, імовірно, є сірка, але за структурою, здається, це швидше органіка. Але, хлопці… що, в біса, ви зробили тим окулярам? Щоб розплавити скло, вам потрібна температура у тисячу чотириста градусів. Проте пластикову дужку навіть не пошкоджено, бачите? А такого не буває. Бо ж якби окуляри отак швидко вистигли, інша лінза тріснула б так само».

Боже ж мій, 1400 градусів! Чи можливо таке, що Відьма Чорної скелі використовує стільки енергії, щоб продемонструвати, що вона досягає таких шалених температур? Чи то якесь геть не знане, надприродне явище? А як вам цей палений слиз? Пан Мейсон зі школи каже, що то сірка, але яка має органічну структуру. Звісно, про нашу теорію ми йому розповісти не можемо, але… зараз барабанний дріб… чи не знайшли ми перше вагоме підтвердження існування ЕКТОПЛАЗМИ???

Спеціально роз'яснюємо для невігласів:

«Ектоплазма» — це термін, придуманий французьким фізіологом Шарлем Ріше як назва для субстанції, яку виділяє або проеціює медіум, або ж нематеріальна енергія (так пояснює Вікіпедія). Ми всі бачили світлини, на яких медіуми у відключці вибльовують таку собі здоровезну хмару картопляного пюре. Зазвичай медіуми були фейковими, а картопля — справжньою, саме тому наука й заперечує існування ектоплазми.

Та якби й так, ектоплазма завжди була пов'язана з привидами, з того часу, як, того, побачили першого привида. Та навіть зараз, коли у «Проклятті» постає ота ціпочка з молочним коктейлем у глотці, вона з'являється у вигляді пухкої хмари у кутку спальні під стелею. А ще у «Відьмі з Блер» є таке собі «синє желе», що розповзається по рюкзаку того неграмотного хіпі вночі перед тим, як відьма його хапає.

Це все означає, що висновки робити зарано, але ж, холера ясна, ми у захваті! Потрібне ґрунтовне наукове дослідження! Ми на «Розплющ свої очі» ретельно зберігатимемо цей доказ в наших архівах для «Нешнл джиогрефік». Н. Дж.: ви можете отримати його безкоштовно з будинку Тайлера в обмін на нову пару сонцезахисних окулярів (Бурак каже, що то має бути «Рей-Бен», бажано, rb8029K Aviator Ultra лімітованої серії).

Попри всі очікування, вони майже провалили «тестування шепоту». А сталося це тому, що нагода виникла більш-менш неочікувано, й вони не змогли ані зважити варіанти дій, ані докладно їх обговорити. Оглядаючись назад, Тайлер дійшов висновку, що навіть якби в них було достатньо часу, однаково витівка була збіса ризикованою. Але іноді наукові досліди доводиться проводити у кратері вулкана, що вивергається, і нічого з тим не вдієш.

Тієї неділі по обіді Тайлер вирішив піти з Лоуренсом та Флетчером на прогулянку до лісу за їхніми будинками. Дерева кидали вогненні кольори на вологі стежки і світилися надзвичайно яскравим світлом в очікуванні кінця місяця, коли їм настане час блякнути та скидати листя. Доріжка різко повернула ліворуч і почала підніматись угору схилом до оглядового майданчика, а хлопці інстинктивно попрямували уздовж Струмка Філософа, де не було прихованих камер, що виводили усю систему природних стежок гори Нещастя на монітори Відьмоконтролю.

Лоуренс і Тайлер прогулювалися уздовж струмка, між іншим обговорюючи практичні аспекти «тестування шепоту», як раптом Флетчер натягнув поводок і почав гарчати, його вуха стали сторч.

Тайлер двічі обмотав повідець навколо зап’ястя і підготувався до будь-яких несподіванок.

Віддалік вони почули схвильовані голоси й побачили, як щось ворушиться серед дерев. Флетчер почав несамовито гавкати. Тайлер і Лоуренс обмінялися здивованими поглядами й поспішили за Флетчером туди, де слизьке річище розходилося, струмок відходив убік, а схили, що його оточували, ставали вужчими. На лівому березі Бурак, Джейдон і Джастін оточили Відьму Чорної скелі. Вони тицяли в неї довгими гілками. Зачувши собаку, Бурак і Джастін озирнулися й підняли руки з широкими посмішками на обличчях.

— Боже, — пробурмотів Тайлер. — Спокійно, Флетчере. Лежати! — Він натягнув повідець і вклав його в руку Лоуренсові. — Тримай його і не підходь ближче, інакше він з переляку збожеволіє.

Лоуренс кивнув, і Тайлер побіг до хлопців.

— Якого біса ви тут робите? Припиніть!

— Ти ба, кого я бачу! Це ж наш безстрашний лідер, — засміявся Джастін. — Ми проводимо наукове дослідження. Доводимо, що її зроблено з твердої речовини.

— А саме так воно і є. Подивися, — сказав Джейдон і надто різко тицьнув відьму в плече кінцем палиці. Катаріна хитнулася, повільно повернула голову до того місця, де її тикнули, але з місця не зрушила.

Тайлер відчув огиду. Вони глумилися з відьми. Звичайно, він сам висунув ідею «тестування ліхтарного стовпа», але ж то була лише недолуга каверза. А глум із відьми був заходом на заборонену територію, і не треба було ніякої постанови про надзвичайний стан, щоб це зрозуміти. Тайлер був приголомшений вчинком Джейдона. Хлопчина став на слизький схил, з якого неминуче скотиться до прірви.

— Припини, — повторив Тайлер і досить сильно штовхнув руку Джейдона. Поштовх виявився більш впевненим, ніж те, що відчував Тайлер.

Погляд Джейдона потемнішав і став холодним. Він опустив тичку й розвернувся, готовий до сутички. Він був на два роки старшим і на голову вищим за Тайлера. Тайлер відчув, як у нього в грудях калатає серце, але не відступив.

— Чуваче, ти здурів, що так її цькуєш? Це вже чортівня якась, а не дослідження! Ти ж нас усіх спалиш!

— Оцей твій собака, от він тебе і спалить, — відповів Джейдон. Тайлер побачив у нього в очах щось таке, що йому геть не сподобалося і навіть налякало, щось таке, що жевріло всередині Джейдона з того дня, як його батько вирушив назустріч злій смерті. За їхніми спинами Флетчер знову загавкав, і Лоуренс став на коліна, щоб його вгамувати.

— Ми ж домовилися: експериментуємо тільки разом і тільки так, щоб це просувало наше дослідження. Наступного тижня — засідання ради, і якщо вони побачать, як ти оце клеїш дурня, то накриються наші шанси на вільний інтернет і приватне життя.

Тайлер нервово облизав губи і зробив наступний хід:

— Візьми себе в руки, Джейдоне, або вилетиш із проекту «Розплющ свої очі».

— А хто це тебе раптом начальником зробив? — відповів Джейдон, підходячи ближче.

— Гм… хіба не ми? — втрутився Лоуренс, і Тайлер подумки подякував йому.

— То ж його сайт, — сказав Джастін із простакуватою посмішкою.

— Еге ж, та ще його план, — додав Бурак.

Джейдон гостро дивився на Тайлера холодним поглядом, який миттєво відкинув хлопця назад у часі. Їм було, відповідно, десять і дванадцять років, вони обидва були в молодших класах школи: Тайлер — у п’ятому, Джейдон — у шостому, бо того літа його залишили на другий рік. Не минуло й року після того, як батько Джейдона зник безвісти, але Тайлер Грант був тоді замалим, щоб зв’язати між собою ці дві події. Він знав лише, що не варто легковажити Джейдона, якщо маєш розум, бо той був покидьком і щедро ділився з іншими стусанами, якими його частували вдома.

Одного дня Катаріна з’явилася поміж дітей на полі, коли ті грали у футбол за школою під час перерви. Дехто зі школярів злякався, але міс Ештон порадила їм пересунутися трохи лівіше і продовжувати гру. «Пам’ятаймо правило: як тільки ми її побачимо, негайно тікаємо до вчителя або батьків. А потім робимо те, що й робили, ніби нічого не сталося», — сказала вона. Зухвалий хлопчисько Енді Піншо, на рік старший за Тайлера, запропонував зробити з відьми стійку воріт. Відповіддю йому був міцний запотиличник. Нарешті міс Ештон плеснула в долоні, й діти з великим полегшенням побігли до приміщення, однак м’яч залишився за лінією поля неподалік від відьми. Найближчими до м’яча були Тайлер і Джейдон. Тайлер вже зібрався піти й забрати м’яча, як Джейдон зиркнув на нього тим самим холодним поглядом, що й зараз, сім років потому. Малий Тайлер злякався, але не відьми, а Джейдона. Пізніше, коли він зміг уповні осягнути масштаб подій, йому здалося, що дикі тварини мають відчувати подібний неконтрольований страх із першою цівкою диму від лісової пожежі. А потім Джейдон зробив жахливу річ. Він підбіг до м’яча, відхилився назад і з усієї сили зафутболив у відьму м’ячем. Та від удару зігнулася навпіл, гума гучно вибухнула, а Катаріна щезла.

Усі ці образи промайнули в голові Тайлера за лічені секунди, коли він стояв у лісі й дивився Джейдонові в очі. Сім років — чимало часу, відтоді вони час від часу тусувалися разом, але мерзотний присмак того випадку нікуди не дівся. Тайлер не забув той холодний погляд Джейдонових очей. Бо якщо дванадцятирічний хлопець зміг футбольнути м’ячем у відьму із таким шаленим спалахом гніву, то на що ж він буде здатний, коли йому виповниться дев’ятнадцять?

Нарешті Джейдон опустив плечі й усміхнувся:

— Не скигли, слинько.

Тайлер трохи розслабився, але залишився насторожі.

— Послухай, справа не в тому, хто тут начальник. Я просто не хочу, щоб все, що ми робимо, пішло псу під хвіст. Ми не премося на рожен. Незабаром ми будемо вільними, отже, тримаймося разом, добре?

— Усе путьом. Мир, дружба, жуйка.

Тайлер закотив очі під лоба.

— А там знають, що вона ще тут?

— Навіть не здогадуються, — відповів Джастін, — месенджер каже, вона десь унизу, на півдні, й нових попереджень не було. Ми тут просто на неї наскочили.

— Ми тут лише дурня клеїли, ото й усе, — додав Бурак.

Тайлер повернувся до Лоуренса і, проходячи повз, метнув у Бурака колючий погляд. Бурак цей погляд помітив, але нічого не зрозумів і, ймовірно, образився. Проте з боку Тайлера яснішого натяку бути не могло. Звісно, Джейдон із Джастіном могли так низько впасти, але ж від Бурака він цього не очікував. Він відступив убік і сказав:

— Ну, може, хтось надішле повідомлення? Ми не так вже й далеко від стежки, а довкола достобіса туристів.

— Авжеж, — відповів Джейдон і витяг айфон, можливо, щоб продемонструвати, що він дійсно не тримає зла. Коли ж Тайлер нахилився, щоб заспокоїти Флетчера, Джейдон здивовано скрикнув. Тайлер різко підвів голову. Відьма ступила рішучий крок уперед і ледь не наскочила на Джейдона, коли той набирав смс. Він приголомшено відступив назад на кілька кроків. Катаріна стояла непорушно, і чорні шви, що запечатували їй очі та рот, прорізувалися на блідому обличчі, ніби похапцем нанесені подряпини.

Джейдон забув про телефон у руці, й усі вони затамували подих. Флетчер припинив гавкати і тепер гарчав низьким диким голосом. Можливо, десь усередині Джейдона і ховалася небезпека, але ж Катаріна володіла первісною, набагато старшою за віком силою і, ступивши отой єдиний крок, вона усім нагадала, хто знаходиться на вершині харчового ланцюга. «Щось тут зараз станеться, хлопче, — подумав Тайлер, — гадаю, щось геть моторошне».

— Привіт, — сором’язливо сказав Джейдон.

Відьма нерухомо стояла навпроти нього.

— Вибач, що? Що ти сказала, Катаріно?

Дослухаючись, він нахилив голову.

Калатання власного серця раптово затьмарило Тайлерові усе довкруж.

— Що ти хочеш, щоб я тобі зробив? — спитав Джейдон. — Правда, Катаріно? Ти хочеш, щоб я помацав тобі цицьки?

Джастін із Бураком аж скрутилися й завищали від сміху. Тайлер і Лоуренс не сміялися, але обмінялися поглядами, і Гайлер подумав: «Будь ласка, припини, ти вже перейшов усі межі, не глумися з відьми». Тримаючись на безпечній відстані, Джейдон обережно простягнув руки вперед і вдав, ніби пестить їй груди, непристойно виляючи стегнами.

— Що, сили в пупі нема? — під’юджував його Бурак.

— Ти думаєш? Усе гаразд, я б оце її відпердолив, — відповів Джейдон. Раптом він нахилився до відьми й гримнув їй прямо в обличчя:

— Ти, курво вошива, тобі це сподобається, авжеж! Тварюка! Отак у ті часи ти й робила, га?

Флетчер почав вити і стрибнув уперед так несподівано, що Лоуренс мало не впав. Тайлер схопив собаку за ошийник, щоб допомогти його тримати, й закричав:

— Джейдоне, годі вже!

Джейдон повернувся до решти хлопців, посміхаючись, як клоун.

— Двадцять баксів, — промовив він. — Двадцять баксів тому, хто сфоткає її цицьки. Голі, звісно ж. Хочу побачити, які на вигляд цицьки з сімнадцятого століття.

— Забирайся до дідька лисого, — відповів Тайлер, — бо то вже божевілля!

— Та годі тобі, — зареготав Джейдон. — Я певен, вона не буде проти, правда ж, Катаріно? Не будеш проти, еге ж? — він метушливо забіг їй за спину і сам відповів тоненьким голосом: — Ні, Тайлере, я зовсім не проти! Знаєш, тільки від розмови про це мені вже в трусах мокро! Тайлере, хочеш підійти й самому побачити? Хочеш помацати мої мокрі трусики?

Вони регочуть. Катаріна ван Вайлер терпить наругу мовчки, ніби нічого не чує. «Можливо, за тими закритими очима дійсно немає розуміння, — подумав Тайлер, — принаймні розуміння людського. Але ж ніхто того не знає. А якщо Катаріна просто вичікує, як вона століттями вичікувала у цій сплячці?» Від тієї думки Тайлерові нутрощі зібгалися у грудку, ніби масло на маслоробні.

Джейдон вже повернувся до «ВІДЬМАппа» на айфоні, як Лоуренс несподівано нагадав:

— Чекайте, ми ж можемо її записати.

Вони перезирнулися. Тайлерові вистачило трьох секунд, щоб зрозуміти: завдяки тиші густого лісу й недосяжності для камер виникла унікальна можливість, яка навряд чи скоро повториться. У ньому спалахнув азарт, і він відповів:

— А, біс із вами! Гаразд, але робіть усе швидко.

Вони скористалися повідком Флетчера. Тайлер звільнив його, і Лоуренс відвів собаку вниз струмком, тримаючи його за ошийник. Джейдон передав свого айфона, і Тайлер, якому голова пухнула від думок про цю витівку, обмотав повідець навколо апарату кілька разів і перев’язав його. Потім вони прив’язали айфон до кінця довгого ціпка, яким Джейдон тицяв у відьму.

Віддалік почувся дитячий сміх. Хлопці здивовано озирнулися. Звук долинав із півдня, але дивним чином пронісся попід кронами дерев. Певно, туристи. Всі якусь мить іще дослухалися, але більше нічого не почули.

— Давайте швидше, — сказав Бурак, забираючи палицю від Тайлера. — Є в тебе камера?

Тайлер видобув відеокамеру з кишені й почав зйомку. «Так от, двадцять перше жовтня, неділя. Тестування шепоту. Зачекайте… — Він відступив на кілька кроків. — Усе добре. Поїхали.»

Джейдон увімкнув диктофон на айфоні й прошепотів: «Так, усі замовкли…» Бурак високо підняв палицю, ніби рибальську вудку, й айфон захитався на повідку Флетчера. Хлопець обережно підніс його до обличчя Відьми Чорної скелі. Тайлеру було видно, що в Бурака тремтіли руки і йому було важко тримати телефон нерухомим. Потім він пересунув цю конструкцію ліворуч, і телефон смачно ляпнув Катаріну по щоці, якраз перед натягнутим швом у куточку її рота.

За цілу хвилину ніхто не вимовив ані звука. Коли Бурак нарешті забрав палицю, а Джейдон упіймав у повітрі айфон, всі раділи й аплодували успішному завершенню чергового етапу їхнього експерименту. Лише Тайлер був стриманим у проявах ентузіазму — коли інші нестямились від захвату, він просто вимкнув камеру. Потім підійшов до Джейдона, й вони всі вклонилися перед екраном на знак пошани до глядачів. На дисплеї голос диктофона запитав про подальші дії: ПРОГРАТИ файл чи зробити НОВИЙ ЗАПИС.

— Оце той смертоносний шепіт Катаріни, — сказав Джейдон, потрусивши телефон із виглядом пророка. Його великий палець завис над екраном, ніби демонструючи, що в нього вистачить мужності програти звуковий файл. — Я тримаю в руці, можливо, найнебезпечніший запис у цілому світі. Ним можна вбивати людей.

— І хто ж готовий пожертвувати собою? — запитав Джастін. Решта засміялися, але не надто переконливо. Ніхто не зголошувався саме зараз ставати добровольцем.

— Не зараз, — сказав Тайлер, — спочатку знайдемо когось з-за меж міста. А потім прослухаємо й ми, але в безпечному місці. Джейдоне, можеш послати мені його блютузом? Цей сигнал Відьмоконтроль не перехопить.

— Авжеж, — погодився Джейдон і переслав файл. Тайлер прийняв його на своєму телефоні.

— Ти виставиш його в інтернеті? — запитав Бурак.

— Звісно, ні. Це лайно несе смерть. Краще не мати справи з тим чортовинням. Зітри файл, як тільки закінчиш передачу, гаразд? Не хочу нових нещасних випадків.

Він гостро позирнув на Джейдона, і той посміхнувся у відповідь. Обидва телефони подали сигнал, що файл переслано. Джейдон кілька разів стукнув великим пальцем по екрану й сказав: «От і все, його немає».

Обличчя Джейдона засвітилось, і він засунув телефон до кишені. Тайлер уявив собі, що він просовує руку в це обличчя, і не відчув нічого, окрім пітьми.

За кілька днів на сайті «Розплющ свої очі» запускається новий кліп. Бачимо, як камеру наводять на айфон Тайлера, далі вона сунеться крізь галасливу шкільну аудиторію й зупиняється на веселому, дужому сімнадцятирічному хлопцеві у бейсболці та з навушниками. «Привіт, чуваче, як справи?» — запитує він, і Тайлер відповідає: «Привіт, Майку, зробиш мені послугу?». Майк сміється на камеру й каже: «Авжеж, ми вдамо, що ти тільки-но не просив мене послухати твій музичний кліпчик, а я не погодився на камеру сказати: «Привіт, чуваче, як справи». Його друзі аж котяться від реготу, а Тайлер відповідає: «Круто. Зробимо це ще раз».

«Привіт, чуваче, як справи?» — каже Майк, і Тайлер відповідає: «Майку, зробиш мені послугу?». Майк посміхається: «Авжеж. Ну як, природно це було чи ні?» «Ага, саме так» — відповідає Тайлер. «Привіт, Майку, як справи, чуваче?» — «Привіт, Тайлере, можу тобі зробити послугу?»

І знову всі заходяться від сміху, але ж перейдемо до наступної зйомки, де Майк вже зняв навушники й почепив натомість навушники-вкладиші з Тайлерового айфона. «Це Майк, з Гайленд-Фолс, — Тайлер показує на нього: — Він зараз прослухає звуковий файл. Готовий, Майку?» Майк піднімає вгору великий палець, і Тайлер натискає PLAY.

Спочатку нічого не стається. Потім Майк морщиться і штовхає вкладиші глибше до вух, ніби напружуючись, щоб розчути, що там таке. Тайлер заворожено вдивляється в нього. «А що то взагалі таке?» — запитує Майк, але Тайлер жестом пропонує йому помовчати й продовжити прослуховування.

— То що ж ти почув? — питає він, коли запис добіг кінця й Майк витяг навушники.

— Та якийсь шепіт, — відповів Майк. Він трохи здивований.

— А про що була мова? — наполягав Тайлер.

— А звідки я знаю? То була точно не англійська. І не одна з мов, які я знаю. Джерґотання якесь. І ще, коли одне з тих послань прокручуєш назад, воно входить у підсвідомість і з’являються слова: «УМРИ, ПОКИДЬОК, ПОКЛОНИСЯ ДИЯВОЛОВІ, ПОКИДЬОК!»

Він викрикує ці останні слова під істеричний регіт його друзів. Тайлер відповідає: «Еге, щось подібне й мало бути. Але ж… що ти відчував?» На Майковому обличчі з’являється презирливий вираз, і він відповідає: «Що я відчував? Чуваче, що ти курив востаннє?»

Тайлер повертає камеру до себе й каже: «Теорію підтверджено. Суб’єкт експерименту пошкоджень не зазнав. Місію завершено».

Розділ 10

Ця осінь була теплою, але за два дні до Геловіну раптом похолодало. Старий ртутний термометр на будівлі «Тихого чоловіка» показував якихось чотири градуси тепла. Така температура означала прихід крижаних осінніх дрижаків, що несподівано нападають після відносно довгого перехідного часу з теплою погодою і пробирають до самих кісток. Тридцять першого жовтня небо над Блек-Спрінгом було сталево-сірого кольору, хмари набрякали дощем, який бушував десь у верхніх шарах атмосфери, але до землі не долітав.

Рано-вранці на відгородженому перехресті Діп-Голлоу-роуд та Лоуер-Резервуар-роуд, біля нижнього кута цвинтаря на Церковному пагорбі було встановлено Очеретяну Жінку. То була велетенська лялька з очерету, яку мали запалити вночі під час свята. Люди мусили лізти вгору високими сходами, щоб прикрасити ляльку залізними ланцюгами, пофарбованими у чорний колір; ті ланцюги потім щороку витягали кочергами з тліючого попелу, щоб наступного року використати знову. Швейне ательє Лізи Белт пожертвувало хустку індивідуального пошиття, якою обмотали ляльці голову, а до її очей та рота встромили пучки соломи. Цей обряд був старішим за будь-кого з жителів Блек-Спрінга, а оскільки він був язичницьким за характером, то рік за роком проти нього виступав Колтон Метерс разом із парафіяльними радами як Малої методистської церкви, так і церкви святої Марії. І щороку Комісія зі святкування Дня всіх святих перемагала, аргументуючи це тим, що не можна порушувати традицію, бо ж спалення Очеретяної Жінки було кульмінацією щорічного Відьомського фестивалю, який слугував для Блек-Спрінга прикриттям Катаріни в очах Чужинців, що збиралися до міста з усього округу.

Привід цей був, звісно, фіктивним. А правда — набагато простішою. Сам обряд глибоко проник у душі жителів міста, і ніхто не бажав його скасування. Хоча б раз на рік кожен із них — будь то християнин, юдей, мусульманин чи атеїст — тішився нагоді законно обійти заборону на втручання у справи Катаріни ван Вайлер. Того ранку люди приносили подарунки з усіх куточків міста, один кращий за другий, і мовчки пхали їх в отвір під здоровезною спідницею Очеретяної Жінки. Багато людей нервово торкалися ляльки, падали на мить на коліна або робили жести, що мали захищати від пристріту. Дехто приносив їжу, діти кидали цукерки і яблука поміж жмутами очерету, батьки несли тарілки з улюбленими стравами або пирогами, а були й такі, хто розвішував на залізних ланцюгах стрічки з часнику. Хтось приносив різні речі — свічки, домашнє плетиво, рушники для гостей, мило, щипці для завивки, стару швейну машинку «Бернетт» — тобто усе, що можна було принести в жертву Катаріні, щоб гарантувати ще один рік без нещасть. Були й подарунки сумнівної якості: так, Джон Бланчард, вівчар з Аккерманс Корнер, приніс мертве ягня; молода мати наполягала на тому, щоб їй дали спалити поліетиленовий пакет, повний брудних памперсів її новонародженої дитини; Гризельда ж Холст пожертвувала телячу голову, яку спеціально замовила на бойні з цієї нагоди. Оці артефакти тимчасово ховали за звичайними подарунками ще до того, як на свято прибували перші Чужинці.

Стів і Джоселін Гранти були надто практичними, щоб брати участь у подібному ідолопоклонстві. Вони щороку слухняно дозволяли Метту і Тайлеру, коли ті ще були малими, покласти малюнок чи там морквинку до стовпа й подивитися з натовпу, як згоряла Очеретяна Жінка. А тепер хлопці були надто дорослими, щоб таким захоплюватися, і цей ритуал було залишено в минулому разом із багатьма іншими дитячими забавками. Стів завжди почувався трохи ніяково щодо символічного спалювання відьми. Та ще гіршим було те, що одяг потім багато днів смердів димом. Він ходив на Спалювання Очеретяної Жінки лише з тієї причини, з якої його завжди зачаровували вогнища з різдвяних ялинок, спалюваних у його дитинстві на початку січня, — кожний чоловік піддається гіпнозу великого вогню, а стовп гарячого повітря, що дме тобі в обличчя, був гарним завершенням сумного осіннього вечора.

Але то все буде попереду. У Блек-Спрінзі того дня багато чого планувалося, окрім ритуальних жертвоприношень.

Кухня м’ясної крамнички Гризельди гула того ранку, як бджолиний вулик. Гризельда додатково найняла шістьох людей, щоб на торгових рядах на міському майдані вчасно з’явилися її традиційні страви: картопляний салат, тапас, смажене на рожні м’ясо, спеціальне зелене відьомське рагу (гороховий суп із фрикадельками), яке подавалося зі справжнього мідного котла, і, звичайно, великі тарілки власного Гризельдиного паштету а-ля Холст. Не в останню чергу інтерес Гризельди полягав у тому, щоб заробити грошей, але ж будь-хто з місцевих підприємців був би останнім йолопом, якби не заробляв на понад двох тисячах відвідувачів з інших місць, які з’їжджалися на свято.

Зрештою, говорила вона собі, усе робилося на честь Катаріни.

Близько третьої дня, коли вже почали збиратися натовпи, головні вулиці Блек-Спрінга було перекрито, а лотки з цукерками та іншими смаколиками розставили підковою довкола Кришталевої церкви та цвинтаря. З дерев звисали помаранчево-чорні стрічки, а внизу на палі були настромлені вирізані з гарбузів ліхтарі Джека. На майдані було повно людей, вдягнених у стилі Відьми Чорної скелі — деякі мали капелюхи з загостреним верхом та розмахували мітлами, а деякі зображували — у більш традиційному стилі — зашиті очі. В дітей з розмальованими обличчями були свої розваги. Вони гралися м’ячем у надувному будиночку навпроти кафе «Сью’з Гайленд Дайнер». Репетуючи від захвату, вони гамселили зроблені з пап’є-маше піньятас у формі відьом, що звисали з дерев, і опинялися під дощем із льодяників. Або ж зважувалися на спеціальних відьомських терезах на площі перед церквою. Якщо дитина важила не більше, ніж дві качки, а таке траплялося часто, її оголошували відьмою, а далі її ганяла довкола, розмахуючи вилами, група акторів з Блек-Спрінга, вбраних у лахміття, типове для сімнадцятого століття.

Роберт Грім вважав ці народні розваги досить старомодними. Кілька років тому, в порядку експерименту, він вніс пропозицію повернути середньовічні ігри-тортури, такі як розтягування гусаків або спалювання котів (бо всі знали, що обвуглені котячі згарки приносять щастя). Але пропозицію було відхилено з посиланням на законодавство, що забороняло жорстоке поводження із тваринами та жорстокі звичаї. Членам комітету така пропозиція аж ніяк не здалася смішною.

Для Гріма 31 жовтня традиційно було найбільш напруженим і нестерпним днем року. Нагляд за прибуттям стількох Чужинців потребував чималої емпатії й терпіння, а ці риси Роберт Грім мав у мізерній кількості. На скромну думку Гріма, люди з Гудзонської долини були невихованими, галасливими негідниками, які лише дудлили пиво та лупцювали жінок, а ще — і то було найгіршим — в них був відсутній здоровий глузд, завдяки якому вони мали б повною мірою скористатися географією їхнього проживання. Бо на сході в них була річка Гудзон, в якій можна було колективно втопитися, а на півдні — Національний парк «Ведмежа гора», де вони могли б безсоромно злягатися з бобрами і білохвостими оленями і таким чином ефективно знищити власну популяцію. Але ж досі ніхто з них не скористався цими безцінними можливостями. З цих та інших причин Роберт Грім, після обов’язкового інспекційного кола разом із посадовими особами з Пойнту, провів решту дня на своєму робочому місці в центрі управління, що, у свою чергу, означало пекельний день для його колег.

А тим часом відьма — справжня відьма — вирішила постовбичити на паркінгу для інвалідів за мерією. Вона з’явилася трохи пізніше за одинадцяту тридцять та й залишилася там. Паркінг був на відстані менш як триста ярдів — відстань польоту ворони — від епіцентру всіх розваг, але з тим розташуванням можна було ефективно працювати. Грім наказав відгородити парканом під’їзд до Діп-Голлоу-роуд. За мерією він спорудив фейковий будмайданчик, з усіх боків оточений цілою батареєю добре проінструктованих робітників. Саму ж Катаріну зачинили в комірці для інструментів. Якби сталося малоймовірне і Катаріна вирішила б приєднатися до святкувань, в їхньому розпорядженні на той випадок було шість різних сценаріїв. Востаннє подібне трапилося у 2003 році, до того, як вони придбали вуличний орган. Безсоромна дівка усе святкування свавільно стовбичила на міському майдані навпроти кав’ярні Сью. Після жвавого обговорення вони вирішили поставити позаду неї білборд з рекламою міста та повісити банер з написом «СФОТОГРАФУЙСЯ ЗІ СПРАВЖНЬОЮ ВІДЬМОЮ!». А коли до неї пришпилили значок з написом «ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО БЛЕК-СПРІНГА», ніхто вже й повірити не міг, що вона справжня. Усі діти хотіли пофотографуватися з кумедною пані. Бізнес виявився відносно небезпечним і вельми прибутковим. Усі батьки із задоволенням платили по п’ять баксів за світлину.

Деякі діти, щоправда, жалісливо плакали, та на те вони й діти.

Але сьогоднішнє свято проходило напрочуд гладенько. Інспектори з Пойнту поїхали, Грім знову думав про залізобетон, а народ святкував, аж дим коромислом.

О четвертій п’ятнадцять Тайлер Грант із друзями сиділи під огорожею біля фонтана і бронзової скульптури пралі. Вони наминали цукрову вату і з тихою заздрістю витріщалися на Чужинців, що хвилями прокочувалися повз них. Джейдон того дня допомагав матері на одному з лотків, але, взявши перерву, теж на хвильку приєднався до друзів.

Лоуренс тримав у руці п’ять сірників. Кожен витяг по одному, і всі одночасно розтулили долоні. Сірник із обпаленим кінчиком дістався Буракові. За кілька секунд до нього дійшла істина: жереб обрав Бурака для «тестування шепоту». Він вилаявся. «Авжеж. Як брудна робота, її завжди роблять турки.»

Інші засміялися, але не надто щиро. Тайлерові цей сміх здався нервовим, удаваним, сповненим полегшення від того, що не їм випав жереб із тестування. Холодні пориви вітру ворушили листя біля його ніг, свинцеве небо було схожим як купол, що опускався на Блек-Спрінг. Тайлер зіщулився і втягнув голову в комір. «Усе це дуже скоро стане реальністю», — подумав він.

Воно стане реальністю, але не так, як гадав Тайлер.

Незадовго до п’ятої години, коли Катаріна ван Вайлер усередині комірки для інструментів за мерією невпинно шепотіла стародавніми мовами покручені слова, а Флетчер нервово ворушився уві сні у вольєрі за дві милі звідти, Гризельда Холст крадькома залишила святкування. Вона квапливо рушила крізь цвинтар до задньої сторони Кришталевої церкви. Ніхто не помітив, як вона відмичкою відчинила важкі дерев’яні двері до вівтарної частини, прослизнула всередину і зачинилася від святкової какофонії. Тримаючись руками за холодні стіни, Гризельда спускалася вниз спіральними сходами, усе глибше занурюючись в огидний сморід старого каменя, зітлілого дерева, води, що просочувалася крізь стіни, та людських хвороб. Неприємний холод вповзав зі стін до суглобів Гризельди. У склепі під церквою завжди була зима і завжди була ніч.

Артур Рот лежав, прихилившись до ґрат клітки, і Гризельда вмить збагнула, що він мертвий. Він був голий, й при світлі лампочок на стіні його шкіра, туго напнута на виснаженій грудній клітці, набула блідо-фіолетового кольору мертвої риби. Рот лежав у власних екскрементах, одна його рука безсило звисала, прикута до ґрат, вени на руках нагадували оголені кабелі.

Попри те, що в Гризельди калатало серце, вона відчула дивне полегшення. І не тому, що її муки нарешті завершилися, адже їй не треба більше спускатися цими моторошними сходами, годувати його, обмивати його, слухати його божевільне гигикання, що відлунювало від склепінчастої стелі, ніби церковний підвал кишів загубленими душами. Гризельда не відчувала жалю, всередині була лише якась повільна, нескінченна мрячка, яка завжди насичувала її розум. І це ж не вона заморила його голодом. Вона лише діяла за вказівками Метерса. Вона виконала свій обов’язок перед Катаріною.

Вона витягла з підсобки щітку і, просунувши ручку крізь ґрати, потикала нею тіло Рота. Він не ворухнувся. Гризельду раптом охопив панічний страх, і вона озирнулася довкруж. Відтак заклякла на місці, збагнувши, що вона одна у пітьмі під церквою разом із мертвим тілом Артура Рота — ймовірно, мертвим. Здоровий глузд підказував їй, що вона мала у тім переконатися, але сумнів змусив її думки нестися навскач, перетворив розум на дурість, а логіку — на мріяння. Той самий ірраціональний сумнів сама відчувала багато років тому, в мовчазному відлунні після того, як Джим лупцював або ґвалтував її. Вона намацала брелок із ключами, і ця проста дія допомогла їй впоратися з емоціями.

Гризельда відчинила клітку й обережно стала на коліна перед холодним, виснаженим тілом, притиснувши до рота шарф, щоб не задихнутися від смороду. Аж ніяк не тривогу відчула вона, а якесь беззахисне здивування, коли зрозуміла, що чоловік іще дихав. «Він іще живий», — подумала вона. А коли Артур Рот розплющив очі і його рука вхопилася за її зап’ястя, ніби спрацювала пастка, Гризельда не встигла навіть скрикнути.

Звісно, крики там були. Вищали діти, за якими ганялися відьми й інші циркачі; волали підлітки, що злітали з коней на родео; кричали старі, змагаючись за підкови, — увесь цей вереск піднімався над вулицями Блек-Спрінга, низький туман спотворював їх, і вони перетворювались на безладне шамотіння. «Брудна шльондро», — прошепотів Артур Рот. Він був виснажений від голоду й закоцюблий, але аж ніяк не мертвий. «Я тебе відфайдолю», — прошепотів він, стиснувши Гризельду ногами і сильно вщипнувши її за груди вільною рукою. Вгорі на вулицях люди танцювали під старовинні народні мелодії, які грав квартет скрипалів. Гризельда чула їх приглушені звуки, що линули крізь вентиляцію, і, ніби в запамороченні й десь здалека, обдумувала свої шанси, якими б вони не здавалися примарними. Жінка ніби опинилася поза межами часу, і нетерпляча рука Артура Рота, що дряпала їй сорочку, вже не могла їй зашкодити, як не могли зашкодити руки Джима — він був мертвий, і в неї у ніздрях стояв запах цукрової вати і попкорну, домашньої птиці, смаженої на рожні, та сосисок в олії.

О п’ятій десять, коли Стів Грант із молодшим сином Меттом блукали серед ярмаркового натовпу і їли свіжоспечені чурос у промаслених паперових пакетиках, а Гризельда Холст, зібравшись на силі, вхопила мітлу і раз за разом гамселила нею по скривавленій голові Артура Рота у склепі під Кришталевою церквою, з кожним ударом викрикуючи ім’я свого чоловіка, незвично велика за розмірами сова всілася на церковний шпиль. То був справді розкішний птах, і з великої відстані він зосереджено спостерігав за натовпом, ніби за щурами у пастці. Небагато людей побачили птаха у осінньому присмерку. Проте ті, хто його побачив, пізніше стверджували, що вони чули плескіт величезних крил, коли той відлітав, і що у сові на хресті Божім вони побачили знамення неминучого лиха.

Розділ 11

Метт здивував Стіва тим, що після всіх залишив і своє пожертвування. Коли вони перетнули перехрестя, він підійшов до Очеретяної Жінки, видобув із кишені вимпел і поклав його на похоронне вогнище разом з іншими дарами. Стів був приголомшений, хоча й не засуджував Метта. Якби Метт жбурнув їй під спідницю пару чурос, то був би лише імпульсивний підлітковий жарт, але ж він приніс той вимпел із дому.

— Для чого ти це зробив? — спитав він Метта, коли той підійшов.

— Та ні для чого, — незворушно відповів Метт, — просто хотів щось дати бабусі.

— Але ж чому один із твоїх вимпелів? Ти ж виграв його у змаганні, це твій сувенір на пам’ять.

Метт знизав плечима.

— Цей вимпел — з відбіркових змагань, коли я тільки-но повернувся після тієї травми, пам’ятаєш? Нуала тоді ще була здорова, і я прийшов чотирнадцятим. А потім були літні канікули, а після того я пішов до старших класів, і справи значно покращилися. — Він завагався і зрештою додав: — Та й, крім того, якщо жертвуєш щось для тебе не важливе, яка різниця?

Стів здивовано поглянув на нього. Йому було цікаво, що підштовхнуло Метта до цього раптового, нерозумного, забобонного вчинку. Очевидно, для нього вимпел був символом невдачі, що сталася півтора року тому. Спалюючи його, він хотів символічно закрити той етап і відвести від себе подібні невдачі у майбутньому. Стів усе зрозумів і, власне кажучи, він не мав би дивуватися тому, що подібний забобон виник і в його сім’ї, з огляду на те, де вони жили. Просто раніше він цього не помічав.

— Так є різниця чи немає? — врешті-решт запитав він.

— А тобі яка до того справа? — сказав Метт, чим іще раз здивував Стіва.

«Жодної, — подумав Стів. — Жодної, оскільки то твоя справа. Люди знаходять надію, втіху або впевненість у тому, що хрестяться чи то уникають проходження під сходами, так само як ти знаходиш надію і впевненість у тому, що жертвуєш відьмі вимпел. Магія існує в головах тих, хто вірить у неї, а не в її справжньому впливі на дійсність. Це, здається, розуміє навіть мій тринадцятирічний син, якому доводиться сприймати той факт, що дійсність у Блек-Спрінзі робить трохи інші закрути, ніж деінде. І хто може бути впевнений, що знає, що твориться у головах у його власних дітей?»

Спалення Очеретяної Жінки почалося о шостій. Прилавки довкола були звільнені від товарів і розібрані за наказом пожежників, а «Пойнт-ту-Пойнт» згорнув свій навіс. Довкруж Очеретяної Жінки широким колом спорудили паркан, який численними рядами обступив народ, юрмлячись довколишніми вулицями. Натовп глядачів, що прибули поглянути на видовище, сягав принаймні п’ятдесяти ярдів в усі боки від паркана. Стів і Метт знайшли непогане місце на Діп-Голлоу-роуд. Джоселін прислала смс про те, що вона стоїть трохи віддалік. Вона пішла на ярмарок з Мері Вандермеєр, але Стів не знайшов їх у натовпі. Про те, де міг бути Тайлер, він навіть не уявляв.

Натовп затих — настала хвилина тиші й молитви. Потому вперед виступив кат, який тримав над головою шкіряний ковпак, а з нього вертикально стирчав палаючий смолоскип. Він грізно загарчав — «десять балів за акторську гру», — подумав Стів, — і підпалив облиту бензином гору приношень біля підніжжя Очеретяної Жінки. Кілька секунд полум’я лише лизало очеретини, але згодом хутко піднялося вгору. Благоговійне зітхання прокотилося юрбою. Водночас скрипалі ушкварили запальну мелодію, і група танцюристів, тримаючись за паркан, затупцювала у народному танці навколо палаючої відьми, ніби купка друїдів.

Вона палала вісім хвилин. Коли вогнище досягло піку, язики полум’я піднялися вище дахів довколишніх будинків, ніби пальці, що намагалися їх ухопити. А потім Очеретяна Жінка похилилася назад, здійнявши обличчя до неба, ніби в останньому безбожному заклятті, й упала. Іскри кружляли у холодному присмерку жовтневого вечора. На той час, коли пожежники нарешті наказали натовпу відступити, щоб дати купі чорного попелу вигоріти дотла, одяг людей вже просяк димом.

Увімкнулася система гучномовного зв’язку. Стів упізнав голос Люсі Еверетт, кадрової співробітниці Відьмоконтролю й голови комісії з відзначання Дня всіх святих: «Пані й панове, хлопці та дівчата, оцим фантастичним дійством ми завершуємо наше чудове свято! Щоб полегшити прибирання, бари і ресторани навколо майдану буде зачинено. Співробітники протипожежної служби покажуть вам, як повернутися до паркінгу на шосе 293. Там на вас чекатимуть ваші автобуси. Бажаю вам щасливої дороги додому, пречудового Геловіну, і чекаємо на вас наступного року!»

Із прихованою усмішкою Стів спостерігав за тим, як натовп Чужинців почав поволі розходитися. На них чекав вечір випрохування цукерок та геловінські вечірки у Гайленд-Фолзі, Гайленд-Мілзі та Форт-Монтґомері. Від’їзд гостей здавався спонтанним, але Стів розпізнав у ньому прихований від стороннього ока порядок. Але ж який привід вигадали для того, щоб протипожежна служба зачинила міські бари і ресторани о шостій тридцять найприбутковішого вечора року!.. Можна було так прямо й сказати: «Сідайте до своїх автобусів і забирайтеся до біса, інакше ми на вас спустимо усіх собак». Але ж Люсі вміло грала роль надміру старанної працівниці місцевого клубу, отже, ні в кого не виникло сумнівів в її щирості, і натовп організовано зрушив з місця згідно з інструкціями. Стів знав, що Відьмоконтроль ретельно і до найменших дрібниць проробив координацію проводів гостей. Камери спостереження працювали понаднормово, нічому не можна було давати йти самопасом. Ринок зачинився, центр міста знелюднів. Десь о восьмій проженуть останніх промерзлих до кісток підлітків, які ще цілуватимуться у хащах, а вже о дев’ятій Блек-Спрінг знову належатиме його жителям.

І ніякого випрохування цукерок у геловінську ніч тут не буде.

По дорозі додому Стів і Метт зустрілися з Джоселін, а також Пітом і Мері Вандермеєрами. Удома вони застали Тайлера, Лоуренса й Бурака, і саме від них Стів уперше почув, що сталося щось серйозне. Тайлер уголос прочитав повідомлення від Джейдона Холста: «Артур Рот мертвий, як колода. Боже мій, оця вся кров, бісове жахіття!» У Тайлері прокинувся журналіст, який вхопився за цю інформацію, і хлопця понесло: «Це значить, що він його бачив, правда? Він з того часу не відповідає, але, можливо, його повідомлення перехоплює Відьмоконтроль…» Стів з Пітом переглянулися, але поки що утрималися від висунення різних ідей. Вони слідкували за «ВІДЬМАппом», чекаючи новин, а ще Стів сходив вигуляти Флетчера.

О дев’ятій двадцять Відьмоконтроль дав, нарешті, дозвіл, і всі вони разом всілися у дві машини і відбули до будівлі муніципалітету на відкриті збори ради, якими традиційно завершувалося святкування Геловіну. Вдома, попри енергійні протести, лишився тільки Метт, адже на збори не допускалися особи, яким не виповнилося шістнадцять.

Чутки нестримно котилися повільною чергою, де стояли сім чи вісім сотень жителів міста, чекаючи на перевірку документів. Стів привітався з кількома друзями, потиснув їм руки і лише знизав плечима у відповідь на запитання. З подивом він помітив Берта і Беммі Делароса, які ховалися під довгими темно-сірими пальтами, тримаючи одне одного під руки.

— Як справи? — спитав він.

— Тримаємось, — відповів Берт. — Ми були на святкуванні. Мушу сказати, незабутнє видовище. Отже, ми подумали, що, можливо, таки сприймемо увесь цей блекспрінзький досвід.

Стів усміхнувся і нахилився до них ближче.

— Усе беріть на пильне око, — сказав він стиха. То була найщиріша порада з тих, які прийшли йому на думку. — Сьогодні ввечері може бути досить спекотно, але занадто не переймайтесь цим. Вони знають, що ви — новачки, і це гратиме проти вас із самого початку.

Стів, Джоселін і Тайлер знайшли вільні місця у шостому ряду від сцени, зліва від проходу посередині. Піт і Мері сіли за ними, а подружжя Делароса — ще на ряд далі й трохи ліворуч. Стів помітив, що замість плаката з рекламою місцевого бізнесу, який зазвичай висів відразу за трибуною, був напис: «ДОВІРЯЙМО БОГОВІ Й ОДНЕ ОДНОМУ». Він був вражений цим свавільним цинізмом і раптом пригадав свою суперечку з Тайлером. «Зробити камінг-аут? — подумав він. — Хіба якщо тільки Великдень і Геловін припадуть на один і той самий день восени, а Колтон Метерс жваво станцює щось із «Вальпургієвої ночі»».

Була майже десята, коли приглушене гудіння стихло і мер підійшов до мікрофона. Він запросив членів ради зайняти місця у президії. Членів ради було лише шестеро, адже Гризельда Холст не змогла прийти через хворобу. Стів спробував обмінятися поглядами з Пітом, але його сусід глузливо дивився на сцену, де мер допомагав Колтону Метерсу зайняти місце за трибуною і де всівся також Роберт Грім. Одного разу Піт зізнався Стіву, коли вони обидва сиділи на веранді будинку соціолога, що, на його скромну думку, адміністративний порядок у Блек-Спрінзі був найбільшим фарсом від часу, коли суд Понтія Пілата засудив Ісуса Христа.

— Так от, — сказав мер, — дозвольте передати головування панові Метерсу, який відкриє ці збори традиційним уривком з 90 псалма.

У залі стало так тихо, що можна було б почути, як пролітає муха. Старий голова ради, патріарх цієї спільноти, почав говорити урочистим монотонним голосом. Цей чоловік випромінював дивний магнетизм, і це було помітно навіть Стівові. Він домінував над усім і над усіма в цій залі. Метерс був старим, але аж ніяк не немічним. Його постать була масивною, ніби кафедральний собор. «Хто живе під покровом Всевишнього, — наспівно промовляв він, — той в тіні Всемогутнього живе. Бо Він тебе вирве з тенет птахолова, з моровиці згубної. Не будеш боятися страху нічного, ані зарази, що в темряві ходить, ані моровиці, що нищить опівдні. Впаде тисяча зліва від тебе, і десять тисяч справа від тебе, до тебе ж не дійде! Тільки своїми очима подивишся, і плату безбожним по-побачиш». Пані та панове, зобов’язаний повідомити вам, що сьогодні від зупинки серця помер Артур Рот, який був ув’язнений у склепі під Малою методистською церквою за систематичні порушення Постанови про надзвичайний стан у Блек-Спрінзі. Нехай Бог упокоїть його душу».

На мить настала наелектризована тиша, а потім натовп нестямно вибухнув радісними вигуками. Люди почали аплодувати. Інші ж озиралися навсібіч зі скривленими, непевними обличчями.

— Нарешті здохла та свиня! — заволав хтось, і той вигук було зустрінуто сміхом.

Піт нахилився до Стіва й прошептав:

— Він нахабно бреше.

— Так, — заговорив мер, — нехай це питання буде першим на порядку денному. Оскільки справа пана Рота — внутрішня справа нашого міста, і ми завжди її такою вважали, мені здається, було б доцільним продовжувати вважати її нашою внутрішньою справою. Наскільки нам відомо, Артур Рот не мав сім’ї чи родичів ані в місті, ані за його межами. Оскільки він постійно загрожував порушити повсякденне життя в нашому місті, ми були змушені прийняти рішення — демократичним шляхом, безумовно, — ізолювати його від суспільства. На жаль, його ймовірне запалення мозку виявилося невиліковним. Тепер питання в тому, що робити з його тілом.

— Спаліть гівнюка, — крикнув хтось.

— Так, зробіть з нього жертвоприношення Очеретяній Жінці!

І знову вибух сміху.

— Ну, ми ж не можемо так просто взяти й спалити когось, правда? — зауважив мер, перемежаючи слова тим гордовитим смішком, яким зазвичай урядові чиновники супроводжують не дуже вдалі жарти, приречені померти болючою смертю. Але його аудиторії було байдуже. У сяйві ламп, що звисали з дахових брусів, люди здавалися хворобливо і загрозливо збудженими. Стів помітив, що Роберт Грім дивився на присутніх із глибокою відразою, і зненацька схоже жахливе відчуття охопило і його.

Піддаючись цьому імпульсові, Стів підвівся й запитав:

— А лікар його оглянув?

Гомін стих, і мер, який вочевидь цього не очікував, здивовано поглянув на нього. Стів відчув на собі погляди сотень жителів міста, і відкашлявся.

— Маю на увазі, що хотів лише спитати: чи зафіксовано офіційно його смерть у відповідному свідоцтві?

— Так, він дійсно мертвий, я це гарантую, — сказав мер.

«Це не одне й те саме», — подумав Стів.

— Я це розумію, але лише лікар може визначити причину смерті бодай з якоюсь точністю. Від однієї напряму залученої особи я почув, що він помер досить кривавою смертю.

Присутні почали невдоволено зітхати, й це додало Стівові впевненості в собі. Він продовжив:

— Як лікар я не маю уявлення, як це співвідноситься з зупинкою серця. Напряму залученою особою є Джейдон Холст, син члена ради Гризельди Холст, яка отримала завдання щодо догляду за Ротом. А зараз, у день його смерті, вона виявляється хворою. Беручи до уваги те, що це внутрішня справа міста, переконаний, ви не заперечуватимете проти того, щоб розповісти нам, що насправді трапилося.

Почулося схвальне гудіння. Тайлер впився очима у батька з почуттям, близьким до обожнювання, і це зворушило Стіва. А тим часом мер дивився на Колтона Метерса, подумки благаючи того про допомогу.

Метерс почав розважливо підбирати слова:

— Пані Холст дійсно знайшла його мертвим у клітці. Вона вкрай засмучена і тому її немає сьогодні серед нас, і мені здається, не можна її в тому звинувачувати. Пан Рот роздягнув сам себе і в кількох місцях наніс собі серйозні тілесні пошкодження, але я не вдаватимусь у деталі. У пані Холст сталася паніка, вона викликала спочатку сина, а потім мене. Прибувши на місце, я з’ясував, що поєднання втрати крові і переохолодження призвело до зупинки серця, а відтак — до смерті.

«Явний, чорт забирай, приклад шарлатанства», — подумав Стів. Він теж склав собі з почутого картину і дійшов думки про схожий сценарій, який, проте, відрізнявся від Метерсового однією важливою деталлю: якби Гризельда знайшла Рота мертвим, з її точки зору, не було б жодного сенсу спочатку кликати сина. Гризельда була сильною жінкою, сумна історія сімейного насильства зробила її жорсткою, і Стівові було важко уявити її у стані паніки. Якби вона міркувала за логікою, вона б покликала Метерса і ні за що не вплутувала б у це сина. Але ж вона таки зробила це, і в неї таки сталася паніка. Щось інше мало статися у тому склепі.

«Та й окрім того, якщо серед причин смерті було переохолодження, то в яких умовах ти тримав його в ув’язненні під будинком самого Бога?»

У Стіва спітніли і стали липкими руки. У роті він відчув огидний смак сумніву. Він усе ще стояв, коли раптом його пронизало розуміння правди. Більшість людей, що зараз дивилися на нього, сидячи на своїх місцях, жила в умовах постійного тиску та невгамовного страху перед тим, що відбувалося на вулицях. «І як далеко вони зайдуть? — міркував Стів. — «на що вони виявляться здатними, якщо тиск на них занадто посилиться?» Можливо, чутки були правдою, і вони таки заморили Рота голодом на смерть. А, може, якась інша мерзота сталася сьогодні, ще до того, як вони встигли його заморити. Та яке це мало значення? То все ще була внутрішня справа міста, і наслідки були однаковими.

«Ні! — наполягала його уперта й ідеалістична частина. — В нас іще залишається людська гідність. Якщо навіть усе навколо нас трощиться на друзки, вона лишається неушкодженою».

— Я вважаю лише, що він, як і будь-хто інший, має право на професійний розтин. І це все, — сказав Стів і сів. Джоселін вхопила його за руку й лагідно її потиснула.

— Взято до уваги, — відповів мер. — Але проблема полягає у тому, що ми не можемо оголосити Артура Рота законно померлим, оскільки його вже законно не існує. Це лише б викликало купу питань. Рада ухвалила рішення — шість «за» і один «проти» — про те, щоб його поховати анонімно і без почестей, без надгробка та за межами цвинтаря.

І знову — вибух радісних, схвальних вигуків.

— Проте, як це годиться робити у демократичній спільноті, я б хотів поставити це питання на голосування шляхом…

— Доктор Грант має рацію! — раптом вигукнув Піт Вандермеєр, підводячись з крісла. Мер нахмурився, але, попри посадові повноваження, він не міг застосувати владу, щоб припинити це втручання.

— Ви що, справді просите нас, в ім’я демократії, проголосувати за те, щоб викинути геть мертве тіло, аби ми лише могли невинно вмити руки? То не демократія, то народне судилище.

— А яка різниця? — запитав похмурий на вигляд чоловік, що сидів через прохід. — Нам так чи інакше треба його здихатися. А на краще він не заслуговує.

— Але ж то фарс! — продовжив Піт. — Схаменіться, люди, ми ж не варвари! Якщо підемо тим шляхом, опинимося за крок від лінчування.

— То що ти хочеш із ним зробити? — презирливо вигукнув чоловік, що сидів через прохід. — Передати його владі?

— Ні, — відповів Піт. — Але принаймні надати лікареві можливість виписати офіційне свідоцтво про смерть. Заради Бога, він же — людина.

Сильний удар гримнув у будівлі муніципалітету. Усі здригнулися й повитягували шиї. Колтон Метерс гупнув по трибуні старовинним дерев’яним молотком, з його очей летіли іскри.

— У… цьому… будинку… ніхто не промовлятиме ім’я Господа даремно. — У словах Метерса була та влада, якої бракувало мерові. — У Постанові про надзвичайний стан сказано: те, що виходить із Блек-Спрінга, залишається у Блек-Спрінзі…

— У Постанові про це не сказано, то — Катарінині слова, — промимрив Піт і сів, але ніхто його не почув, окрім Стіва і, можливо, його власної дружини Мері.

— Але давайте продемонструємо, що ми насправді ухвалюємо рішення демократичним шляхом і що тут чують кожного. Поставимо на голосування пропозицію цих двох панів.

Стів подумки вилаявся. Метерс знав, що пуританська впертість переважить здоровий глузд, і тому він навіть спромігся надати цій справі присмаку доброчесності. Піт це теж знав і тому мовчав. Зненацька в голові Стіва виринув гротескний образ того, як Колтон Метерс і Гризельда Холст обгортають тіло Артура Рота мішком виробництва компанії «Хефті», запечатують його клейкою стрічкою і тягнуть на саморобних марах із мітел до гори Нещастя, до анонімного й ганебного місця його останнього спочинку.

Не виказуючи жодних емоцій, старий голова ради передав слово мерові.

— Отже, питання таке. Чи збираємося ми надати Артурові Роту офіційне визнання шляхом надання лікареві можливості видати свідоцтво про смерть? Усі, хто «за», підніміть праву руку.

Кілька рук, слід визнати, таки потяглися вгору, але Стіву не треба було повертати голови, щоб побачити, що їх було небагато — насправді, незначна меншість. З усіх членів ради лише Грім із роздратованим виглядом підняв руку.

— Як на мене, результат очевидний, отже, пропозицію відхилено. Якщо ні в кого немає зауважень, — дотримуючись формальностей, мер кинув квапливий погляд на залу, — тоді ставлю на голосування пропозицію ради. Рада пропонує надати Артурові Роту похорон без почестей, без надгробка і за межами цвинтаря. Усі, хто «за», підніміть праву руку.

Гучне шурхотіння одягу, шерех від розгинання ліктьових суглобів — і руки здійнялися вгору. Кілька людей із тріумфальним виглядом повернулися до групи, що скупчилася навколо шостого ряду і залишилася сидіти, схрестивши руки. Стів не став дивитися їм в очі, але, оглянувшись, зауважив вкрай ошелешений погляд Берта і Беммі Делароса.

— Пропозицію ухвалено, — підсумував Колтон Метерс, гучно грюкнувши молотком.

— Добре, що ти так і не почав практикувати в цьому місті, — сказала Джоселін, — інакше ти б сьогодні втратив половину пацієнтів.

Вони лежали разом у ліжку і прислухалися до сильних, несамовитих поривів вітру. Температура надворі впала до мінусових позначок.

— Це стадо середньовічних релігійних фанатиків, — відповів Стів. — Їм не потрібен лікар. Їм потрібен цирульник-костоправ.

— Стіве, з цими релігійними фанатиками нам доводиться жити разом.

Він перекотився ближче до неї, позіхнув і відповів:

— Більшості з них не завадило б трішки кровопускання. Я б з радістю зробив це для них безкоштовно.

Джоселін захихикала і поцілувала його.

— Була одна людина, яка пишалася тобою цього вечора, — сказала вона, відсторонившись. Стів запитально звів брову, і дружина продовжила: — Тайлер. Я бачила, як він на тебе дивився. Він справді пишався тим, як ти захищав свої ідеали, пане лікарю. Гадаю, вам обом це піде на користь після тієї бучі з приводу Лорі.

«Сподіваюся, що так, — подумав Стів. — Можливо, на якийсь час це розрядить атмосферу, але не вгамує його тривоги. Він щойно зіткнувся з фактом: ситуація не зміниться ніколи. Лялькове шоу, свідком якого він сьогодні був, лише підтверджує це, йдучи урозріз з усім тим, у що він вірить».

Вони покохалися й поснули в обіймах одне одного. Стівові наснилося, що в їхній спальні з’явилася Катаріна ван Вайлер, вона стояла, ніби чорний моноліт серед тіней, тільки її очі були відкриті й жевріли демонічним світлом. Він прокинувся весь у поту, і як тільки усвідомив, що це був сон, то миттю схопився, скинувши ковдру. Джоселін міцно спала на своїй половині ліжка.

Звісно, Катаріни в кімнаті не було, але, попри те, Стів встав й попрямував до сходів. Відколи вони з’єднали свою долю з Блек-Спрінгом, Катаріна двічі з’являлася в них у спальні. Першого разу це сталося до того, як народився Метт: вона стояла вночі біля еркерного вікна, ніби виглядала з нього. Стів і Джоселін, заціпенілі, спостерігали за нею з ліжка, як туристи роздивляються страхітливих тварин зі спеціальної засідки для спостереження за дикою природою. Другий випадок стався кілька років тому — вона стовбичила біля їхнього ліжка три дні й три ночі. Тоді Джоселін наполягла на тому, щоб спати на кушетці.

Стів оглянув увесь будинок, включно з першим поверхом і гаражем. Всюди він вмикав світло, бо знав, що закричить, якщо наштовхнеться на відьму в темряві. Він перевірив усі двері. Сенсу в тому не було, але від цього стало спокійніше. Будинок був тихим і порожнім. У кошику лежав Флетчер, він з цікавістю поглянув на господаря і стиха заскавучав.

«Господи, йди вже до ліжка», — сказав Стів самому собі, здригаючись від холоду та витворів власної уяви. Коли вітер стуконув гілкою в еркерне вікно, він ледве стримав крик. Довго не роздумуючи, пірнув у ліжко, прикусив губу, дивуючись власній дурості, а потім швидко заснув.

Розділ 12

Наступного ранку Тайлер спустився вниз о чверть на дев’яту. Решта членів сім’ї вже сиділи за столом і снідали. У Метта були сині кола під очима, а біля його ліктя лежав розгорнутий підручник історії. Джоселін усе ще була в халаті. Від запаху свіжих булочок з печі рот Тайлера завжди наповнювався слиною, але сьогодні він не звернув на нього уваги. Не кажучи ані слова, він підтягнув стілець до столу й почав механічно жувати крекер.

— Овва, хтось таки добре виспався уночі, — прокоментував це Метт.

— Стули пельку, недоумку, — огризнувся Тайлер.

Джоселін поклала ножа на тарілку.

— Гей, хлопці, припиніть… — сказала вона.

— Та я всього лише запитав, як йому спалося, — запротестував Метт. — Чуваче, не будь таким вразливим. Трясця…

— Отака велика щаслива сімейка, — прокоментував Стів. — Хлопці, покваптеся, бо пропустите автобус.

— Сьогодні день підвищення кваліфікації персоналу, — сказав Тайлер, — забув вас попередити.

— Правда? — здивувався Метт — І як це тобі так пощастило?

— То лише для старшокласників, не для середніх класів.

Брехня вистрибнула перш ніж він її помітив. До тієї миті він і не усвідомлював, що зібрався прогуляти уроки. Його непокоїло те, з якою легкістю він брехав батькові, а надто те, що від цього анітрохи не почувався винним. Звісно, усього батькам знати не треба, проте щось таки змінилося в їхніх стосунках із того часу, як він ствердно відповів на важливе батькове запитання: «Сподіваюся, ти ж нічого більше з рукава зненацька не вихопиш?» Відтоді він став на шлях, з якого просто так вже не міг звернути.

— Чудово. Тоді ти вигуляєш собаку, — сказав Стів.

Тайлер знизав плечима і витяг іще один крекер з пачки. Метт обняв на прощання Джоселін і Стіва й попрямував на автобусну зупинку. Коли за ним грюкнули задні двері, Джоселін щось пробуркотіла, але не побігла за ним услід, а натомість налила собі ще чашку кави. Усе як завжди: настав новий день, і ніякого біса не змінилося. Раптом Тайлер відчув потребу проблюватися. Він відклав крекер. З пор на його шкірі потік піт, а шлунок стиснув спазм.

«Сподіваюся, ти ж нічого більше з рукава зненацька не вихопиш?»

Все було погано. Учорашні події тиснули на його нутрощі, наче скеля. Коли почалися збори, а Джейдон не зателефонував і не з’явився, Тайлер спочатку розлютився. Він був їм потрібен, щоб оскаржити практики втручання в приватне життя та контроль за інтернетом, адже він був єдиним повнолітнім у їхній групі. Тайлер розумів, що смерть Артура Рота змінила ситуацію, але ж Джейдон міг би бодай відповісти на безліч їхніх повідомлень, тоді інші могли б відпрацювати «план Б».

Тайлер завжди усвідомлював: усе, що він робив задля сайту «Розплющ свої очі», ґрунтувалося на здоровому глузді. Але чи був якийсь здоровий глузд у тому розпачливому, руйнівному почутті, яке охопило його після похмурого відкриття засідання ради і голосування щодо Рота? Вмить його настрій упав нижче плінтуса. Невже він дійсно вірив, що ті самі люди, які волали «Спаліть гівнюка!» та «Принесіть його у жертву Очеретяній Жінці!», захотіли б позитивно проголосувати щодо такої дурниці, як їхнє право на Твіттер чи Фейсбук? Курці на сміх. Уперше Тайлер збагнув, які потужні сили задіяні у цій грі.

«Не будеш боятися страху нічного, ані зарази, що в темряві ходить.»

Але він боявся. І щоразу, коли запитував самого себе, чи варто було намагатися вплинути на ці сили, то згадував, як Джейдон у лісі тицяв у відьму палицею і як саме в цей момент раптово, ніби з нізвідки, в самого Тайлера сяйнула думка: «Хлопче, щось тут має статися. Гадаю, щось дуже страхітливе».

«Годі. Кінець усій тій дурні з відьмою, кліпам на ютьюбі, дебільним ідеям.»

«Розстрільної команди вже не буде. Але Постанова про надзвичайний стан усе ще передбачає тілесні покарання.»

«Може, нам усім тут триндець, але то вже триндець геть вищого рівня.»

«Ласкаво просимо до Блек-Спрінга.»

— З тобою все гаразд? — стривожено запитав Стів. — Схоже, тебе лихоманить — може, трохи занедужав?

Тайлер кліпнув очима.

— Усе гаразд, — відповів він і спробував посміхнутися. — Мабуть, ще досі не прокинувся як слід.

Він устав з-за столу, пішов нагору, пробіг останніми сходинками до ванної кімнати й нахилився над унітазом, але марно. Потім сполоснув водою обличчя і подивився у дзеркало на свої почервонілі очі. «Плюнь і розітри, — сказав подумки. — Нехай вони всі котяться до бісової матері. Тебе це не стосується».

Але то була неправда. Якщо не він це скаже, то хто тоді?

Повернувшись до своєї кімнати, Тайлер увімкнув радіо і повернув регулятор гучності на повну потужність. Передавали пісню «Train», і зворушлива мелодія трохи збадьорила його. Він набрав на месенджері Лоуренса, запитав, чи він вже їде в автобусі, а Лоуренс відписав, що його тато після вчорашніх зборів поставився до нього поблажливо і зателефонував до школи, мовляв, син захворів. Отож, Тайлер і Лоуренс зустрілися о дев’ятій тридцять біля валунів перед їхніми будинками. Флетчер стрибнув на Лоуренса, метляючи хвостом і залишаючи брудні плями по всій куртці хлопця.

— Гей, друже, заспокойся! — сказав Тайлер. Він погладив собаку по голові, й Флетчер загавкав. Тайлер запропонував піти до лісу, але Лоуренс сказав:

— Хіба ти не чув? Відьма вдома у Бурака.

— У Бурака?

— Еге ж, про це зранку повідомив «ВІДЬМАпп». Від Бурака я цього не чув, але зазвичай батьки після засідань ради дають йому спокій, то він, певно, вдома.

Вони вирішили піти в напрямку будинку приятеля. Сім’я Шеєрів жила в районі Лоуер Саут поблизу озера Пополопен, у власному будинку на Морріс-авеню. Батьки Бурака були турками і входили до невеличкої групи побожних мусульман Блек-Спрінга. Тайлера завжди цікавило, як це впливало на їхнє ставлення до відьми, але Бурак зазвичай лише знизував плечима, коли хтось його про те питав. Наскільки Тайлер знав, він не їздив з батьками до мечеті у Ньюбурзі, проте це не заважало Джейдонові дошкуляти йому вкрай неполіткоректними жартами.

Хлопці підійшли до міського майдану, де прибирання після свята було у повному розпалі. Один із комунальних працівників почав поливати зі шланга під високим тиском велику чорну купу золи на перехресті, й у цей момент Тайлер отримав повідомлення від Бурака:

Джейдон у мене, його ковбасить. Приходьте якомога хутчіш!

Останні метрів вісімсот до будинку Бурака вони вже бігли. Флетчер вистрибував попереду. Тайлера млоїло, майже до втрати контролю.

— Чувак збирається цими днями надто далеко зайти, — задихаючись, сказав Лоуренс.

«Просто облиш його. Тебе це не стосується», — знову подумав Тайлер. Але то була неправда. Якщо усе вийде з-під контролю, він теж частково нестиме відповідальність.

Машини Шеєрів біля будинку вони не побачили, отже, батьків Бурака вдома не було. Хлопці перетнули газон і рушили навколо будинку на задній двір, прив’язавши Флетчера повідком до тополі. Пес явно не зауважив, що поблизу була відьма, оскільки відразу почав активно обстежувати паркан. Тайлер злегка штовхнув двері чорного ходу. Вони були не замкнені.

— Чи є тут хтось? — запитав він, проходячи крізь кухню. Лоуренс рушив за ним. Завіса з намистин на нитках, що вела до вітальні, рвучко розсунулась. Перед ними стояв Бурак — очі шалені, сам на межі паніки.

— Тайлере, ти мусиш…

Але в цей час Лоуренс сам побачив це, і його голос пролунав, наче схлип:

— О, Ісусе! Прокляття…

То було сюрреалістичне жахіття. Вітальня за спиною Бурака вся мерехтіла у напівтемряві. Вікна були зашторені. У кімнаті стояв важкий пряний запах — таким, мабуть, можна було уявити собі запах у палаці з «Тисячі й однієї ночі». Тайлер відразу помітив, звідки він долинав: на кавовому столику та на камінній поличці стояли запалені довгі ароматичні палички. І поряд із ними була Катаріна. Зазвичай у будинку Шеєрів релігійну символіку не демонстрували на загал, але наразі навколо відьми гойдалися численні амулети, ніби сині павичеві очі, прив’язані за довгі нитки, які, у свою чергу, були прикріплені кнопками до стелі. Це була моторошна друга серія епізоду, що стався минулого тижня у лісі. Джейдон стояв перед Катаріною з тичкою в руках, але цього разу до її кінця був примотаний скотчем ніж «екзакто». Цим ножем він відрізав клапті її одягу, що звисали, ніби розвідний міст, і оголювали Катарінину обвислу, блідо-фіолетового кольору праву грудь.

Спалахнуло яскраве біле світло — то Джейдон зробив знімок своїм айфоном. Цей спалах ніби все оголив, оголив більше, ніж Тайлер коли-небудь того бажав, він впалив йому до сітківки моторошний образ Катаріниного чорного соска на м’якій, мертвій арці її грудей. Звісно, деякі дивні, екзотичні груди можуть бути водночас сексуальними, але груди Катаріни такими не були. Вони були огидними, непристойними. Але й то ще було не все. Джейдон розрізав тканину занадто недбало, і на оголеному тілі виднілись порізи. З одного із них повільно витікала краплина темної крові.

Оту єдину краплину крові, отой чорний сосок у спалаху Джейдонової камери, оті сині, ніби повні сліз, «павичеві очі» на шнурках Тайлер не забуде ніколи.

— О, Лоуренс! І Тайлер, — вигукнув Джейдон, звівши брови. — Сподіваюсь, ви прийшли сюди не для того, щоб зіпсувати мені вечірку. Бо якщо це так, то забирайтеся звідси під три чорти обидва.

— Якого біса ти тут робиш? — затинаючись, запитав Тайлер. Його ніби пришпилили до землі. Господи Ісусе. Саме зараз, коли йому потрібна була мужність, усе ніби розсипалося на порох. Того було вже занадто для нього. Все це було просто нереальним.

— А ти про якого біса думав, коли показував моє приватне повідомлення своєму бісовому батькові, а той розповів про нього усьому бісовому місту? — Ці останні слова Джейдон майже викрикнув, на його губах виблискувала піна. Палиця з ножем «екзакто» трусилася у нього в руках.

— Ти мав залишатися на зв’язку! — заволав Лоуренс. — Цілий вечір ми тобі дзвонили й писали смс! Де ти, в дідька, був?

— Та, мабуть, в мене в голові були справи, важливіші за ваші довбані експерименти. Метерс собачив мене сьогодні на всі спусти й заставки, й навіть більше! І все тому, що цей дебіл, який отут стоїть, не спромігся заткнути пельку.

— Чуваче, прошу тебе, забирайся звідси, просто зараз… — у голосі Бурака лунав відчай. — Якщо мої батьки побачать, що ти накоїв у нашому домі, вони мене вб’ють.

— Ти — хворий, — стиха заговорив Тайлер, не в змозі відвести погляд від бридкого чорного соска відьми. — Ти граєшся з життями всіх. Якщо рада дізнається про це, отримаєш дещо набагато гірше за Дудлтаун.

Він порився у кишені куртки і видобув звідти камеру «ГоуПро», але, щойно побачивши камеру, Джейдон кинувся на Тайлера з ножем на палиці. Тайлер скрикнув і відсахнувся, наштовхнувшись на Лоуренса.

— Та ні, цього ти не робитимеш, — сказав Джейдон, і вигляд його очей змусив Тайлера покласти «ГоуПро» назад до кишені. Джейдон вочевидь здурів. На всю голову.

— Сьогодні лише я знімаю кіно і роблю світлини. Найкращі довбані світлини у людській історії. Оголена цицька привида, — зареготав він. — Я пошлю їх Джастіну, пошлю їх Бураку, тому що це, можливо, перша цицька, яку тут коли-небудь бачив Магомет, і я впевнений, йому захочеться пізніше повернутися до цієї кімнати і подрочити на неї. Але якщо хтось про це комусь ляпне хоч слово, я усе їм розкажу про сайт і ваші досліди. Я вас усіх потягну за собою.

— Забери цього довбаного ножа від мого обличчя! — різко сказав Тайлер.

— Як бажаєш, чувачку, — відповів Джейдон, розвернувся і одним швидким порухом засадив ніж «екзакто» у Катаріну. Лезо було всього дюйм завдовжки, але воно повністю щезло в її обвислій груді. Тіло відьми смикнулося назад і здригнулося, ніби від удару струмом. Її кістляві руки конвульсивно стулилися. Коли Джейдон витягнув ніж, із рани фонтаном ринула кров, оббризкавши увесь килим.

— Дідько!

— Подивись, що ти наробив! — зойкнув Бурак, вказуючи на килим. — Батько мене вб’є!

Лоуренс відвернувся і схилився назад, по його щоках текли сльози. Відьма нахилилася вперед, простягти руки в кайданах, і від того її грудь стала ще виднішою. Рана розсікла їй сосок, кров збиралася темними плямами на сукні. «Давай, щезни, — подумав Тайлер. — Зникни, поки не сталося чогось гіршого…»

Він намагався тримати голос під контролем, але він однаково дрижав:

— Чуваче, це божевілля, це наруга. Не можна таке робити з нею.

— Байдуже! Вона — курвенний привид! Якщо вона пізніше вистрибне десь іще, буде новенькою як копієчка.

— Але ж не можна принижувати її отак, вона…

— Ця сука вбила мого батька! — загарчав Джейдон, несамовито розмахуючи своїм імпровізованим списом. Тайлер знову відсахнувся. — Ця сука зґвалтувала мою матір! Не розказуй мені тут, що робити, бо вона того заслужила!

— Боже милосердний! — сказав Тайлер, зводячи вгору обидві руки. — Послухай, я не знаю, що сталося вчора, але давай про це поговоримо. Не існує нічого такого, у чому ми не змогли б розібратися разом, чи не так, хлопці?

Він повернувся до Бурака і Лоуренса, сподіваючись на їхню підтримку. Бурак збагнув, що той хоче зробити.

— Слухай, він має рацію. Просто заспокойся.

— А не треба мене, чорт забирай, заспокоювати. Ми й так вже довго були до неї лагідними. План змінився. Ми більше не збираємось нічого публікувати.

— Що ти маєш на увазі? — запитав Тайлер, хоча чудово знав, про що Джейдон говорить. Щось клацнуло всередині у Джейдона, цей процес почався давно і вчора досягнув критичної межі. І причиною всьому була відьма. Джейдон більше не бажав вирішувати проблеми, не бажав сприяти розумінню. Якщо вони все оприлюднять і сюди понаїдуть представники влади, йому не залишать можливості для… О, Боже… Для помсти. Що за чортівня сталася там унизу, під церквою? Що ним оволоділо? І чому ця проклята відьма досі тут стирчить?

— Маю на увазі, що сайту «Розплющ свої очі» більше не існує, — сказав Джейдон, примружуючи очі. — Від цієї миті усім керую я. Ми усе робимо так, як я захочу. Кажу це серйозно. Якщо хтось тут щось ляпне, я покажу їм усі відео, усі репортажі, усі повідомлення. Усі ви поїдете до Дудлтауна. Не забувайте: моя мати — член дисциплінарного комітету, і повірте мені: вони у великому боргу перед нею. Вона зробить так, щоб вони повірили моїм словам, а не вашим.

Він метнув палицю з ножем у куток і, залишивши компанію, у два кроки здолав шлях до дверей і вискочив із будинку. Решта хлопців залишилися приголомшено стояти посеред нудотних пасом диму, які витали по кухні, ніби на них щойно налетів ураган. Якийсь час ніхто не вимовив ані слова. Потім Тайлер, якого били дрижаки, повернувся до відьми.

— Як вона почувається? — похмуро запитав Бурак.

— Не знаю, друже.

Катаріна навіть не ворушилася. Вона просто стояла, нахилившись уперед, наскільки їй дозволяли кайдани, і кров з її грудей капала на килим. Один із амулетів гойдався перед її хусткою. Відьма зчепила пальці від… болю? Відчаю? У будь-якому разі вони тремтіли. До якої міри вона усвідомлювала, що над нею знущалися? Тайлер дійсно цього не знав. Людська сутність відьми була загадкою, яку ще ніхто не відгадав, так само як і її намір з’являтися і щезати за власним бажанням. Саме це робило її поведінку настільки ексцентричною.

— Катаріно, — звернувся до неї Лоуренс. Він обережно підійшов до відьми, його губи тремтіли. — Катаріно, мені дуже шкода. Цього в жодному разі не мало б статися. То був Джейдон, він це зробив. А ми ніколи не хотіли…

— Друже… — Тайлер доторкнувся до його руки.

Лоуренс знизав плечима і витер сльози:

— Я не знаю, що робити.

— А що це, до речі, за амулети? — запитав Тайлер у Бурака.

— Вони звуться «назар бонджук» і захищають від злого ока. Коли мати сьогодні вранці спустилася вниз, а вона вже була тут, то розвісила оцей паноптикум довкола неї, а потім вони з батьком поїхали до мечеті помолитися, щоб відьма забралася звідси. Чорт, я мав би, мабуть, сам помолитися, щоб вона залишила нас, бо ж, якщо вони приїдуть, а вона ще тут, і вони побачать її у такому стані…

— В тебе є якесь старе простирадло чи щось подібне? Просто скажеш мамі й татові, що не зміг витримати того, як вона на тебе витріщається, і накрив її простирадлом.

— Та вона ж сліпа.

— Ти розумієш, про що я. Ніхто не перевірятиме, що там під простирадлом. Але ж нам треба прибрати цю кров із килима. Можливо, нам вдасться… маєш мітлу? Можливо, нам вдасться обережно її підняти. Щоб із неї кров не текла.

— Чорт, я не збираюся до неї доторкатися.

— А що з веб-сайтом? — запитав Лоуренс. — Джейдон просто здурів. Він говорив це серйозно.

— Продовжимо без нього, — впевнено сказав Тайлер.

— Не знаю… — промимрив Бурак.

— Що? Ти дозволиш йому й далі погрожувати тобі?

Бурак похитав головою на знак сумніву.

— Учора мене обрали, щоб протестувати шепіт, а сьогодні вона зненацька опиняється у моєму будинку. Щось це ж має значити, правда?

— Аніхріна воно не значить, — відповів йому Тайлер, розуміючи, проте, Буракову тривогу. — Слухай, не роби ти того тестування, якщо не бажаєш. Я сам його зроблю. Ви, хлопці, будете поряд, усе буде під контролем. Нічого поганого не станеться. Це не означає, що ти відразу вб’єш себе. Мусиш усе належно зважити. Є багато людей, які чули, як вона шепотіла, і вони й досі живі-здорові.

— Не знаю, Тайлере, — знову сказав Бурак. — Не думаю, що то збіг обставин. Мені здається, вона намагається сказати нам, щоб ми зупинилися. Оці твої експерименти, публічне розголошення. Вона не хоче, щоб ми цього робили. Вибач, друже.

— Але…

Але до того, як Тайлер зміг підібрати слова, а він насправді розгубився, усе полетіло шкереберть. Завіса з намистин відлетіла вбік, і ввійшов Джейдон. Його пальці були зчеплені навколо ошийника Флетчера. Джейдон за кілька хвилин до того вийшов із будинку, але побачив на задньому дворі собаку і передумав. Можливо, він хотів поквитатися з Тайлером, а може, просто вирішив скористатися шансом, поки відьма ще була поряд. Якими б не були його мотиви, він повернувся з фатальною ідеєю нацькувати на неї Флетчера. Тайлер не знав, чи собака помітив її, чи відчув якимось первісним чуттям, адже пахощі мали б відібрати йому нюх. Але тепер, коли він її побачив, його гарчання переросло у дике виття, що заполонило всю невелику вітальню Шеєрів, при цьому він хапав лапами повітря, ніби пітбуль.

— Джейдоне, не роби цього! — крикнув Тайлер. Він спробував стрибнути між Флетчером і відьмою, але Джейдон розсердив бордер-коллі тим, що різко смикнув його за ошийник, і Флетчер не звернув уваги на господаря. Він вишкірив зуби, оскаженіло гавкаючи, божеволіючи від люті, й у цю мить Джейдон його відпустив.

Флетчер ковзнув підлогою. На мить Тайлер подумав, що зможе його втримати, вхопивши пальцями за хутро. Але собака досяг килима, і його лапи відчули силу зчеплення. Із жахливим горловим гарчанням, голоснішим за гавкіт, він кинувся на відьму. Його міцні щелепи зімкнулися навколо її правої руки. Тіло відьми, яке до того хилилося вперед і ліворуч, сіпнулося праворуч, і на мить Флетчер завис на її закутій руці, люто трясучи головою, рвучи шкіру і сухожилля. А ще за секунду, виючи і повискуючи, собака перелетів крізь усю кімнату і вдарився об стіну.

У цю мить суцільного шоку і остовпіння Тайлер відчув, як його нерви вкрай болісно смикнулися, ніби від удару електрострумом, що, здавалося, прийшов звідкілясь з-за меж його тіла. Усі до єдиної його волосини стали сторч. Його венами вирував адреналін. Жах, який він відчував, загострив сприйняття до крайньої межі, й іще до того, як розвернутися, він знав, що відьма щезла у клубках диму… а також що він був настільки близько від неї, що, напевно, саме її відчув у мить, коли вона зникла.

Сині амулети гойдалися, ніби збожеволілі маятники.

Тайлер зі стогоном упав на підлогу поряд із Флетчером. Собака лежав на боці, скавучав і часто дихав, непевними рухами шкріб морду передньою лапою, ніби випадково всунув її до осиного гнізда. Тайлер обережно обхопив його голову руками і погладив. Флетчер лизнув йому руки, і Тайлер дозволив йому це, хоча зазвичай відштовхував, коли він таке робив.

Джейдон затримався у дверях.

— А він?..

— Пішов ти!.. — заревів Тайлер, кидаючись на нього. Джейдон відскочив і викривив рота так, що від губ нічого не лишилося, окрім білої шкіри і зморшок. Якусь мить він іще нерішуче постояв, а потім стрімко кинувся геть.

Лоуренс залишився з Бураком, щоб допомогти йому прибрати. Коли Тайлер вийшов з будинку, холод раннього листопада пробрав його сильніше, ніж до того. Дрижаки пройняли його до кісток і поєдналися з тим внутрішнім тремтінням, яке заповзло у нього після того, як він став свідком Джейдонової жорстокості. Він дозволив Флетчерові напитися зі струмка, що тік крізь міський майдан. Собака жадібно хлебтав, занурюючи морду в воду та спрагло ковтаючи її. Тайлер не знав, що й думати. Жодних поранень на Флетчері не було видно — ані опіків, ані порізів на язику чи на піднебінні, але собака явно перебував у стані шоку. Він нервово біг за Тайлером, пригнувши голову до землі й опустивши хвоста. Кожен птах, що злітав у повітря, змушував його оглядатися навколо, дико витріщивши очі, а коли за ріг повернула машина, він, виючи, стрибнув до огорожі. Команди Тайлера ніяк на нього не впливали.

Повернувшись додому, Тайлер повів Флетчера нагору, посадив його у ванну і дав довго відмокнути під собачим шампунем, а потім вимив теплою водою. Флетчер пристрасно ненавидів миття і зазвичай мстився тим, що оббризкував водою усю ванну кімнату разом із господарем, але цього разу він покірно витримав процедуру. Тайлер відчув полегшення від того, що Стів і Джоселін пішли на роботу, а отже, давати пояснення було нікому. Він і гадки не мав, як би він їм це пояснив.

«То був лише короткий контакт, — говорив він самому собі. — Природно, що він такий засмучений, але ж, може, не все так погано. Чекати гіршого немає підстав».

Але коли Флетчер заповз до свого кошика і Тайлер дав йому його улюблене печиво з бляшанки, що стояла у кухонному буфеті, собака лише обнюхав його і подивився на Тайлера великими скорботними очима.

Увесь час по обіді Тайлер почувався збуреним, ніби постійно очікуючи нападу мігрені, який усе не наставав. Він одержимо перевіряв новини з «ВІДЬМАппа». О другій месенджер повідомив, що Катаріна стояла у вітрині букіністичного магазину «Старі книги від Клафа», але подробиць не було. Усі сліди нещасного випадку явно стерлися… принаймні, на ній. Адже десь о четвертій, якраз перед тим, як додому повернулися батьки, і коли в його школі, ймовірно, завершився урок іспанської, Флетчер почав увесь труситися.

— Що сталося, хлопче? — пошепки запитав його Тайлер, зарившись носом у собаче хутро і вдихаючи запах, який за довгі роки став для нього рідним. — Усе минуло. Не хвилюйся.

Але Флетчер лише стиха підвивав, і Тайлер відчув, як у нього в животі ніби росте камінна брила, відчув, що в повітрі збирається буря, якої неможливо уникнути.

Цього вечора Флетчер нічого не їв і лише тихо лежав у «лімбі». Джоселін і Метт дивилися реаліті-шоу «Американський ідол», Стів занурився у журнал, а Тайлер безцільно блукав ноутбуком. Флетчер не спав. Він час від часу втягував носом повітря і журно вдивлявся кудись у далечінь. Коли з телевізора лунав гучний звук, він почав стиха гарчати.

— Що трапилося з тим собакою? — запитала Джоселін. — В нього нерви натягнуті, немов струна. Він мене дратує.

— Чорт забирай, не кажіть тільки, що повертається бабуся, — пожартував Метт. Тайлер боявся відірвати очі від ноутбука.

Тієї ночі він не міг заснути — просто лежав і дивився у стелю. В його очах стояли картини цього дня: Джейдон і його погляд убивці; оголений, розірваний сосок; Флетчер, що, немов із катапульти, летить через усю кімнату. Уперше він побачив, як відьма захищається, а не просто пасивно займає простір десь у кутку. І наскільки погана наразі ситуація? Якими будуть наслідки подій, за які він сам частково несе відповідальність?

«Тут діють сили, непідвладні нам.»

«То вже триндець геть вищого рівня.»

Багато часу спливло, поки він, повністю виснажений, заснув. І коли це нарешті сталося, йому наснилися сови.

Великі сови з шовковими крилами і золотими очима, що полювали вночі.

Вранці наступного дня, п’ятниці, Флетчер увійшов до кухні, виючи і метляючи хвостом. Тайлер мовчки дивився на нього, ніби ще не до кінця вірячи власним очам. У Джоселін був вихідний, отже, він подумав, що вона могла б приглянути за ним. Але коли Флетчер проковтнув кілька шматочків їжі, Тайлер дозволив собі відчути слабкий проблиск надії… надії на те, що все не так погано, як здавалося.

О другій годині того ж дня Джоселін пішла на закупи. Вона вирішила замкнути собаку в вольєрі — так розповідала про це пізніше, коли всі вони, охоплені відчаєм, намагалися згадати події дня, а Тайлер, ніби німий, тримав язика на прив’язі. Проте Флетчер загарчав на Джоселін, чого він ніколи раніше не робив. Тож вона насварила його, і врешті-решт він дозволив відвести себе до вольєра, винувато повісивши голову між передніх лап. А потім Джоселін пішла до міста, і більше про собаку не згадувала, принаймні, допоки Тайлер не повернувся зі школи о пів на п’яту і не помітив, що двері до Флетчерового притулку прочинені, а вольєр порожній.

Хоча вже починало темніти, Стів і Тайлер із ліхтарями пішли до лісу за будинком, а Метт об’їхав на велосипеді їхній район та проїхався по Діп-Голлоу-роуд, свистячи й кличучи собаку.

— Може, Флетчер і живе своїм собачим розумом, але він ніколи не забігає далеко і знає цей ліс краще за задній двір, — впевнено заявив Стів. — Якщо він там, ми його знайдемо.

— А якщо ні? — запитав Тайлер. Темрява гусла і ховала страх на його блідому обличчі, ховала губи, що тремтіли, а також незвідане, нездоланне почуття провини, що стискало йому серце. Стів не відповів — просто тому, що питання звучало надто нереалістично. Звісно, вони знайдуть Флетчера. Але вони його так і не знайшли, і тоді вже почав хвилюватися Стів. Пізніше ввечері вони знову вирушили на пошуки разом з Пітом Вандермеєром, але, з огляду на темряву, їхні зусилля виявилися марними.

О пів на десяту, коли Джоселін черговий раз, схлипуючи, запевняла, що вона могла б поклястися у тому, що зачинила двері на засув, а також обмірковувала жахливий варіант, за яким Флетчера могла збити машина, і коли Тайлерів стан досягнув рівня, який можна було б описати словами «перша стадія істерії», Відьмоконтроль розіслав текстове повідомлення з проханням допомогти у пошуках чорно-білого бордер-коллі, що належав сім’ї Грантів, які проживають на вулиці Діп-Голлоу-роуд, 188. Отже, Флетчера офіційно оголосили в розшук.

Розділ 13

Тієї ночі Флетчер так і не повернувся додому, хоча Гранти не спали до четвертої ранку і залишили прочиненими двері на задній двір. Із першими променями сонця до задніх дверей підійшли Піт і Мері Вандермеєри. Мері, турбуючись про Грантів, спекла для них кекси, проте діти ще спали, а в Стіва не було апетиту. Джоселін досі була у банному халаті. Вона запропонувала сусідам каву, але не змогла подати її, не наливши мимо чашок. Коли жінка повністю прокинулась, то почала стиха плакати і вже не могла зупинитися.

— Не хвилюйся, Джоселін, — сказала Мері, підводячись, щоб забрати з кухні рушника. — Ми знайдемо його. Я впевнена, що він забіжить у двері, метляючи хвостом, наче й не було нічого. Ти ж знаєш, які вони, ті собаки. Вони завжди знаходять шлях додому.

— Але Флетчер ніколи не тікав із дому, — плачучи, говорила Джоселін.

«Досить і одного разу, — подумав Стів, але нічого не сказав. Він примирився з думкою про те, що, швидше за все, Флетчер уже мертвий, а не просто зник. — То кішки завжди повертаються додому. Кішки — вони волоцюги, розбійниці. Якщо собака втікає з дому, стається драма, що майже ніколи не має щасливого кінця. Старий вірний дворняжка, що й мухи не скривдить, женеться до лісу за кролем, потрапляє у пастку і гине. Люблений гончак, який ніколи нікуди не тікав, одного дня вилізає зі свого кошика і його збивають на дорозі зі жвавим рухом. Огидною смертю помирає такий собака. Його доля ніби визначена наперед».

Було десять хвилин на дев’яту, коли до дверей підійшов Роберт Грім. Для такого раннього часу він був надто настороженим.

— Ми вивчили записи камери на Діп-Голлоу-роуд з тієї хвилини, як Джоселін поїхала за продуктами, і аж до того часу, як ваш син повернувся зі школи. Ми впевнені, що ваш собака втік не на вулицю, інакше ми б його побачили. Камери позаду вашої території теж нічого не помітили. Але вони сфокусовані на стежці, а не на задньому дворі.

— Але ж це означає, що, швидше за все, він у лісі, чи не так? — з надією запитала Джоселін.

— Я сам схиляюсь до такого висновку, — відповів Грім. — Але є й трохи заспокійливих новин. Я двічі проїхався трасою 293, від поля для гольфу аж до південної сторони озера Пополопен, і нічого не помітив на узбіччі. У месенджері чимало повідомлень зі співчуттям від людей, які теж пильнують. Якщо він у місті, ми побачимо його на камерах. Певно, собака незабаром повернеться.

«Але на думці в тебе інше», — сказав подумки Стів.

Він провів Піта і Гріма на задній двір.

— Ось, погляньте на це.

Він витяг засув від вольєра Флетчера і просунув пальці крізь дротяну петлю.

— Джоселін каже, що вона впевнена в тому, що засунула засув. Я їй вірю. Просто сенсу немає відводити собаку до вольєра й не зачиняти його. А зараз подивіться на це. — Він штовхнув хвіртку до замка і відпустив її. Вона відскочила назад і залишилася прочиненою. Він зробив це ще раз, і знову хвіртка відкрилася. — Мусите її засунути, інакше вона просто не закриється.

Піт подивився і кивнув.

— Отже, гадаєш, вольєр відкрили ззовні?

— Саме так.

— Але хто то був?

Грім штрикнув великим пальцем у себе над плечем у бік міста:

— Ваш виступ на засіданні ради у середу ввечері друзів вам серед наших жителів не додав. Зрозумійте мене правильно: ваш ідеалізм був зворушливим, але ваша поведінка… дещо необачною.

— Чи не думаєте ви… — почав Стів, але зупинився на середині речення. Вітер дмухнув уздовж карниза, і він здригнувся, сам не розуміючи, чому.

— Не знаю, — відповів Грім. — Припустимо, комусь закортіло помститися, і ті люди розробили план, як отруїти собаку. Тоді їм довелося б зайти з лісу і так само вийти до лісу, уникаючи стежок, інакше б вони потрапили у камери.

— Здається малоймовірним, — сказав Піт.

— Так, але не зовсім неможливим, — промимрив Стів. — Ви справді думаєте, що їм би це вдалося?

— Якщо розробити такий план? Безумовно, — відповів Грім без найменшого сумніву. — Але стратегія надто складна. Хто хоче занапастити собаку, той пробирається у двір і дає цуцикові миску отруєної «Пуріни». Якщо забрати з собою живого собаку, це приверне забагато уваги. Особливо тут.

«А чому б тобі не сказати, чого ти боїшся? — подумав Стів. — Чого ми всі боїмося, але не насмілюємося сказати про це вголос. Того, що, як би божевільно це не звучало, але якесь відношення до того має вона. У звичайну схему це не вкладається, але ж ти все одно про це думаєш, інакше тебе б тут не було. Боже мій, ми ж говоримо про звичайного собаку!»

Стів зрозумів, що шеф місцевої безпеки, мабуть, прочитав його думки, оскільки він втягнув голову до облямованого хутром капюшона своєї куртки. Якусь мить Грім мовчав, а потім, очевидно, прийняв рішення.

— Можливо, нам було б варто трохи прогулятися лісом. Ще рано, жодних туристів немає. Якщо він упав до однієї з тих ям, звідки добували руду, чи застряг у колючому дроті, він ще може бути живим.

— Добре, — відгукнувся Піт, ніби чекаючи на подібну команду. — Я піду вдягну чоботи. Стежки в лісі мають бути багнистими.

Вони швидкою ходою рушили вгору уздовж Струмка Філософа, який за земельною ділянкою Стіва залишав заповідник і занурювався під дорогу Діп-Голлоу-роуд, де впадав у каналізаційну мережу. Річище почало звужуватися, і вони повернули ліворуч стежкою, що вела вгору. Вони вирішили почати з гребня і звідти прочесати територію на південь і захід — ту частину гори Нещастя, що належала Блек-Спрінгу. Вони про це не говорили, проте знали — інстинктивно і неусвідомлено, але точно — Флетчер мав бути у межах Блек-Спрінга.

Лісова дорога була дійсно багнистою, і Стів, шкодуючи, що взув снікерси, вже незабаром відчув, як змокріли його шкарпетки. Коли він заходив до будинку, щоб їх взути, діти вже прокинулися. Тайлер був блідим, відстороненим і мовчазним. У Джоселін і Метта по обіді були іспити, але Джоселін сказала, що вона їх скасує, якщо не буде жодних новин. Вона хотіла залишитися вдома на той випадок, якщо раптом Флетчер повернеться.

Вони добрались до двох пласких оголень скельної породи, з яких складалася вершина гори. Оминувши справа більше узвишшя, чоловіки піднялися вибитою у камені стежкою до південного оглядового майданчика. Коли вони туди видерлися, Піт захилив голову і потягнувся, розправляючи спину.

— Усе гаразд? — запитав Стів.

— Так, треба лише подих перевести.

Він сів на камінь і запалив цигарку.

Вершина цього пагорба мала свою історію. Для індіанців мунсі, що будували поселення нижче на його схилах, вона була священним місцем, де вони ховали померлих. У сімнадцятому столітті голландські мисливці побудували на головній вершині пункт спостереження, але усі його сліди давно зникли. Звідси ландшафт круто повертав униз, у долину, якої у Льодовиковий період досягли язики континентального глетчера і в якій пізніше ріка Гудзон прорізала собі річище. Стів дивився на оброблені землі, на річку, поля, будинки Форт-Монтґомері та Гайленд-Фолза, на Міст Ведмежої гори та на місто Пікскіл удалині. У сірому кольорі цього обширу і в тиші, що панувала над ним, було щось середньовічне, щось зловісне. З цієї місцевості піднімався в повітря дикий заряд енергії. Ця енергія линула ніби зусібіч, але зосереджувалася за гребенем, на півдні, де розкинувся Блек-Спрінг. Вона смерділа минулим, в якому були жорстокість і брудні хвороби, в якому панував страх. Тут нажахані поселенці коїли страхітливі звірства. Тут вони вішали відьом. Утікши до Нового світу, але усе ще з викарбуваними на власній шкірі рубцями світу Старого, вони палили на вулицях барила смоли з запашними травами, прагнучи позбутися смороду чумного повітря, а потім несли небіжчиків, влаштовуючи похмурі процесії, палили їх на похоронних багаттях і водночас вирізали їхні інфіковані бубони, тим самим розповсюджуючи хворобу. І саме тут одного зимового ранку якась сила втягнула їхніх нащадків один по одному до Гудзона, і ніхто їх потім вже не бачив.

У такому середовищі, з таким зарядом енергії в повітрі все ставало можливим. Так, можливо, хтось забрав Флетчера й отруїв його або розтрощив його череп об скелю. «Минуло триста п’ятдесят років, і зараз ми маємо те, що нам подобається називати цивілізацією, але чи насправді між цим така вже різниця?» — подумав Стів.

— Ходімо, приятелю, — сказав Грім, поклавши йому на плече руку на знак співчуття. — Стоячи тут, ми вашого собаку не знайдемо.

Стів кивнув і відвернувся. Він відчув, як сльози печуть йому очі, й тільки зараз збагнув, наскільки глибоко переживає зникнення Флетчера. Він мало вірив у те, що його ще можна знайти живим і здоровим. Але ж, чорт забирай, він любив цього собаку.

Вони спустилися до лісу, під крони дерев. Трохи нижче, там, де рельєф поступово вирівнювався, Піт зупинився. На стежці перед ним виросло кільце поганок кольору слонової кістки з зеленавим відтінком, воно було таким досконало круглим, що здавалося неприродним.

— Відьмине кільце, — сказав Піт. — Моя мама говорила: якщо нарахуєш понад тринадцять поганок у кільці, це означає, що тут танцювали відьми, і ти маєш пройти крізь нього з заплющеними очима, щоб відвести закляття. Пізніше я вже не вірив у відьом, а отже, робив це, вправляючись у підтримці рівноваги.

Він майже невловимо кліпнув очима. Стів присів навпочіпки і простягнув руку, але Піт зупинив його.

— Обережно, вони отруйні. То бліді поганки.

Стів забрав руку і пробурмотів:

— Здається, ніби їх… хтось навмисно виростив.

— Саме тому їхні кола і називають «відьминими кільцями». Гриби ростуть як бур’яни, тож такі кільця можуть випнутися за ніч. Були часи, коли вони не на жарт лякали людей, але насправді то цілком природне явище. Грибниця розростається під землею в усіх напрямках, а коли поживних речовин не вистачає, з-під землі випинаються плоди. Природа є таємницею, але, як це буває з багатьма таємницями, майже завжди усьому є логічне пояснення.

Стіва трохи звеселило те, що ніхто з них не наважувався пройти першим крізь кільце. Нарешті, Роберт Грім взяв на себе ініціативу, за ним пішов Піт. Жоден з них не заплющив очей. Стіву стало цікаво, чи зробили б вони те саме, якби кожен з них був сам.

Піддавшись миттєвій примсі, збентежений через цей дурний напад забобонного настрою, що на якусь хвилину підточив його рішучість, Стів вдарив ногою по одній з поганок і розбив кільце. Роберт не помітив, як він це зробив, і Стів поспішив за ним навздогін.

Вони не залишилися на стежці, а почали прочісувати територію між порослими лісом виступами скельної породи та безіменними струмками. Схили були вкриті густими заростями папороті та порожніми мисочками від жолудів, розгризених якимись тваринами. Раз за разом вони свистіли або кликали, але через певний час припинили це. Якби Флетчер був десь поблизу, він не зміг би не почути того, як гучно вони продиралися крізь підлісок.

Розмову на цю тему зненацька розпочав Стів.

— Коли вона востаннє із власної ініціативи викликала нещастя? — запитав він, намагаючись підтримувати нейтральний тон у голосі. — Окрім подій 1967 року, звичайно.

— Тобто йдеться про випадки, про які ми знаємо з певністю? — відповів запитанням Піт. — О, то було дуже, дуже давно. Боже праведний, не знаю, чи живий ще хтось, хто б це бачив. У 1932 році, коли сталася та паскудна справа з розстрілом робітників зі старої лісової ферми, ніхто з нас навіть не народився. Але Катаріна не мала до того жодного стосунку. Біди завжди викликали люди, і це ніколи не зміниться, і накочуються ті біди хвилями. Звісно, є історія про шістьох офіцерів з Пойнту, які повернулися з Берліна у 1945 році: говорили, що їх знайшли повішеними на дереві поблизу відьомського водоймища, саме тут, у цьому лісі, але то чиста вигадка. Вільям Ротфусс, старезний дід, що живе у «Роузбурзі» й чекає, коли, нарешті, помре, стверджував, що офіційна версія, за якою вони всі загинули на фронті, є лише прикриттям, і що він був одним із тих, хто знімав тих офіцерів із дерева. Але говорив він про це лише у «Тихому чоловіку» після кількох порцій бурбону, а байка про те, що саме тут є відьомське водоймище, — суцільна побрехенька. Я можу показати тобі місце, де воно було, куди вони вкинули її тіло, але уся ця територія була заліснена вже після того, як у дев’ятнадцятому столітті ліс Чорної скелі став жертвою лісозаготівельної промисловості. Водоймище давно зникло.

— Ніколи не слід вірити пиякові, — зауважив Грім. — Тільки якщо він платить сам.

— Безумовно, у цій місцевості рівень самогубств незвично високий. І так було завжди. Здебільшого через соціальну ізоляцію, депресію та постійний психологічний тиск. Як у Японії, розумієте, де люди так тяжко працюють, що в якусь мить усередині них просто щось перемикається. І тут така сама історія. Гадаю, тільки тому, що Катаріна щодня поводиться за однією й тією ж старою схемою, в цьому місті ще можна жити. Стільки часу сплило відтоді, коли ситуація виходила з-під контролю. Тоді, у шістдесят сьомому році, мені щойно виповнилося двадцять, а тобі, Роберте… коли ти народився?

— 17 серпня 1955 року, в ніч, коли ураган «Діана» налетів на Гудзонську долину і викликав повінь, — відповів Грім. — Тоді жартували, що то річка мене виблювала.

— Я б у цьому й не сумнівався, старий ти шкарбане. Але ж дивись, навіть ти тоді був дитиною. Стіве, вона напрочуд стабільна — і в цьому наш порятунок. Люди, які зашили їй очі, одному Богу відомо як, зробили нам величезну послугу.

На мить Піт зупинився, взявшись у боки і оглядаючись довкола. Рослинність погустішала, дерева затуляли сонячне світло, шлях перепиняли пні та трухляві стовбури.

Розповідь підхопив Грім.

— Востаннє вона відхилилася від своєї поведінкової моделі, чи то пак принаймні це ми так вважаємо, у 1887 році, коли в лісі щезла Еліза Хоффман. Ніхто так і не дізнався, що примусило її це зробити, але суспільне обурення після того підштовхнуло Пойнт до рішення про заснування Відьмоконтролю.

— А що насправді сталося? — запитав Стів, адже він знав цю історію тільки в загальних рисах.

— Еліза Хоффман була дівчиною з відомої нью-йоркської родини, яка щойно переїхала до Блек-Спрінга, — відповів Піт. — Я чув цю історію від свого діда, який сам чув її від свого батька. А він був власником однієї з тих старих білилень, що процвітали у Блек-Спрінзі у вісімнадцятому та дев’ятнадцятому століттях завдяки чистій воді, що стікала з пагорбів. Але у 1887 році ремесло білильника вже вмирало. Ухвалили суворе законодавство щодо охорони довкілля, у містах почали виникати хімчистки та пральні самообслуговування, і це значною мірою спричинило зникнення традиційних білилень у нашому регіоні. Я кажу усе це для того, щоб підкреслити: бізнес старого Вандермеєра аж ніяк не процвітав. Хай там як, а одного дня Хоффмани, перебуваючи в лісі, загубили малу доньку. І ніхто її відтоді не бачив. Бідному дівчиську не виповнилося й восьми років. Батьки викликали рятівників зі службовими собаками, прочесали озеро Пополопен, але безуспішно.

— Отже, вони вирішили, що то викрадення, — припустив Стів.

— Саме так. Але ж жителі Блек-Спрінга краще на тому зналися. Протягом трьох днів вода у Струмку Філософа набула кольору темної крові, а на поверхню виплили незліченні дохлі горностаї. Ніхто не знав, чому вони втопилися в такій кількості. Кілька днів воду неможливо було пити. Прадідові довелося зачинити білильню на цілий тиждень, і нічого гарного це його бізнесу не додало. Але найхимернішим було те, що ця кров не була кров’ю горностаїв, бо всі вони втопилися. Дідусь говорив, що це все мало такий вигляд, ніби кровоточила сама земля.

Стів не знав, вірити цьому чи ні. Він черговий раз зауважив: навіть якщо ти відносно легко повірив в одне надприродне явище, це не означає, що і з наступним буде так само легко… тому він просто не був готовий вірити в це.

— Не скидається те на роботу Катаріни, — нарешті сказав він.

— Ось у цьому і полягає дивина. Ніхто не розумів, чому таке сталося і куди все-таки поділася дитина.

— Але… горностаї?..

— Деякі з них ще зберігаються у нас заспиртованими, — відповів Роберт Грім. — Коли спалювали їхні тушки, кілька екземплярів зберегли. Якщо хочете, можете прийти до нас і подивитися, хоча нічого особливого в них немає. Просто мертві тварини зі старих часів.

— І нічого подібного більше не ставалося?

— Ні, — відповів Піт. — І цей випадок поклали б під сукно, якби Хоффман до того не був відомим суддею у Нью-Йорку, і тому справа викликала чималий інтерес. У «Нью-Йорк Таймс» з’явилася стаття під заголовком, що звучав як натяк: «Чи зачаклована гора Нещастя?» Наскільки я знаю, то був єдиний раз, коли у відомій газеті з’явився репортаж про те, що тут відбувається. Журналісти навіть спробували прив’язати цю справу, цитую, до «фольклорних джерел про зникнення людей у лісі Чорної скелі у 1713 і 1665 роках, до чого, за переказами, мала стосунок відьма». Коли у Пойнті про це пронюхали, вони вирішили діяти.

— I так народився Відьмоконтроль, — промовив Стів.

— Саме так. Тоді це було досить легко зробити, тому що в 1871 році Блек-Спрінг отримав самоврядування. А до того він був частиною муніципалітету Гайленд-Міллз, міська ж рада засідала у Блек-Спрінзі. Дуже тяжко було мерові працювати за двома різними порядками денними. Щотижня з Гайленд-Міллза, Сентрал-Веллі та з Гаррімана приїздили члени ради, які нічого не знали про ситуацію у нас. Але ж Катаріну не хвилюють усі ті адміністративні зміни. Прокляття лежить лише на нас. Пойнт надав Блек-Спрінгу автономію і заснував Організацію зі спостереження і контролювання відьми, нині відому як Відьмоконтроль, на умовах таємності, щоб ми змогли впоратися самі. У Пойнті спостерігають за певними нюансами, виділяють нам гроші, але в усьому іншому не бажають вплутуватися у цю халепу. Та хіба можна їх за це лаяти? Вони ж там у штани накладають щоразу від страху.

Чвалаючи товстим шаром опалого листя, Стів запитав:

— Від чого? Від того, що про це дізнається світ?

— Від того, що подібне в принципі можливе і що вони не зможуть послати армію, щоб це зупинити.

— О, Боже, — вигукнув Піт. Він так несподівано зупинився, що Стівен мало не наштовхнувся на нього.

У цьому місці було трохи більше світла. Праворуч від звірячої стежки, якою вони йшли, прозорий листопадовий лісовий покрив розривали три тонких, мертвих стовбури. Можливо, то росли берези, але їхні стовбури були настільки старими й обвітреними, що точно визначити було важко. Дерева гойдалися на вітрі, стиха стогнучи, їхні оголені, ніби зазубрені гілки здавалися чорними, затверділими блискавками на тлі сталево-сірого неба. Піт дивився вгору, і Стів нарешті теж побачив те, що помітив він. На висоті щонайменше п’ятнадцяти метрів, майже на самому верху, висів Флетчер.

Голова і передні лапи бордер-коллі застрягли у роздвоєній гілці, хутро на передній частині його тіла зібгалося під вагою собаки. Тіло не було ані покалічене, ані навіть видимим чином спотворене, і відсутність пошкоджень надавала трупові лиховісних рис, ніби будь-якої миті він міг відкрити очі й загавкати. Але не треба було підходити ближче, щоб поставити правильний діагноз і зрозуміти, що того вже ніколи не станеться. Флетчерові очі були скляними і напіввідкритими, блідий і висохлий язик висолопився з рота. Попри холод, мурахи таки знайшли його першими.

— То Флетчер? — спитав Грім, хоча вже знав відповідь.

— Саме так, це він, — зітхнув Стів. Де знайти слова, щоб розповісти про це удома? Флетчер був частиною їхньої сім’ї. Вони усі нестямно його любили, того собаку, не лише він і Джоселін, а й їхні сини теж. Усе здавалося геть безглуздим. Піт поплескав Стіва по спині, і цей простий жест у таку мить емоційної розгубленості здався йому зворушливим і підбадьорливим.

— Не скидається на роботу якогось мучителя тварин, — зауважив Грім. — Жодна людина не лізтиме на дерево на таку висоту з ризиком для життя, щоб повісити там собаку.

Стів не промовив ані слова. Вони стояли за якихось п’ять хвилин ходи від туристських стежок, але здавалося, ніби на ліс зійшла величава тиша.

— Чи існує бодай найменший шанс на те, що ваш собака міг сам туди забратися й послизнутися?

На обличчі Стіва з’явилася гримаса.

— Жодного. Собаки не лазять по деревах. І ще, подивіться… подивіться на дерево. Щось із ним геть не те. Ви це теж бачите, правда?

Усе те було правдою, і вони це знали. Щось жахливо неприродне було в тому, що вони бачили, в усій атмосфері того місця. Це місце було мертвим — ось що було неприродним. Стів знав, що, як лікар, мав би сприйняти це з наукових позицій, але відчував себе не здатним до такого. Ані раптова поява трьох дерев-скелетів посеред глушини, що продувалася всіма вітрами, ані те, як вони скупчилися разом, ані той факт, що Флетчер обрав саме це місце, щоб померти, — ніщо з того не здавалося випадковим. Довкола росли невисокі деревця американської горобини, але їхня присутність не розвіювала відчуття, ніби мертві дерева огортає прихована темрява, що залишилася там із ночі. Навіть саме повітря було мовчазним, холодним і нерухомим. Раптом Стів відчув упевненість у тому, що Флетчер зустрів тут жахливий кінець, і не було в його смерті нічого ані доброго, ані мирного.

«Можливо, усе було б інакшим, якби ми пройшли крізь те відьмине кільце з заплющеними очима, — подумав він. — Можливо, Флетчер тоді не загинув би».

То була дурна думка, цілковита нісенітниця, забобонне божевілля, якому він не хотів підкорятися… але то було правдою.

«Пізніше я вже не вірив у відьом, а робив це, вправляючись у підтримці рівноваги.»

— Роберте, мені це все геть не подобається, — промовив Піт.

— Можете думати, що я збожеволів, — сказав Грім, — але чи не скидається усе це на те, що собака сам, зі власної волі, стрибнув з верхівки дерева? Що йому якось вдалося витягти себе нагору, на самий верх… а потім повіситися?

Стіва оповив холод. Він був настільки потужний, що стиснув йому грудну клітку і не давав дихати. Внутрішнім оком він раптом побачив, як Флетчер з виряченими, нажаханими очима дряпається вгору засохлим деревом, покликаний шепотінням скоцюрбленої жіночої постаті. А з інших двох дерев, із притаманною друїдичній символіці потрійною симетрією, на канатах із манільського прядива, гойдаючись, висять обидва його сини — Метт і Тайлер. Їхні очі вирячені, вони обвинувально дивляться на нього каламутними рогівками кольору слонової кістки, що нагадує йому бліді поганки у відьминому колі, у тому колі, яке він порушив…

Сіпнувшись, він відвернувся і вхопився руками за коліна. Сильно, аж до запаморочення, заплющив очі. Відкривши їх знову, побачив плями перед очима, але ці плями принаймні стерли фантасмагоричну картину з його мозку.

— Усе гаразд? — запитав Піт. Грім вже комусь телефонував. Вираз його обличчя не сподобався Стіву. На ньому не лишилося жодного сліду його звичайного жвавого цинізму.

— Чесно кажучи, не зовсім, — відповів Стів. — Я волів би забратися геть із цього проклятого місця.

— Спускаємось назад, — запропонував Піт! — У лавці Рея Деррела «Швидке фарбування» є драбина, вона має бути достатньо високою, щоб зняти собаку. Бідна тварина заслужила на гідний похорон.

Коли Стів удруге вийшов з лісу, несучи мертве тіло Флетчера, загорнуте у ковдру, — він не наважився покласти його у мішок для сміття — в його голові посвітлішало, і він був у змозі тверезо оцінити ситуацію. Наелектризована атмосфера і дивна непідвладність часу, які він там відчув, тепер здавалися сновидінням. Натомість ним опанували цілком цьогосвітні думки, і були вони про те, що існують миті, які закарбовуються в тобі на все життя, і майже завжди вони мають стосунок до питань життя і смерті. І якраз зараз була одна з таких митей. Спотикаючись, Стів пройшов крізь задні ворота, несучи в руках клунок, відчуваючи у м’язах ломоту і біль від тягаря мертвого тіла, а решта троє членів сім’ї у сльозах вийшли йому назустріч. Це була та мить, яка вплине на все їхнє подальше життя, вони її ніколи вже не забудуть. Навпаки, пам’ять про неї має бути збережена… адже страждання, які вона в собі містила, означали водночас і прийняття, і то був перший крок назустріч дневі, коли біль припиниться і йому на зміну прийдуть теплі спогади.

Вони влаштували імпровізований похорон поблизу квіткової клумби, де влітку ріс козолист, за кінським загоном, там, де їхня земля межувала з Западиною Філософа. Джоселін зауважила, що Флетчерові завжди подобалося це місце. Раніше того ж дня до них зайшов ветеринар. Грім хотів, щоб зробили розтин, але Стів упрохав його залишити собаку вдома. Грім здався. За висновком ветеринара, причина смерті була елементарною, адже про все, що з ним сталося, свідчили видерті клаптики хутра. Вага звислого тіла перекрила йому трахею, собака задихнувся й помер. Більше нема чого додати. Але потім Джоселін розповіла Стівові, що, коли вона повела ветеринара на кухню, щоб той вимив руки, то побачила, як він робить рукою «козу»… жест, що означав захист від навроку.

Нарешті, настала мить, коли сім’я залишилася на самоті, і почалися жалобні заходи. Вони опустили Флетчера, загорнутого у ковдру, в свіжовириту яму і розправили ковдру над ним. Потім усі поринули у спогади. Метт і Джоселін плакали і підтримували одне одного. Тайлер стояв поряд із ними, його обличчя було приголомшене і занепокоєне, він мало говорив. Час від часу хлопець озирався навколо, ніби намагаючись переконатися, що він ще тут. Його вигляд непокоїв Стіва. Тайлер звик реагувати на втрати, занурюючись у себе, але зазвичай він виявляв разом із тим певну приземленість, якої цього разу не було взагалі.

Вони вкинули до могили квіти, а потім змочили землю. Стів згадав фразу, яку говорив подружжю Делароса, — про дітей, що гралися у похорон під час епідемії віспи у 1654 році: «Діти копали ями за стінами поселення, приносили ящики з-під фруктів і, зображаючи похоронну ходу, клали їх до могил. Батьки гадали, що діти одержимі, а саму гру вважали поганим передвістям».

Він прогнав цю думку. Джоселін забрала хлопців додому, і Стів пішов до стайні по лопату. Паладій і Нуала метушливо зачмихали, коли він увійшов, — так тихо і втішно, так дивно і ностальгійно, як вміють робити тільки коні. Він обняв їх і вийшов, щоб зарити могилу.

На початку п'ятої повертається Грім. Він приносить погані новини, ніби пророк із давньогрецької трагедії, що провіщає загибель. Різниця лише в тому, що наразі погані новини приходять у вигляді фрагмента відеозапису.

— Це єдиний фрагмент, який ми змогли знайти серед записів усіх камер спостереження на горі Нещастя, — каже Грім, — але з нього все стає ясним. Вважаю, друзі, ви маєте подивитися на це.

Вони збираються за кавовим столиком, перед ними — макбук, і Грім натискає на кнопку відтворення. Спочатку важко розрізнити побачене, здається, перед нами — нечіткий негатив. А потім Стів здогадується, що то зйомка в інфрачервоному світлі. На об’єктиві камери — краплини вологи, вони до певної міри розмивають зображення, проте у темних відтінках антрацитового кольору можна розрізнити дерева, а також іще щось, що явно нагадує туристичну стежку. Внизу зображення — цифри: 02.11.2012, 20.57. «Учора», — каже Стів самому собі.

А те, що далі показує зйомка, настільки страхітливе, що усе його тіло холодіє ніби крига. Налякані усі, але Тайлер — найбільше. Він відсахується, кусаючи собі руку, його очі наповнюються сльозами. З’являються дві постаті, блідно-білі, освітлені, як у нічному баченні: відьма, що крокує, неначе привид на балі-маскараді, й Флетчер поряд із нею. Собака час від часу принюхується, навіть трохи метляє хвостом. Стів розуміє, чому це нібито безневинне зображення здається настільки жахливим. Ніхто з них ніколи до того не бачив, як Катаріна діє за власною волею. Ніколи до того, як з’явилися ці кадри, на яких вони удвох разом крокують уночі, близько одне до одного, назустріч Флетчеровій смерті.

— Тепер ви розумієте, що це все — надзвичайно тривожне, — каже Грім. — Я переговорив з радою, і ми намагатимемося тримати це в таємниці, щоб уникнути паніки, але ми збиті з пантелику. Це щось цілковито нове. Чи не сталося щось із Флетчером, що могло б спровокувати таке? Якщо так, друзі, я маю про це знати.

Джоселін і Стів заперечно хитають головами.

— Зазвичай він її до смерті лякався, — каже Джоселін, глибоко приголомшена. — Подивіться лишень, як він іде поряд із нею…

— Це все ваша провина! — раптом скрикує Метт. — Ви їй нічого не дали! — А коли Стів у замішанні дивиться на нього, додає:

— На святі спалення Жінки! Ви нічого не захотіли їй дати, отож вона забрала Флетчера!

— Це не має жодного стосунку одне до одного, — каже Стів. — Як ти взагалі міг про таке подумати? Не знаю…

— А що ви тоді знаєте? — Метт плаче і пручається з рук матері, яка хоче його обняти. Стів дивиться на засмучене обличчя Гріма і думає: «А це лише початок. Наступними днями почуємо набагато більше отакої безглуздої аргументації. Побачимо бажання вказати на когось пальцем, призначити цапа-відбувайла. Якщо все це вилізе назовні, мало не здасться. І ти це знаєш, чи не так?»

— Тайлере, із Флетчером нічого такого не ставалося, про що б ти міг знати?

Тайлер швидко хитає головою, в нього трясуться губи.

— Ви не зустрічалися з нею, коли ти виводив його гуляти?

— Ні.

Стів допитливо зиркає на нього і каже:

— Якщо сталося щось погане, будь ласка, скажи нам, гаразд? Це — питання нашої безпеки.

— Він має рацію, — втручається Грім. — Не хвилюйся. Якщо ти з хлопцями клеїв дурня, як тоді, з тим відео, я нічого не скажу раді. Безумовно, ви не хотіли, щоб так сталося. Але я маю про це знати. Вкрай серйозні події відбуваються, розумієте?

У Тайлерових очах стоять сльози, його губи тремтять іще сильніше, і, можливо, просто можливо, вони б дотиснули його до того, що він і сказав би щось… Але лунає гучний тріск, і пройде дуже багато часу, поки хтось із них подумки повернеться до цієї миті, тієї миті, що промайнула перед наступною миттю, яка змусить усіх присутніх про все забути. Стів устигає повернути голову туди, звідки пролунав тріск, і крізь скляні двері їдальні та крізь вікно на задній двір бачить видовище, яке його мозок не в змозі збагнути вповні. Він бачить, як на нього у паніці несеться кінь. Він бачить його напружені м’язи, піну на чорних боках, вирячені очі, копита, що молотять землю. Вікно розлітається на друзки, ніби кришталевий посуд, і крізь завісу з осколків скла до їдальні стрибає Паладій. Кінь ковзає копитами по обідньому столу, в того ламаються ніжки, стіл з грюкотом падає на підлогу. Але ноги Паладіна теж підтинаються, кінь валиться й перекочується на бік, збожеволівши від страху. Його копита топчуть осколки внутрішніх скляних дверей.

Родина Грантів і Роберт Грім кидаються врізнобіч, ніби на них падають бомби. Ніхто не встигає закричати. Кінь дременув і з’явився так несамовито, що поглинув усю їхню увагу. А потім ця граційна, сюрреалістична тварина стає дибки, відриваючи від стелі лампу, і Джоселін із Меттом кидаються уперед, імпульсивно прагнучи приборкати жеребця. Але не тільки Паладій вирвався зі стайні; у цю ж саму мить Нуала, теж охоплена панікою, галопує крізь задній двір, навколо будинку, а потім прямує на захід уздовж Діп-Голлоу-роуд. На вулиці немає руху — то просто щасливий збіг обставин і для Нуали, і для машин. Кілька камер спостереження фіксують її рух — спочатку камера поблизу паркінгу на початку туристичної стежки, де закінчується Струмок Філософа, а потім на розі з вулицею Паттон. Вдома Джоселін і Метту нарешті вдається заспокоїти нестямного жеребця. Тварина хропе і б’є копитами по стільцях, але твердий голос Джоселін нарешті досягає мети. Стів допомагає Роберту Гріму підвестися. Він переконаний, що якби його серце почало калатати хоч трохи хутчіш, то грудна клітка розлетілася б на шматки.

Усі їхні сусіди вибігають зі своїх будинків. До них поспішають Вандермеєри — Піт, Мері й Лоуренс, а також Вілсони, що мешкають через дорогу, ще багато інших людей. На камерах Відьмоконтролю видно, як їх тягне до будинку Грантів, ніби магнітом, а потім — до території за будинком. Воррен Кастільо і Клер Хеммер пороззявляли роти, витріщаючись на екран. Вони бачать, як з’являються Стів, Тайлер і Грім, вони теж ідуть дивитися на те, що так, з біса, налякало коней. Клер швидко перемикається на нову камеру, і від побаченого їй стає млосно.

На екрані — невелика група людей, що разом скупчилися на піщаному березі Струмка Філософа.

Ні з чим не сплутати сліди крові, що кружляють у вирі темної водної течії.

Розділ 14

Тієї неділі срібний дзвоник над дверима м’ясної крамниці Гризельди дзвонив безперестанку. Зазвичай Гризельдин заклад по неділях зачинявся, але сьогодні їй спало на думку зробити послугу громаді й відчинити їдальню для стривожених жителів, які великою юрбою подалися до церков на служби, а тепер конче потребували поговорити про все те, що відбувалося в місті.

Був сонячний осінній день, свіжий і холодний, і в калюжах на вулицях відбивалося хоча й бліде, але досі ще яскраве світло. Але на людських обличчях можна було побачити темряву, що оповила Блек-Спрінг. Того ранку вони уникали пагорбів, їх переслідував огидний запах із лісів та струмків, що відчувався у важкому повітрі. Гризельді ці люди здавалися втікачами — вони тікали до Кришталевої методистської церкви або церкви святої Марії, збираючись на дзвін карильйонів, гнані потребою поділитися одне з одним страхом і вірою. Обом священикам — протестантському і католицькому — суворо заборонялося правилами згадувати у проповідях Катаріну, адже серед присутніх могли бути й Чужинці, але вони обходили правила тим, що заохочували парафіян не піддаватися «страху ночі» та «покладати надію на Господа». Принаймні, так про це розповідав пан Телбот, один із перших Гризельдиних відвідувачів, бо ж Гризельда і Бог перебували у різному хвилевому діапазоні, й тому вона цілісінький ранок провела на кухні, готуючись до напливу клієнтів на обід. За словами пана Телбота, хтось у хоровій частині церкви підвівся з лавки якраз тоді, коли преподобний Ньюман давав благословення, і прокричав: «То все бридня! Чому ви не говорите про те, що насправді відбувається, і що ми з тим маємо робити?» Голос зірвався і розчинився у схлипуванні, а люди обмінялися стривоженими поглядами, залишивши свої думки при собі.

Але у закладі Гризельди вони могли виговоритися про все, що в них накипіло на серці. Темами дня були закривавлений струмок і загибель собаки, але навіть у цій напруженій атмосфері люди не забували, які випробування спіткали останнім часом бідолашну вдову м’ясника, і всі вони заходили до неї за м’ясом. Вони його купували і там же його їли, ніби кажучи: «Дай нам твого м’яса, Гризельдо, і будемо їсти; дай нам твого м’яса, і ми візьмемо на себе твій тягар…»[7]

— Хто це, в біса, міг так сильно роздратувати Катаріну? — голосно запитала пані Страусе, із плямканням жуючи теплий бутерброд із бараниною.

Деякі з відвідувачів щось стривожено пробурмотіли й пошепки назвали якісь імена. Старий пан Пірсон вхопив Гризельду старечою, але все ще сильною рукою, коли та проходила повз нього.

— Усе це від того чортового інтернету, — сказав він, хапаючи ротом фрикадельку з виделки і перемелюючи її своїми щелепами. — Я завжди тобі говорив: нічого путящого з того не вийде. Що ми робитимемо, коли наступного разу буде вже не собака, а хтось із нас?

Кілька дідуганів закивали головами на знак згоди, але водночас із зали почувся і глузливий сміх. Гризельда подала старому серветку (після того, як машинально стерла в себе піт на чолі), адже в нього рідина текла по підборіддю широкими струмками.

Жінка Шеффера-хірурга вже чекала біля прилавка.

— Ой, дорогенька, — сказала вона, — тобі стільки всього довелося витерпіти. Ти така смілива. Дай мені шматок того паштету а-ля Холст, та відріж його сьогодні побільше.

Зазвичай Гризельда відчувала відразу до пані Шеффер, але сьогодні помітила, що жіночка вчепилася у сумочку, аж побіліли суглоби пальців, а коли протягала гроші, то її руки тряслися. Бідолаха була перелякана до смерті.

«Дай нам твого м’яса, Гризельдо, і будемо їсти; дай нам твого м’яса, і ми всі разом впораємося з цим…»

Та й сама Гризельда була знервована і збуджена, усі ті люди в їдальні дратували її дедалі більше. Після тієї неприємності з Артуром Ротом минуло лише чотири дні, й вона ще не досить оговталася від шоку. А тепер оцей новий рейвах.

Рада провела надзвичайне засідання. Коли вона востаннє бачила Колтона Метерса, той взяв її за руку і прошепотів лагідно, але наполегливо: «Заспокойся, Гризельдо. Ти все зробила добре. То була природна смерть. Ніхто ніколи про це не дізнається». А цього разу вони зібралися на березі Струмка Філософа, всі члени ради разом з кількома співробітниками Відьмоконтролю, і мовчки дивилися на потік, боячись підступити бодай на крок ближче до проклятої води. Кров виходила у кількох місцях із дна ручаю і ліниво клубочилася, ніби пасма червоного чорнила. Її було не так багато, щоб забарвити усю воду, проте на берегах вже формувався схожий на іржу осад. У цьому неприродному і блюзнірському явищі був якийсь темний магнетизм, і Гризельда тремтіла, дивлячись на нього.

Що ж таке сталося, що змусило Катаріну настільки явно висловити своє незадоволення? Як і багатьох інших жителів, Гризельду переслідувала нав’язлива думка про те, що вона сама могла стати першопричиною цього. Різниця ж була в тому, що у випадку Гризельди то мусило бути правдою. Минулу ніч вона провела без сну, ворушачись і перевертаючись з боку на бік. Простирадло неприємно заповзло їй між сідниць, її оточував гострий запах власного поту. Вона безперестанку переконувала себе, що десь у чомусь вона схибила, що Катаріна особисто її вистежує, і що вона може з’явитися у неї в спальні коли завгодно, з відкритими каламутними очима, мовчки вказуючи на неї пальцем…

Навіть зараз, коли Гризельда прочищала кавову машину при денному світлі, від цієї думки їй ставало млосно.

На вулиці сталася якась надзвичайна подія, бо жебоніння в їдальні стихло. Гризельда висунулася, щоб подивитися. Перед цвинтарем невелика купка людей обступила вівчаря Джона Бланчарда, який однією рукою широко жестикулював у повітрі, а іншою тримав одну з тих невеличких, пласких комп’ютерних штуковин — здається, її називають планшетом. Гризельда перекинула через плече рушник для витирання посуду і стала в дверях. Над її головою задзвонив маленький дзвоник.

Той вівчар дійсно проповідував.

— Прокляття! Прокляття! Хіба я не попереджав усіх вас раніше, коли цього місяця промені світла з’явилися на нічному небі, й хіба то не правда, що відьма тепер вбила собаку лікаря? Я говорив вам, але ви не чули. І хіба не правда те, що серед білого дня літають сови, що вона змусила землю кровоточити, і що лікареві коні показилися?

— Це так, — втрутився один із слухачів, — але хіба у цьому всьому не винен той доктор Грант, що верзе усілякі нісенітниці?

— Ні, — заперечив Джон Бланчард, — гнів не лише не ньому. Мої вівці не знають спокою з того часу, як народилося двоголове ягня. Вони відмовляються їсти. Невже Господь не сказав Єремії, що народ буде покарано, тому що їхні предки залишили Його? І чи не говорив Він, що кара матиме чотири обличчя: чума, меч, голод і… е-е… теє… — Вівчар доторкнувся до екрана свого планшета. Коли той не відреагував, він кілька разів роздратовано постукав по ньому:

— Заслання!

Кравчиня Ліза Белт, підійшовши до Гризельди, сказала:

— Якщо вони до того дійшли, що публікують Старий Заповіт вже як електронну книжку, я особисто з’їм величезну сімейну Біблію моєї матері. Оце пак лихо, то ж Джон Бланчард?

— Авжеж, — відповіла Гризельда, — він і його фанати.

Голос Бланчарда був енергійним і лунким, а той факт, що він проповідував зі знайомим місцевим гайлендським акцентом, замість старомодності додавав йому неприродного звучання.

— Покайтеся у гріхах та прославте Його, це, добрі люди, — єдиний шлях відвести від себе зле око. Перелюбники, вийдіть на світло! Гомосексуалісти, вийдіть на світло! Педофіли, іноземці, братовбивці, вийдіть на світло і покайтеся у своїх гріхах! Заспіваймо усі разом…

Він іще кілька разів стукнув по екрану і втратив терпіння:

— Хтось тут знає, як працює ця довбана штукенція?

— Ти б купив собі справжній планшет, а не цю гидоту з «Купи найкраще», — сказав хтось із натовпу.

— Ба ні, цей прислали з підпискою на «Автотиждень», — неуважно відповів Бланчард. — А, ось, вийшло.

Він повернув екран до своїх послідовників. На екрані був гімн для караоке на ютьюбі, і з невеличкого динаміка ринули пронизливі звуки органа. Проте він стояв на вулиці, далеко від точок доступу вай-фаю, отже, слова з’являлися надто пізно, і люди, що підспівували, — а таких дійсно знайшлося чимало — не встигали за мелодією.

«Якби твій Господь почув це, — подумала Гризельда, — Він би пошкодував, що взагалі взявся за творення світу».

Трішки пізніше Бланчарда з його парафією прогнали співробітники Відьмоконтролю. Але неспокій не минав увесь час пополудні, й, нарешті, о п’ятій тридцять, коли останні з відвідувачів пішли, Гризельда Холст замінила табличку на вхідних дверях на «Зачинено», відчуваючи водночас і виснаження, і полегшення.

Того вечора, у заспокійливому присмерку власного будиночка позаду м’ясної крамнички Гризельда вчинила те, чого не робила двадцять років: вирішила полікуватися алкоголем. Але не пивом, бо Джим завжди пив пиво, і, на думку Гризельди, воно смерділо ячменем, потом і хтивими руками Джима. Ні, Гризельда пила вино. Гарне вино. Минулого року вона купила пляшку в «Маркет енд Делі» для гостей, але гості так і не прийшли, й зараз вона згадала, що заховала її під холодильником для м’яса, щоб Джейдон часом не вижлуктав. Гризельда алкоголем бридилася в принципі, але якщо й міг настати час, щоб порушити свій сухий закон, то цей час якраз настав того вечора. Адже невдовзі перед вечерею, коли вона помішувала цілу сковорідку м’ясного рагу, їй до голови прийшла думка, причому так природно, ніби вона там і сиділа увесь час пополудні, лише дрімала: «Коли ти збираєшся заколоти для неї щось?.. Коли ти збираєшся принести їй криваву жертву?»

Ця думка мала певну логічну збалансованість, яку годі було заперечувати. Гризельда носила відьмі паштет. Вона приносила їй голову мертвого теляти. Відьма забрала собі живого собаку. Отже, того явно було не досить. Катаріна бажала жертвоприношення у живому вигляді.

Хтось інший, імовірно, вже б спекався того обов’язку, зарахувавши Артура Рота як жертву, але Гризельда, як не дивно, була для того надто прагматичною. Тут також існував безперечний баланс. Гризельда прохала відьму, щоб та навідалася до Рота і докінчила його, і хоча вона порішила його сама, чи не була певна справедливість вищого ґатунку в тому, що вона зробила це мітлою? Але то було не жертвоприношення, і Гризельда це розуміла. Вона діяла виключно за власним бажанням. З кожним ударом по тій нещасній, покаліченій голові вона усе рішучіше звільнялася від Джима і мстила за своє минуле. М’язи рук відчували після того сильний біль, і навіть сьогодні вона не могла підняти їх вище плечей, але той біль насправді означав звільнення.

Сидячи у кріслі біля вікна, Гризельда налила собі вина у високу склянку. Вона здригнулася від гіркоти, але незабаром смак осів у неї в горлі і вже не здавався таким поганим. Вона була дужою жінкою, але до алкоголю не мала звички, і вже на середині другої склянки захмеліла, а її думки почали невгамовний біг.

Джим забивав худобу, головним чином, для фермерів з Гайлендз, які щороку приводили до нього теля або пару ягнят. У задній кімнаті свого цеху він мав стару підйомну підвіску з талем і скобами, ручну дробарку для виробництва сосисок з ягнятини у свинячих кишках, холодильну камеру для визрівання м’яса, коптильню і ванночку для засолювання шинки. Після його смерті Гризельда усе те продала і тепер усі вироби замовляла в оптовиків. Цех той, здавалося, і досі смердів кров’ю, хоча насправді тепер то був запах металу і пролитої оливи з Джейдонового велосипеда. М’ясна крамничка Холстів вже не була закладом вищого рівня, але ж принаймні її власниці вдавалося втримувати свій бізнес на плаву.

І хоча Гризельда не мала у забої худоби такого досвіду, як її чоловік, вона, проте, знала, як це робиться.

«Гризельдо, куди ти зібралася вплутатись? Ти справді хочеш принести їй у жертву корову? А ти знаєш, скільки тих чортових законів прийняли з тих часів, коли ще Джим постійно на них скаржився? Насамперед, ти не зможеш сама перевезти худобу. Має прибути інспектор і все перевірити до того, як ти навіть ножа нагостриш. А потім приходить тестувальник. Як ти гадаєш, вони перевірятимуть контейнер для «жертвоприношення» за своїми безглуздими формулярами? А якщо зробиш це нелегально, можеш втратити ліцензію, а якщо й Катаріна буде незадоволена, втратиш набагато більше за те…»

Але чи дійсно усе те було важливим, чи вона прислухалася до голосу власного боягузтва? Той самий голос радив їй не відпускати Джима, а подивись, як усе вийшло. Та й до того ж, у своєму цеху вона цього не робитиме в будь-якому разі.

Це мало б статися десь у лісі.

Крок за кроком вона почала перебирати усі можливості. Вона знала пару місцевих фермерів, які могли б продати їй теля з-під поли, а дехто з них ще й провадив забій самостійно, однак Гризельда вважала їх своїми конкурентами. Цим шляхом вона йти не хотіла. Потім вона згадала про отой весь галас минулого тижня на телебаченні про мусульман у великих містах і їхній бізнес з ритуального забою худоби. В них щойно був Рамадан, чи як там ще вони називають свої дикі звичаї, коли ріжуть горлянки цапам, аж кров бризкає по всіх їхніх мечетях. Ті люди напевне могли б тихцем продати їй цапа, презирливо подумала Гризельда. Але ж вона краще свою власну кров віддасть, ніж лізтиме в їхні справи, та й у будь-якому разі та подія була ще тиждень тому. Мабуть, і цапів у них більше не лишилося.

«Але ж ти забуваєш про найважливіше. Про те, що люди скажуть, коли побачать, як ти простуєш містом із цапом на мотузці. «Дивись, це ж та схиблена Гризельда. А що це вона зараз намислила?» Ти, беззаперечно, завжди намагалася скористатися з їхнього співчуття, але ж якщо вони запідозрять, що ти злигалася з відьмою, вони зроблять з тебе цапа-відбувайла».

«Дякую уклінно, — подумала Гризельда, сповнена презирства. — Такого подарунку вони від мене не отримають!»

«А як щодо тих усіх бісових відеокамер?»

Гризельда підвелася і вхопилася за спинку крісла. Вітальня широко і млосно гойдалася довкола неї. Вона відчула, що спітніла, пошкандибала до кухні й опустила голову над раковиною.

Від цієї думки їй доведеться відмовитися. Вона була божевільною і надто небезпечною.

Хтось постукав у задні двері.

На мить вона завмерла біля кухонного столу, заскочена єдиною думкою, що наповнила їй мозок їдким жахом, не в змозі подумати про щось інше. То прийшла Катаріна. Хтось відкрив їй очі, й вона прийшла по свою жертву. Її повіки потерті від ниток, наразі розірваних, вона увіп’ється у Гризельду смертельним поглядом і шепотітиме, бо та не впоралася зі своїми обов’язками…

Жінка закрила кран і пошкандибала до задніх дверей. Блідими як віск пальцями вона відкинула старомодну мереживну фіранку і виглянула назовні. У тьмяному світлі ліхтаря вона побачила не Катаріну, а Джейдона, який нетерпляче чекав, засунувши руки до кишень. Гризельда спробувала всміхнутися, відімкнула двері тремтячими руками і прочинила їх.

— Вибач, у мене ключа не було, — промимрив Джейдон.

— А що це в тебе за жахливий вигляд? Що трапилося? — Гризельда придивилася до прихованого в тіні обличчя Джейдона. Його праве око набрякло і стало потворно-фіолетовим.

— Побився, — відповів він.

— Побився? З ким?

— Не хочу про це говорити.

Час ніби зробив повне коло і повернувся до початку. Підбите око Джейдона. Артур Рот. Бійка Гризельди з сином у цій кухні. Кулаки Джима, що лупцюють дев’ятирічного сина до півсмерті. Сімейного насильства Джейдон побачив і відчув на собі більш ніж достатньо; одного погляду на його підбите око вистачило, щоб Гризельда знову відчула у своїх ніздрях згірклий запах відрижки та кислий сморід алкоголю.

— Дорогенький мій, вони тебе побили, дай-но, я подивлюся…

Джейдон відсторонив її ще до того, як вона спробувала доторкнутися до нього.

— Мамо, в тому я сам винен, — його голос перервався. — Я говорив дурниці.

— Але ж це не дає нікому права так тебе гамселити!

Джейдон щось промимрив, кинув у куток великий синій поліетиленовий пакет з супермаркету, де був його тренувальний одяг, побіг нагору і грюкнув за собою дверима. Гризельда розгублено подивилася йому вслід, потім нерішуче постояла у кухні. Далі вилила залишки вина у раковину й налила собі склянку молока. На середині другої склянки вона збагнула, яким насправді був вигляд Джейдона. Син мав вигляд людини, наляканої до смерті.

Вона подивилася на поліетиленовий пакет із супермаркету, і раптом до неї прийшло усвідомлення того, що треба зробити.

За сорок хвилин по тому, сховавши обличчя у дощовику та з пакетом під пахвою, Гризельда перетнула газон і попрямувала до в’їзду в гараж. Увесь вечір дув сильний вітер. Вона керувала машиною з ентузіазмом, якщо так можна було назвати той стиль керування, за яким на першому звороті автомобіль занесло, на другому він виїхав на узбіччя, і так тривало, допоки вона не дісталася вулиці Діп-Голлоу-роуд. Але через півтори години, коли задні фари Гризельдиного старого «доджа» знову замиготіли на під’їзді до гаража, від її хаотичного водійського стилю мало що залишилося. Під час нічної їзди Гризельда вповні витверезилася.

Притискаючи поліетиленового пакета до грудей, вона увійшла до м’ясного цеху. А коли вийшла звідти ще через півгодини, близько першої ночі, пакет був міцно зашитий за допомогою голки та нитки, окрім одного місця, звідки стирчав товстий жмут павичевого пір’я. Його вона сховала під дощовиком.

Цього разу Гризельда принесе Катаріні найпрестижнішу жертву, яку вона тільки у змозі роздобути… і та жертва може почекати, схована у пакеті з «Маркет енд Делі».

А до того вона впевнено їхала дорогою Пополопен-драйв аж до дитячого зоопарку поблизу пресвітеріанської церкви в Монро. То був скромний маленький зоопарк: кілька кіз, кілька качок і павич. Вона запаркувала «доджа» у темному місці поміж двома ліхтарями і перетнула вулицю. Зробивши це, пильно придивилася крізь сітку рабиця. Павича видно не було. Наблизилася машина, і Гризельда стрибнула за дерево. Вона гарячково роздумувала, що їй робити далі. Не можна було просто так заявитися з якоюсь недолугою качкою в руках. Пройшло двадцять хвилин. Вона втрачала дорогоцінний час. А потім згадала те, що читала вдома, коли гуглила запит «як впіймати павича». Павичі часто сплять на деревах.

Вона подивилася вгору і побачила, як звисає пір’я павичевого хвоста з великого темного дуба поблизу ставка.

— Дурисвітко! — сказала вона сама собі. — Якщо ти вже така собі героїня, чому ж досі тут стовбичиш і байдики б’єш!

Вона роздивилася навсібіч, упевнилася, що її ніхто не бачить, швиргонула пакет за паркан і сама піднялася на нього. Її стримували важке тіло і надсаджені м’язи рук, але простодушність додавала сили, тож вона якимось чином змогла перелізти і гепнулася на купу пташиного посліду. Поволі підвелася на слабкі тремтячі ноги, витерла обідрані руки і взялася до роботи.

Спочатку вона збила павича з дерева, швиргонувши в нього великий камінь.

Птах, пронизливо зойкаючи, кинувся навтьоки. Гризельда притиснулася до стовбура дерева й завмерла, переконана, що половина жителів містечка Монро негайно прокинулася. Ґвалт, який вчинив птах, був нестерпним, а до того ж геть не пасував до його престижного вбрання з синього пір’я. Гризельда сподівалася, що Катаріну ті крики не надто дратуватимуть.

За десять хвилин по тому вона крадькома вийшла з тіні, витягнувши з пакета ковдру і розгорнувши її. Птах стояв перед дротяною сіткою і підозріло дивився на неї. Коли Гризельда підкралася ближче, він почав поспішно втікати, волочачи позаду себе пір’я, ніби шлейф довгої сукні.

Гризельда загнала павича в куток зоопарку. Якби хтось наразі з’явився в тому місці, на цьому б її пригоди скінчились. Жодним чином вона не могла б зійти за господиню закладу, а якби її запроторили до поліції, то треба було б пояснювати, що все це означало. Але Гризельда настільки сліпо вірила в Катаріну, що навіть не роззиралася. Вона накинула ковдру на птаха і усією своєю вагою налягла на нього.

А у Блек-Спрінзі вона поспіхом подалася, перелізши через загорожу, до початку стежки за колишнім будинком Хоупвелів, біля підніжжя пагорба Боґ Медоу Хілл. Її били дрижаки від однієї думки про те, що треба зайти до лісу, де царювала безпросвітна пітьма і де вона залишиться наодинці з вітром і з нею. Але Гризельда примусила себе не думати про це і простувала далі. Павич у пакеті мовчав. Гризельда боялася, що під час полювання зламала йому крило: тоді вона почула такий звук, ніби наступила на коробку яєць. Птах спочатку зловісно стогнав, але на півдорозі додому заснув. Час від часу Гризельда, щоб переконатися, що він іще живий, засовувала руку всередину пакета й відчувала порухи його тендітного тільця.

Пробиратися лісом чорної як смола ночі було суцільним божевіллям, але врешті-решт вона знайшла Катаріну саме там, де вказував «ВІДЬМАпп» — у лісі за полями Акерманс Корнера. Вивчивши мапу, вона отримала приблизне уявлення про те, біля яких стежок стоятиме Катаріна. Але Гризельда не бажала ризикувати, виходячи на стежки, адже наразі навіть вночі вони були під посиленим спостереженням. Отже, вона продиралася крізь підлісок, такий густий, що кілька разів їй доводилося його обходити. Жертвоприношення в руці з кожним кроком ставало дедалі важчим. Сморід від болота, плісняви та гнилого листя був майже нестерпним. Вона була вже ладна повернути назад, як раптом прямо перед нею з’явилася Катаріна, ледве видима у непроникливій темряві.

У Гризельди кров захолола в жилах.

— Катаріно, ти мене налякала, — сказала вона, ледь ворушачи пересохлими губами. — Це я, Гризельда. — Від звуку власного голосу в пітьмі її волосся стало сторч, і тільки величезним зусиллям волі вона змусила себе не піддатися інстинктивному бажанню розвернутися і втекти. Відьма стояла нерухомим чорним силуетом, і все навколо неї було просякнуте смертю.

Гризельда оглянулася довкола. Вона стояла посеред скупчення високих старих сосен. Жінка вкотре запевнила себе в тому, що зачакловані струмки несли лихо тут не більшою мірою, ніж у будь-якому іншому місці, що їй досить спуститися з пагорба, щоб опинитися у знайомому міському середовищі, подалі від поганської злостивої сили, яка затрималася тут. Катаріна прийшла на це місце, підкоряючись стародавньому інстинктові. Відьма буде ласкавою до Гризельди, якщо Гризельда буде ласкавою до відьми.

Жінка впала на коліна, і її ліва колінна чашечка втиснулась у щось слизьке. Гризельда відсахнулася, ніби від удару електрострумом. Вона обережно обмацувала темну лісову підстилку, допоки не знайшла щось вологе, ледь теплувате й еластичне. Небагато часу знадобилося Гризельді, щоб звиклими до м’ясницької роботи руками впізнати у тому «чомусь» свиняче серце. Раптом вона відчула гнів, навіть образу, і це втамувало її страх. Хтось уже побував тут до неї. Нікчемний боягуз! Хто б то не був, він намагався записати себе до числа Катаріниних друзів. Вона зневажливо кинула цей паскудний предмет у кущі й витерла руки об штани.

А тепер, коли вівтар спорожнів, вона стала на коліна перед своєю богинею.

— О, лише подивись-но, Катаріно, мені дуже шкода. Можливо, я не вмію так красно говорити, як Колтон, чи Джон Бланчард, чи хтось інший, але моє серце — там, де треба, просто пам’ятай про це. Я зазнала невдачі зі своїми жертвоприношеннями, і хочу на колінах подякувати тобі за те, що ти мені це роз’яснила. Мені слід було здогадатися самій. Будь ласка, прийми мою мирну жертву — вона є найчарівнішою з усього, про що я могла подумати.

— Це — павич, — додала вона з соромливою гордістю.

Катаріна нерухомо стояла у пітьмі. Гризельда підвелася і витягла моток конопляної мотузки з кишені дощовика. Павич нервово заворушився у пакеті й почав тихо буркотіти.

— Я не хочу надто багато просити в тебе, але як ти вважаєш, чи не могла б ти зробити усе так, як було раніше? Маю на увазі, струмок і решту всього… Я знаю, що ти не бажала нікому зла, але через тебе у всіх людей в місті мурахи бігають по спині, та, якщо чесно, і в мене теж. Я принесла тобі живу жертву, як ти й хотіла. Я знаю, тобі не потрібні гидотні тваринні органи. І взагалі, хто приніс сюди цю мерзоту? Якщо знайду, хто це зробив, я вже цій суці дам на горіхи, будь певна!

Гризельда розпочала роботу. Вона залишила свої м’ясницькі ножі удома, оскільки останні шматочки пазла склалися лише по дорозі з дитячого зоопарку. А якщо Катаріні геть не сподобається калюжа теплої крові на її босих ногах? Тоді це її жертвоприношення могло бути витлумачене абсолютно неправильно. Усе має бути виконано чисто і з гідністю, і Гризельда недовго думала над тим, як це зробити.

Вона відгризла десь під два метри мотузки і обв’язала один її кінець довкола обох ручок пакета. А потім тільки-но встигла витягти з кишені пару воскових затичок для вух — вона щоночі встромляла їх спочатку через Джимове хропіння, а потім вже і за звичкою, — як раптом завмерла на місці від страху, збагнувши дивну річ.

Відьма припинила свій шепіт.

Лише зараз Гризельда почула, якою мертвою була тиша в цьому лісі.

Вона обережно вслухалася, повернувши вухо до Катаріни, і подумки рахувала до шістдесяти. Стояла тиша.

Глибоко зворушена і приголомшена цією примітивною річчю, яка, проте, здавалася ближчою до справжньої дружби, ніж усе, що Гризельда досі бачила у своєму житті, вона поцілувала свої власні пучки і поштиво послала відьмі повітряний поцілунок.

— Дякую тобі, люба, — сказала вона тремтячим голосом. — Дякую тобі за те, що привітала мене.

Гризельда вже не мала страху і була готова підійти ближче. Вона простромила мотузку крізь ланку в залізному ланцюзі, що оперізував Катаріну, усіляко намагаючись водночас не доторкнутися до неї. Іншій кінець вона прив’язала вузлом до довгої, товстої гілки. Стоячи позаду відьми, вона обмотала мотузку навколо гілки, допоки та не натягнулася, а потім підняла її, ніби вудку, і пакет піднявся над землею. Як тільки він завис на тілі відьми, павич почав щосили кричати. Гризельда, широко розкривши очі, вирячилася у темряву. Тут, у лісі, хрипкий пташиний крик лунав цілком доладно, проте моторошно й меланхолійно, ніби поклик людини, приреченої на смерть. Гризельда застогнала, але продовжила роботу. З усієї сили вона підняла пакет так високо, як тільки змогла, а потім почала ходити навколо Катаріни, відмотуючи мотузку від гілки, допоки мотузка щільно не обмотала відьму, і тоді Гризельда прив’язала її вільний кінець вузлом до ручок пакета.

З великим полегшенням вона зупинилася і передихнула. Дуже шкода, що було так темно, адже їй мав сподобатись результат важкої праці. Однак можна було не сумніватись, що Катаріна буде задоволена. Коли пізніше вночі їй настане час щезнути, павич у пакеті згорить і воскресне наче фенікс.

Лише один раз після того наблизилась Гризельда до відьми.

Їй захотілося розправити павичеві пір’я.

Розділ 15

У понеділок вранці незадовго до сьомої тридцять йому зателефонував Марті Келлер і сказав, щоб він негайно приїздив, але ще до того, як Роберт Грім закінчив розмову, його думки відбігли геть й занурилися у спокусливу фантазію, в якій він відкусив Колтону Метерсу мошонку, виплюнув її і крокетним молотком на старій колоді для рубки м’яса, що належала його матері, розтрощив його яєчка, що конвульсивно здригалися, у безформну кашу. Не дуже-то заспокійливими були ті фантазії, але вони надавали йому певне безрадісне задоволення.

Після дзвінка Грім і Воррен Кастільо вдягли дощовики з капюшонами і квапливо рушили вгору пагорбом уздовж Олд-Майнерз-роуд. Ранок був похмурим, піднімався вітер. Ніде на вулицях не було ані душі. Ті, кому цього ранку не треба було йти на роботу, замкнули двері й засмикнули штори, боячись буревію. А ті, хто мав іти на роботу, один за одним дзвонили і говорили, що захворіли, як про це повідомила Люсі Еверетт, адже телефонні лінії були «гарячими» від навали дзвінків, і вона могла лише вибірково їх моніторити. Грім знав, що люди боялися не тієї бурі, що мала налетіти ззовні, а тієї, що була готова вибухнути всередині. Він відчував тривогу жителів, і нарешті вона передалась і йому.

«Катаріно, дівчисько, що ти собі намислила? Хто це тебе так роз’юшив?»

Хоча Воррен був на десять років молодшим за Гріма, він насилу встигав за ним, коли вони крокували вологим узбіччям.

— Як ти гадаєш, наскільки поганими будуть наслідки усього цього? — спитав він, задихавшись.

— Що б там не було, ми з усім упораємось, — відповів Грім, але в його голосі була дивна порожнеча. Після неймовірного інциденту з Грантовими конями у суботу ввечері Грім гадав, що зможе тримати ситуацію більш-менш під контролем. Так, коли це трапилось, у нього ледве не стався серцевий напад, але сама тварина не мала наміру коїти щось лихе, і її незабаром заспокоїли. Кінь, засліплений панікою, вирвався зі стайні, налякався, можливо, власного відбитку на склі й стрибонув прямо крізь нього. Грім наказав відвести коней Гранта на пасовисько Сола Хамфріза по інший бік міста… адже джерело їхнього потойбічного жаху було якраз за стайнею, там, де Струмок Філософа тік межею землі Стіва Гранта.

Коли ж Грім побачив, що коїлося у струмку, він збагнув, що ситуація вийшла з-під контролю. Такого проколу в них іще не було.

Метерс сказав, що хотів би приховати усі ці події, чим не на жарт розлютив Гріма.

— Слухайте сюди, — сказав він Метерсу, — в мене тут шаленіють коні, в мене собака кінчає життя самогубством, а гора Нещастя вивергає свій бісів послід. Хочете — рушайте собі та розкидайте крихти хліба у зачаклованому лісі, я ж доповім про це Пойнту.

— Роберте, ти цього не зробиш, — відповів старий голова ради з таким заповзяттям, яке зустрінеш хіба що у малюків та небезпечних релігійних фанатиків. Але Грім почув у його голосі сумнів, а також старечу виснаженість, що ховалася десь глибоко всередині.

— В нас немає вибору. Катаріна ніколи не переймалася домашніми тваринами. Уперше за сто двадцять років вона змінила лінію поведінки, і ніхто не знає, ані чому це сталося, ані до чого це призведе.

— Саме так воно і є. І саме тому маємо з’ясувати, що сталося, а не приймати поспішні рішення. Це — внутрішня справа міста. Блек-Спрінг завжди піклувався сам про себе, і зараз ми теж попіклуємось про себе.

— Але ж ми нічого не знаємо — от у чому річ! — розгублено закричав Грім. — Ситуація унікальна і сповнена ризику. Люди в штани наклали від страху. Та хіба вони в цьому винні? Маємо зробити все, щоб влада була готова діяти, якщо раптом ситуація погіршиться.

— Роберте, пан Метерс має рацію, — сказав Адріан Чесс, інший член ради. — Що вони там у своєму Вест Пойнті зможуть зробити для нас, окрім як споглядати крізь свої куленепробивні вікна за тим, як тут усе виходить з-під контролю?

Гризельда Холст енергійно закивала головою і сказала:

— Довіртеся Господу.

— Це — довбана капітуляція, — хитнув головою Грім. — Вибачте, я з цим не погоджуюсь. У мене є свої зобов’язання.

Кістляві пальці Метерса обвили плече Гріма, ніби отруйна змія.

— Роберте, рішення ради обов’язкове для виконання. Якщо відмовишся його виконувати, я звільню тебе з цієї посади.

Грім проклинав Колтона Метерса і ту повитуху, що допомогла йому народитися. Щоправда, він і сам був невисокої думки про хлопців з Пойнту. Він сумлінно рік за роком посилав їм свої доповіді, але зазвичай вважав їх лише неробами-бюрократами, з якими треба підтримувати дружні відносини, щоб не припинялося фінансування. Але зараз усе змінилося. Грім хотів послати їм пробу води зі струмка з проханням якомога швидше зробити її аналіз. Він хотів, щоб вони… гаразд, він просто хотів, щоб вони знали. Можливо, це збільшить лише видимість безпеки, але йому це все одно здавалося правильним вчинком. Від отієї чортової струмкової води у Гріма стався напад найпохмурішої нудьги, і йому хотілося мати бодай клаптик раціонального пояснення, за який можна було б вчепитися.

Але ж Метерс боявся, і його страх переміг тверезий розум. Страх зробив голову ради непередбачуваним, загнав його у глухий кут. І подібно до Стіва Гранта, Грім розумів потенційно небезпечні наслідки цього, що крилися у примітивному людському бажанні кудись той страх спрямувати, перетворити його на обурення… і знайти цапа-відбувайла. Таке бажання межувало з фанатизмом, і воно накрило все місто. Хто збиткувався над відьмою? Що таке могло статись, що їй захотілося нас покарати? Усі озиралися довкола себе і свого будинку, намагалися пригадати якісь недавні незвичні події, й робили з того висновки. Спалення Очеретяної Жінки. Приїзд Чужинців на свято. Ота сусідка, що пофарбувала паркан у своєму садку в жахливий теракотовий колір. А також лікар Грант, бо ж, насамперед, то був його собака.

Сам Колтон Метерс вважав причиною кров, що пристала до рук удови м’ясника на початку шостої минулої середи. Грім міг лише здогадуватися про те, що насправді сталося, але що б то не було, воно не було стовідсотково етичним і законним. Пані Холст знайшли поряд із Ротом у стані глибокого шоку — і ось погляньте: Катаріна незадоволена. З точки зору Метерса, зв’язок був елементарно простим.

«Занадто багато честі для тебе, паскудна потворо, — подумав Грім, — мати свою приватну «гарячу лінію» зв’язку з Богом та ще й при цьому впливати на відьму».

Хай там як, а Метерс наказав поховати Рота у лісі, загорнувши його тіло у пакет для сміття компанії «Хефті» та заклеївши його скотчем, і Пойнт про його смерть не проінформували. А тепер треба було сидіти і чекати, чи не вдарить грім. Колтон Метерс хотів, щоб служби безпеки не втручалися у справи міста. Рада провела голосування: п’ять «за», двоє «проти», і Грім відчув, що його загнали на слизьке.

Відтоді, як у суботу вперше з’явилася кров, увесь склад Відьмоконтролю в кількості семи осіб постійно працював, намагаючись контролювати ситуацію. Повідомляли про подібне явище у струмку Спай Рок Веллі Крік, який закінчувався в західній частині міста, через дорогу від будинку муніципалітету, там, де стояв історичний водяний млин. Коли у неділю вранці зійшло сонце, воно освітило сумне видовище: уперше з часу реставрації млина у 1984 році його колесо припинило рух. Щоб заборонити доступ до стежок заповідника, спорудили паркани біля струмків і на горі Нещастя. Струмки продовжували кровоточити — не так сильно, щоб закривавити всю воду, і, ймовірно, туристам можна було б розповісти, що у струмках з’явилися іржаві осади, але Грім не бажав жодних несподіванок. Ніхто не знав, чи становить це забруднення загрозу для людей, ніхто не знав, як далі розвиватиметься ситуація. Тварини були до смерті перелякані, і Грім охоче довіряв їхнім інстинктам.

А ще гірше, що в неділю був чудовий день, отже, доводилося спроваджувати чималу кількість туристів. Біля загорож Грім поставив цілу армію волонтерів у однострої співробітників поліції штату, які розповідали туристам, що Військова академія влаштувала широкомасштабні навчання зі стрільбами. І стрілянина таки насправді була, щоправда, її джерелом була фонотека звукових ефектів Відьмоконтролю.

Протягом перших двадцяти чотирьох годин він послав трьох співробітників із завданням ходити за Катаріною по п’ятах. Спочатку вона з’явилася у комірці для мітел на Сазерленд-драйв (її там помітили випадково, після того як домашня такса почала у несамовитій люті кидатися на двері комірки). Потім трохи пройшлася вперед і назад крутими, обгородженими схилами поля в Акерманс Корнер, а на вечір неділі залишилася в лісі. То була одна з її старих випадкових поведінкових схем, без жодних змін. Надворі похолоднішало, відьмин ескорт знудився до нестями, і Грім відіслав людей додому.

Як виявилося, це стало його найбільшою помилкою — після того, як в неділю в нього закінчилася кава еспресо і він перейшов на «ред булл». Роберт Грім почувався так, ніби в нього від кофеїну почалися конвульсії і він ось-ось перегризе собі одну з артерій.

Він покликав Марті, й той повів Гріма і Воррена мокрим від дощу лісом. Хлопець прибіг до них вкрай схвильований, у промоклих снікерсах, а на його обличчі читалася уся минула ніч.

— Трішечки далі, — задихаючись, вимовив він. — Роберте, це довбаний…

«Матінко ж моя рідна!» — подумав Грім побачивши Катаріну. Здавалося, ще трохи — і його щелепа з тріском відпаде на мокру лісову землю.

Відьма стояла поміж папоротями, промокла до ниточки, її дрібна на зріст постать потемніла від дощу. На якусь частку секунди здалося, ніби вона стоїть на ринку домашньої птиці з павичем під пахвою. «Невже я справді це бачу?» — засумнівався Грім, але потім помітив, що хтось обв’язав довкола її талії синій, зашитий нитками пакет, з якого гордовито стирчало величезне віяло павичевого пір’я. На трійку людей дивилися незліченні синьо-зелені «павичеві очі» з темними зіницями, ніби то сама Катаріна відкрила очі і згори пильно вдивлялася у них.

Ця думка вдарила Гріма, ніби хтось йому заліпив ляпас. Якби Грім бачив відьму серед «назар бончуків», синіх амулетів проти злого ока у формі сльози, у вітальні Шеєрів кілька днів тому, його б вразила їх моторошна схожість із тим, що він бачив зараз. І хоча його там на той час не було, ніколи в житті Роберт Грім не мав такого потужного передчуття того, що ця енергія… зловісна енергія… лише зростатиме.

— Птах іще живий, — зауважив Марті.

— Ти мене дуриш? — запитав Воррен.

— Без жартів. Я чув, як він там туркотів. Чи джеркотів. Чи що він іще там робить, цей павич.

— Кінчай верзти бозна-що, — проджеркотів Грім.

— Але це ще не все, — вів далі Марті. — У кущах валяється орган якоїсь тварини, гадаю, то серце, але я не анатом. А ондечки там у нас — лялька з гілочок, — і він показав на щось схоже на плетений хрест із вербових прутиків, що звисав із гілки, — її повністю… того… передерли з «Відьми з Блер». Я цього ніяк не второпаю, бо ж у фільмі то була лиха річ від самої відьми, і чому комусь забаглося подарувати їй щось таке? А ще… ммм… купони зі знижкою з супермаркету.

Грім і Воррен мовчки витріщились на нього.

— Там на звороті щось написано. Дощ розмив букви, але мені здається, то якісь вірші з Біблії.

Павич у пакеті з супермаркету жалібно зойкнув.

— Покидьки, — прошипів Грім, — Марті, подзвони Клер. Скажи їй, щоб вона надіслала термінове повідомлення про те, що ситуація під контролем, і що контакт із відьмою досі заборонено. У повідомленні хай згадає Постанову про надзвичайний стан і те, що чекає на її порушників. Скажи Клер, нехай продивиться усі відповідні записи камер. Я хочу знайти засранців, які це зробили, і розвісити на стіні їхні скальпи.

Він витяг із кишені канцелярський ніж і зробив крок уперед.

— Що ти робиш? — запитав Воррен.

— Відріжу його, а що іще? Ці жартівники і гадки не мають, куди вони вплутуються. Вона вже й так знервована, а якщо народ почне прив’язувати до неї різний мотлох, то одному Господу відомо, що вона зробить після того. Якщо хтось, скажімо, впаде мертвим від серцевого нападу, як ті старі у шістдесят сьомому? Про що вони там собі, в біса, думають?

— Тільки обережно, гаразд?

Грім помітив, як злегка ворушаться відьмині мертві, запалі губи з темними краплями дощу, натягуючи вологі шви у лівому кутику рота. Він зосередився на голосі Марті Келлера, який говорив із Клер, що була на лінії, а також на звуках дощу в лісі. Катаріна щось шепотіла, але Грім її не слухав і, щоб не зосереджуватися на відьминих словах, енергійно прокручував у себе в мозку пісеньку «Katrina and the Waves».

Він прочистив горло і ступив крок уперед. Павич у синьому пакеті стиха шурхотів. Його оперення здригнулося. Руки Катаріни безвольно звисали уздовж боків. Грім простягнув руку з канцелярським ножем…

…і відьма вхопилася за павичеве пір’я.

Грім відстрибнув назад, похитнувся, і його підхопив Воррен Кастільо. Грім придушено скрикнув. То був лише один рух, непереборний, усвідомлений — пір’я, що стирчало на хвості бідолашного птаха, можна було вхопити, якщо швидко зігнути руки в лікті — й ось її кістляві, неживі пальці зімкнулися довкруж нього, ніби вовча пастка. Трійця дивилася на те, як згасало життя птаха. Яскравий синьо-зелений колір спав з «павичевих очей» і згас, перетворившись на жалобний сірий. Тонкі пір’їни між ними зігнулися досередини, розсипалися у порох і розлетілися в повітрі.

Замість того, щоб воскреснути, ніби фенікс, птах підсмажився, як курка. З пакета піднялися тонкі пасма диму, а з ними — жахливий, бридкий запах, запах не горіння, а обвуглювання, ніби у тебе в горлянці розсипався сухий шматок вугілля і засипав тобі трахею гарячим попелом.

Грім подумав, що такий сморід міг з’явитися, коли відкривали стародавні могили у Помпеях.

— Я… я тобі передзвоню, — пробелькотів Марті й перервав свою розмову з Клер. — Боже, ви це бачили? Ні, я хочу сказати, ви бачили це?

Ніхто йому не відповів. Катаріна нерухомо стояла перед ними. У тому, як вона тримала цього без сумніву мертвого птаха, було щось таке, що змусило їх подумати, ніби вона глузує з них, ніби однією цією простою дією вона нагадала їм, хто був справжнім господарем тут, у Блек-Спрінзі. Грім намагався дослухатися до голосу розуму, але відчув лише, як знайомий йому світ почав знавісніло гойдатися, потім випрямився і різко впав догори дриґом. Його охопила задушлива паніка, і вперше за своє життя йому від усього серця захотілося ніколи не народжуватися на світ у Блек-Спрінзі, щоб Катаріна стала прокляттям для когось іншого.

А Катаріна усе трималася за свого павича.

Вона поміняла поведінковий шаблон. Раніше вона зникала і з’являлася деінде раз на сім годин чи близько того. Та від цієї миті вона почала блукати містом з поліетиленовим пакетом, прив’язаним до її талії, і жмутом мертвого павичевого пір’я в руці.

— Гадаю, вона задоволена цим жертвоприношенням, — зробив згодом висновок Воррен Кастільо, але ніхто не знав, правда то була чи ні.

Ввечері у понеділок, коли усі телемережі Америки висвітлювали переддень президентських виборів, вода у Струмку Філософа перетворилася на темно-червону, ніби там десь у воді плавала велетенська біла акула, що перекусила навпіл пару туристів.

А Катаріна попрямувала до муніципалітету — разом із павичем.

Розділ 16

О пів на першу ночі понеділка Тайлер лежав у ліжку — в найглибшому заціпенінні від часу смерті Флетчера. На ньому не було нічого, окрім трусів, тіло було вкрите гусячою шкірою, а соски перетворилися на темні, затверділі горбики. Зазвичай м’які лінії його ребер і добре розвинутих м’язів тепер здавалися блідими і запалими у тьмяному світлі від заставки його макбука. Він вдивлявся у стелю, дослухався до шереху в трубах опалення і рахував секунди. Віконні майстри прийдуть лише завтра, щоб відремонтувати заднє вікно, отже, будинок продувався наскрізь, і батареї опалення останніми днями працювали більше часу, ніж зазвичай.

Тайлер був виснаженим понад міру, але сон тікав від нього. Він крутився, дрижав від неспокою і натягав ковдру до талії. Він не уявляв, яким чином зміг протриматись майже без сну останні сорок вісім годин, але, так чи інакше, йому це вдалося. Але від того він почувався пригніченим, знервованим і розбитим. Ще однієї такої ночі він собі не бажав.

Незадовго до опівночі Лорі прислала йому смс:

Тайлере, як ти? Сумую за тобою, зв'яжись зі мною,

гаразд? Кохаю тебе. Лорі.

Тайлер закрив смс і вимкнув телефон. В нього не було сил їй відповісти. Лорі жила ніби в іншому вимірі, там, де не існувало тих образів, що увесь час спалахували в його мозку з нудотною повторюваністю: Катарінин сосок, Флетчер, коні. Він продивився відеосайт у пошуках легкої втіхи, але в цьому стані нічого не могло його звеселити.

Нарешті він написав текст у програмі, що керувала вмістом його блога, але, звісно, онлайн його не виставив:

Тотальне виснаження. Гадаю, мій мозок у відключці. Не можу ясно мислити. Мозок почувається розтрощеним, ніби Паладій замість вітальні розбив мені голову. Я 6 із задоволенням косяк забив абощо. Треба тримати себе в руках, інакше станеться вибух. На першому поверсі роздобув пляшку текіли і справив бенкет у себе в кімнаті, таку собі фієсту для одного в стилі «ТайлерФлоу95», суки ви всі. Гадаю, я від того проблююсь. А як не проблююсь, то не питиму більше ані краплини алкоголю.

Жодної гадки не маю, що робити далі. Як то усе так вийшло. Гібрис, Ікарова пиха, уся та маячня? Авжеж, то моя провина. «Розплющ свої очі» — то мій проект. Належна підготовка, так. Чітке формулювання концепції, так. Терпимість, так, передбачення, так.

Але не може бути терпимості по відношенню до Джейдонового божевілля, і ніякого передбачення. Як він отого ножа всадив їй у цицьку. ГЕТЬ ДОВБАНУТИЙ. Не хочу про це й думати, але ж не можу того викинути з голови. Як він розрізав їй сосок, ніби шматок гнилого фрукта, чи то пак піньяту. І чому я взагалі дозволив цьому психопатові приєднатися?

Він НЕБЕЗПЕЧНИЙ. Довбана велика крапка. Не навертайся йому на очі. Не вводь себе у спокусу, як то було вчора. Ніби ти справжній чоловік, захищаєш свої права. Тільки йому все те до сраки. Можна подумати, він сам зрозумів, чому заслужив удар кулаком у щелепу. Збоченець, хіба ні? Ти ж бачив, як він на тебе дивився. Начебто сам напросився і знав, що так буде, ніби його залишили в школі після уроків за якусь провину.

Ходив сьогодні до струмка. Тато каже, що нам не можна підходити близько, тому що ми не знаємо, безпечно воно чи ні, подивись, мовляв, що сталося з кіньми. Але коні по-іншому відчувають багато речей, і, на мою думку, це не матиме такого самого впливу на нас. Мені особисто здається, що це небезпечно, але геть по-іншому. Воно тобі виїдає мозок. Оці сліди крові у воді. Ніби серпантин на вечірці. Вони тебе гіпнотизують.

Як би там не було, я їх трішки відзняв, але редагувати це не хочеться. Та й навіщо? Сайт помер і більше не оживе. Він у могилі на задньому дворі, як і Флетчер.

Так, Флетчер. Тату, вибач. Мамо, вибач. Метте, вибач. Якби не я, Флетчер був би ще живий. Тато знає, що я знаю щось. Це видно з того, як він на мене дивиться. Одного разу він мене спитав, але я нічого не сказав. Чи він чекає, поки зізнаюся сам? Але ж я не можу, не знаю як. А Катаріна просто відреагувала, бо Флетчер напав першим. Чи можемо ми звинувачувати Катаріну в тому, що вона хоче поквитатися з нами? Ми вбили її дитину, ми її повісили, ми зашили її довбані очі. Хто 6 на її місці не розізлився? Трясця, чому це я кажу «ми»? Параноя. Може, в мене їде дах. Усе розлітається на порох. Повертаємось до реальності: ЇЇ ОЧІ НІЗАЩО НЕ МОЖНА ВІДКРИВАТИ. 300 років вона стримувала свою силу, тож вибухне, ніби наднова.

Я дурію від страху. За все життя ніколи так не боявся. Чому я наш проект назвав «Розплющ свої очі»? Дивно, наскільки сповненим сенсу все було на початку і як потім усе пішло до біса.

Цей заклик увесь час стосувався Блек-Спрінга.

І чому зараз він звучить, ніби заклик до відьми?

На сходах скрипнула мостина.

Тайлер вслухався, завмерши, ніби ящірка на камені, його водночас обдало холодом і жаром. Звук повторився в іншому місці, цього разу в безсумнівному супроводі стогнання сходинок — хтось ступав, легко, ніби не хотів наробити шуму. Тайлер упізнав Метта, як це буває, коли впізнаєш за звуками людей, з якими живеш. Він подумав: що то Метт робив унизу, адже ванна кімната була і тут, на другому поверсі. Мабуть, ходив щось з’їсти. Раптом Тайлер сам відчув голод, в нього не було сил і крихту проковтнути упродовж дня. Може, якщо трохи поїсти, можна буде позбутися печії від текіли… якщо йому вдасться затамувати блювотний рефлекс.

Якийсь час він ще прислухався. Тиша. Тайлер притиснув долонями очі, допоки в голові не замерехтіли зірки, а потім сів прямо і широко розплющив очі. На сходах було чути квапливі кроки. Глухий звук, удар, тиха лайка — то спіткнувся Метт. Поспішні кроки до спальні батьків. Тайлер вдивлявся у морок і прислухався до збуджених, сонних голосів. Він не міг розібрати, про що вони говорили.

«Продукти закінчилися, — полізли йому в голову нісенітниці, — відьма усе з’їла. Завтра тебе з Меттом візьмуть до лісу і лишать там на поталу диким звірям».

А коли він почув слово «Флетчер», то відкинув ковдру і босоніж попрямував коридором до спальні батьків. Звідти долинало світло, і Метт, обернувшись, кинув погляд на Тайлера.

— Лягай спати, вже пів на другу… — почув він стогін матері з-під подушки. Стів щось пробурчав, а Метт нервово переступив з ноги на ногу.

— Що відбувається? — прошепотів Тайлер.

Метт повернувся до старшого брата:

— Мені наснилося, що я чую, ніби Флетчер шкребеться за задніми дверима. Наче ми його випадково залишили там на холоді, розумієш? І я пішов подивитися, і тільки коли спустився вниз, тоді згадав, що він помер. Але він продовжував шкрябати — за задніми дверима. У світлі ліхтаря я побачив його тінь.

Тайлер зітхнув. Він побачив кола під очима Метта. У своїй футболці завеликого розміру він був схожий на малу дитину — ніби та мала дитина, що досі сиділа в ньому, у віці тринадцяти років мала повне право з’являтися час від часу, як-от тоді, коли він бачив кошмари.

— Чуваче, то тобі наснилося, — сказав він. — Лягай у ліжко, братику.

— Але ліхтар назовні увімкнувся, Тайлере, і це означає…

І тоді вони почули його: приглушений, далекий гавкіт, що ніби долинав з лісу позаду будинку. На мить Тайлер подумав, що то чути в його власній голові, що той химерний звук виринув із глибин його виснаженого розуму, як психологічна реакція на події останніх кількох днів. Тому що — так, безперечно, це лише звучало ніби гавкіт Флетчера. Але він почув той гавкіт знову, цього разу ясніше і ближче, ніби собака стояв поряд із загоном для коней на задньому дворі, й цього разу в нього вже не було сумнівів: то гавкав Флетчер.

Мабуть, збоку було б навіть комічно споглядати за тим, як вони всі кинулися вниз. Тайлер рвонув сходами, за ним по п’ятах — Метт, а за ними — Стів і Джоселін, що теж схопилась із ліжка. На першому поверсі Тайлер пройшов крізь трикутник крижаного місячного світла, що падало на плитку крізь задні двері. Він помітив, що ліхтар надворі був вимкнений. Ліхтар мав сенсорний датчик часу і руху, і якщо хтось і пробіг там раніше, то зараз його вже не було. На першому поверсі було незвично темно, тому що деревностружкова плита, яка закривала вікно в їдальні, блокувала будь-яке світло ззовні. Вони ще не купили новий обідній стіл, і темна порожнеча приміщення з позабиваним дошками вікном здавалася похмурою, ніби то була стара кочегарка на якомусь заводі.

Тайлер зняв засув із задніх дверей і повернув ключ. Коли він відчинив двері, холодне повітря остудило його голу шкіру. Метт, звиваючись, пробрався повз нього і визирнув назовні.

— Хлопці, ви можете застудитися, — сказала Джоселін, але Метт підняв угору вказівного пальця і спинив її:

— Ш-ш-ш!

Він насторожено нахилив голову і вслухався.

Була тиша.

А потім знову пролунав гавкіт, одноманітний і водночас — реальний, оскільки стіни вже не глушили звук. Він долинав зліва, звідкілясь із величезної темної плями гори Нещастя. Тайлерові перехопило дух, а Метт повернувся до нього із диким поглядом.

— То Флетчер!

— Не сміши людей, Метте, — сказав Стів буденним голосом. Він приєднався до синів і став у дверях. Гавкіт перемістився і тепер долинав справа. Невесело він звучав, не так, як зазвичай гавкав Флетчер, граючись із гілками. І не сердитим він був… зацькованим — оце було точне визначення, а ще якимось сумним. І все ж отой звук… Чи можна було розпізнати собаку за його гавканням так само, як розпізнають людей за голосами, ще й у мороці, та ще й коли всі знервовані й налякані? Бо ж, звісно, то не міг бути Флетчер. Вони поховали собаку в суботу по обіді, і тепер він лежав у дальньому закутку двора, загорнений у вовняну ковдру, у неглибокій ямі за стайнею. Земля була вологою, і на цей час ковдра мала вже запліснявіти, його ясна почали розкладатися, а білі плями на його хутрі вже не були білими.

Гавкіт вдалині перетворився на високе, примарне виття, яке пробрало Тайлера до кісток.

— Лишень послухай — то насправді Флетчер, — прошептав Метт, втрачаючи контроль над собою.

— Метте, Флетчер мертвий, — сказав Тайлер. — І в будь-якому разі він звучав по-іншому. Хіба ти коли-небудь чув, щоб Флетчер раніше так завивав?

— Ні, але ж він раніше і мертвим не був.

Сперечатися з подібною відсутністю логіки було неможливо, і в кутиках рота Тайлер відчув ніби смак іржавого заліза. Метт висунувся назовні й почав нервово кликати мертвого собаку на ім’я, намагаючись не кричати. Тайлер не міг би пояснити, чому саме це наповнило його жахом, але так сталося, і він був змушений, здригнувшись, відвернутися. Навіть Стів, здавалося, це відчув, бо вхопив Метта за талію і втягнув його до будинку.

— Припини це, — прошипів він. — Що, в біса, подумають сусіди, коли почують тебе? Десь там бігає собака, що втік від господарів, але то не Флетчер. Флетчер мертвий.

— А що, як то він? — протестував Метт. — Якщо вона може зачаклувати струмок, то вона також може… не знаю. Саме вона вбила його!

Стів утратив самовладання. Джоселін обхопила себе руками, бо на ній була лише нічна сорочка, і сказала:

— Не думаю, чесно кажучи, що той звук був схожий на Флетчерів гавкіт…

— Залишайтеся вдома, — скомандував Стів, всовуючи ноги до гумових черевиків, що лежали під батареєю, поряд із Флетчеровим кошиком. Кошик іще стояв там, оскільки ні в кого не вистачало духу віднести його в сарай. Він був частинкою людського горя, але наразі мав зловісний вигляд, ніби вони чекали на щось, чого самі не вповні розуміли… і, можливо, навіть зовсім не контролювали.

Стів вийшов надвір, і Тайлер прослизнув слідом за ним. Джоселін покликала його, але Тайлер причинив двері й побіг за батьком. Вогкий холод вперіщив його ніби довбнею. Надворі було близько нуля, дворова плитка, якою він ішов босоніж, була вкрита мокрим листям, холод від нього пробирав його до кісточок, а звідти проникав до кожного сантиметра його тіла. Тайлер почав нестримно дрижати. Він вхопився руками за талію і потер себе, намагаючись зігрітися. Не допомогло. Стів повернувся, почувши той звук, зібрався щось сказати, але передумав.

Тайлерові здалося, що він побачив проблиск полегшення у татових очах.

Гавкіт припинився. Там, у пітьмі, було чути лише шелест вітру і дзюрчання струмка… того струмка, в якому кров уже не червона, а чорна. Був повний місяць, і їхнє дихання розносилося довкола блискучими білими пасмами.

А потім гавкіт почався знову, цього разу далі, в глибині лісу, й Тайлер раптом зрозумів з ірраціональною впевненістю, що то був саме Флетчер. Це було неможливо, і водночас було правдою. У таку холодну ніч, ніби в казці, подібні речі легко стають реальними.

— Розумію, чому Метт подумав, що то Флетчер, — раптом сказав Стів дивно безбарвним голосом. — Він дійсно схожий на нього. Але гавкіт усіх собак середнього розміру звучить однаково. У місті десятки собак, і то може бути хто завгодно з них.

У пітьмі Тайлер не міг визначити, чи така буденність батькових слів була щирою, чи він лише намагався переконати самого себе.

Знову запала тиша.

Кілька хвилин вони вслухалися, але гавкоту більше не було. Стів повернувся назад і, здавалося, прийняв рішення:

— Якщо цей собака блукає довкола без господаря, маємо спіймати його до того, як станеться щось гірше, — сказав він. — Я пошлю смс Роберту Гріму. Ти повертаєшся зі мною додому?

Тайлер знову згадав про виття, яке вони чули раніше. Він захилив голову і подивився на холодні зірки, відганяючи нав’язливі думки, що пурхали в його голові. А потім він обвів поглядом задній двір, зупиняючись на обрисах кінського загону, на горбику Флетчерової могили, на порожній і темній стайні. На стайні щось ворушилося. До краєчку даху припала біла, наче сніг, худорлява кішка, — вона за кимось полювала.

Стів торкнувся його руки і сказав:

— Ходімо вже, ти замерзаєш.

Коли Тайлер знову подивився у бік стайні, кішка щезла.

— Що там? — запитав Стів.

— Мені здалося, я побачив білу кішку. На даху стайні.

— То, мабуть, був відблиск місячного сяйва.

Тайлер ще секунду постояв, а потім повернувся назад.

Галька на доріжці іскрилася у світлі повного місяця, ніби вказувала їм шлях додому.

У місті ніхто не повідомляв про зникнення собаки, і ніхто більше не чув гавкоту. Коли Тайлер повернувся додому зі школи, Стів сказав, що цього ранку струмок припинив кровоточити і опівдні вода знову стала кришталево прозорою, як і раніше. Відьмоконтроль ретельно прочесав ліс, але не зміг знайти чогось незвичного. Отже, батьки випромінювали оптимізм. Собака міг втекти з Маунтінвіля чи з Сентрал-Веллі, з іншого боку заповідника, гадав Стів, і вже, поза сумнівом, господар його знайшов. Коли віконні майстри зробили свою роботу, він разом із Джоселін поїхав до меблевого складу-магазину з салоном у Ньюбурзі і обрав новий обідній стіл. Чекаючи на доставку, вони витягли з горища старий сосновий стіл. Від усієї цієї атмосфери «початку нового етапу» Тайлерові стало якось паршиво. Тепер жителі міста зітхнуть із полегшенням, бо усе повертається до звичного життя, яке їх в цілому і задовольняло.

А Тайлер полегшення не відчував. Він не знав, що робити далі, над ним висіла хмара відчаю, яка постійно зростала. Усе довкола здавалося недоладним і спотвореним.

Тієї ночі він довго не міг заснути. Сидів на підвіконні у спальні, накинувши ковдру на плечі, місячне сяйво падало йому на обличчя, а в душі він чув голос молодшого брата, який говорив: «Ні, але ж він раніше ніколи не був мертвим». Ці слова згадалися йому в школі на уроці географії, коли прийшло смс-повідомлення від Лоуренса:

Ти чув того собаку минулої ночі?? Не знаю, чи треба тобі казати, але я наклав у штани від страху, гадав, то Флетчер!

— Тайлере, ти ні про що не хочеш мені розповісти? — раптом запитав Стів того вечора, коли Тайлер вже збирався підніматися до себе. Був початок дванадцятої, і по телебаченню повідомили про перемогу Обами у штаті Огайо, а це означало, що він ще на чотири роки залишиться на посаді.

— Ні. А чому ти це запитав? — він подивився на батька відкритим, чесним поглядом, але подумки вилаяв себе. Невже це так видно?

— Не знаю. Останнім часом ти якийсь тихий.

Тайлер знизав плечима:

— Просто багато чого звалилося, хіба ні?

— Сподіваюся, що так, — Стів подивився на нього, шукаючи те, що насправді ховалося за синовим поглядом. Тайлер почувався, як риба, витягнута з води.

— З тобою не станеться нічого поганого?

— Нічого.

Стів усміхнувся і сказав:

— Гаразд, коли будеш готовий, дай мені знати.

Тайлер видушив із себе щось на зразок усмішки й побіг нагору. В цю мить він ненавидів тата за те, що той настільки легко бачить його наскрізь; то був ворожий напад пекучого болю, чия сила його здивувала і навіть трохи образила. Він був змушений визнати: ситуація змінилася, і не все в ній — на краще. А коли він взявся по-справжньому за цю справу, змін на краще взагалі майже не стало.

Коли годинник на першому поверсі пробив першу годину, він устрибнув у джинси, вдягнув два светри і закинув до спортивної сумки «Адідас» свої речі: ліхтар «Меґлайт», відеокамеру, айфон та напівпорожній, напівзгорнутий пакет сухого корму для собак, який він приніс із комірки нагору раніше цього вечора. Той корм вони ще не встигли викинути, попри те, що Флетчер вже ніколи його не з’їсть. Хвилину він прислухався, стоячи в коридорі, але вирішив, що не варто ризикувати, спускаючись рипливими сходами. Переконавшись, що всі сплять, він якомога тихіше прочинив вікно у спальні, взявся руками за зовнішнє підвіконня і спустив себе на руках уздовж хиткої підпірки для рослин, доки не намацав ногами у снікерсах трохи зліва скріплений вапняним розчином верхній кут кухонного вікна. Обережно штурхнув вікно, прикриваючи його. Петлі разом із фіксатором вікна оглушливо завищали, і Тайлер подумав, що увесь його план зараз полетить під три чорти. Батьки прокинуться, побачать, як він висить на підпірці для плюща, і накажуть йому повертатися до ліжка.

Але нічого того не сталося, і Тайлер стрибнув униз, впав на коліна, перекотився і звівся на ноги.

Він безшумно прокрався до заднього двору Вандермеєрів і подзвонив Лоуренсу на його телефон. Минуло десять хвилин, аж поки врешті-решт у вікні з’явилося його сонне обличчя. Тайлер безперервно йому дзвонив, а далі почав сердито кидати камінці у вікно. «Вибач, я спав», — прошипів Лоуренс. Ще п’ять хвилин пробігло, і нарешті він виліз на дах заскленої веранди і сповз у дворик.

— Хіба ж я тобі не казав завести будильник?

— Я геть проспав сигнал.

Він засунув руки до кишень і потер стегна, щоб зігрітися.

— Боже, як тут холодно. Отже, що сталося?

— Ми йдемо до лісу.

Лоуренс завагався, ніби переглядаючи обіцянки, надані раніше, так ніби тут, під сяйвом зірок, що виблискували поміж неспокійними хмарами, Тайлерова ідея раптом втратила усю свою логіку й увесь сенс.

— Друже, я не впевнений. Сьогодні ввечері я ні чорта не чув.

— Я хочу переконатися.

Ніхто з них не промовив ані слова, коли вони удвох попрямували стежкою Гайленд-Трейл по той бік струмка. Стежка дерлася круто вгору на гребінь. Час від часу вони помічали жевріння світлодіодів камер безпеки високо на деревах, але месенджер говорив, що відьми в лісі не було, вона була у місті. Існував ризик, що Тайлера помітить Відьмоконтроль, але він навіть радів цьому, адже стежка трохи його заспокоювала, як, мабуть, у старі часи світло маяків заспокоювало мореплавців штормовими ночами. Темрява була всеохопною. В ній кожен звук — хрускіт гілочок, шелест вітру, нервовий крик нічного птаха — вражаюче посилювався, ніби то сама ніч виступала в ролі природного підсилювача звуків, а ліс жив таємничим життям. Чомусь тут у свої сімнадцять років Тайлер був звичайною дитиною, з якої, як сам гадав, мав уже давно вирости, і він збагнув, наскільки вони беззахисні, наскільки вразливі їхні вчинки, вчинки двох дітей, які самі-самісінькі блукають величезним темним лісом.

Трохи згодом він узяв жменю собачого корму з пакета і почав розкидати його шматочок за шматочком уздовж стежки.

— Якого біса, друже? — Лоуренс зніяковіло спостерігав за ним. — Мені це дуже нагадує початок казочки. Хіба лише з поганим кінцем, де тебе жере великий, злий вовк.

Тайлер у відповідь блимнув усмішкою:

— Гадаю, ти щось плутаєш.

Вони розмовляли, ніби малі хлопчаки біля ватри, — нишком, приглушеними голосами. Тайлер кинув черговий шматочок собачого корму і почав стиха насвистувати.

— Вважаєш, це справді допоможе? — запитав Лоуренс. Тайлер знизав плечима, і трохи згодом Лоуренс приєднався до нього. Їхній свист в унісон нагадував пронизливі, верескливі пташині крики, його мертва гармонія була якоюсь хворобливою. Від цього свисту волосся на Тайлеровій потилиці стало сторч. Вони обидва одночасно зупинилися і стали пліч-о-пліч. Овал світла від ліхтарика стрибав з одного стовбура дерева на інший.

— Знаєш, я почуваюся справжнім недоумком, — сказав Лоуренс, по-дурному хихикаючи. — Учора вночі то був не Флетчер. Я сказав, що звук був, ніби то він, але ж Флетчер мертвий. Хіба ми не бачили, як Джейдон нацькував його на відьму? А вона йому помстилася. Тайлере, якого дідька ми тут робимо?

— Як ти вважаєш, Джейдон боїться? — запитав Тайлер. — Ну, того, що вона й за нього візьметься?

— Ні, не думаю. Спочатку він налякався, і тому не вдарив тебе у відповідь, коли ти поцілив кулаком йому в обличчя. Але мені здається, вона за ним не полює. Флетчер вкусив її своїми зубами. А ніж Джейдона був на патику. Вони тілесно не торкалися одне одного.

— Гадаю, якщо він це знає, то стає набагато небезпечнішим, — зауважив Тайлер.

— Чому?

Тайлер знизав плечима. Він нутром це відчував, мав передсмак біди, й сам не міг пояснити, яким чином знав, що то правда. Він щоразу згадував погляд Джейдонових очей перед тим, як той несамовито штрикнув ножем «екзакто» Катарінин сосок, і дійшов висновку, що то було значно гірше, ніж безрозсудна бравада, антисоціальна поведінка чи навіть психоз.

То був триндець абсолютно вищого рівня.

Вони йшли хвилин п’ятнадцять, а потім Тайлер зупинився. Вони видерлися нагору досить крутим схилом, і десь зліва від них мали бути широкі скелясті виступи, що утворювали вершину пагорба, за ними лежало водосховище Алек Медоу і розташувався пункт спостереження. Вузький конус світла від ліхтарика яскраво освітлював непрохідне переплетіння стовбурів та упалих гілок на пагорбі, але він сягав не далі, ніж на вісім — дев’ять метрів, і поза тим нічого не було видно. Тайлер повернувся і спрямував промінь ліхтаря на шлях, яким вони піднялися, де розкидані шматочки собачої їжі зникали у моторошному тунелі з дерев. І якраз коли він заспокоював себе думкою про те, що, як і в кожній казці, щоб потрапити додому, потрібно лише не сходити зі стежки і повертатися назад власними слідами, щось ворухнулося внизу в пітьмі.

Тайлер різко припинив рух тьмяного жовтого кола і прислухався. На якусь мить йому здалося, що той звук більше не повториться. А потім знову: тріск підліска, шурхіт листя, невидимий рух якоїсь тварини. Лоуренс нахилив голову, напружено стуливши губи.

Права рука Тайлера рефлекторно полізла до спортивної сумки. Він дістав звідти відеокамеру, увімкнув її і натиснув кнопку запису. У пітьмі рідкокристалічний дисплей засвітився, ніби чорно-зелена пляма на твердій поверхні.

І знову вони почули цей звук — на стежці, трохи нижче від них. Звук наблизився. Тайлер відчув, як кров прилила йому до голови. Долоні стали липкими, і ліхтарик ледь не вислизнув із пальців, а проте рот був абсолютно сухим.

— Флетчере, — прошепотів він.

— О, Боже, стули пельку — простогнав Лоуренс.

— А хіба ти його не почув?

— Там унизу не Флетчер, то олень чи лисиця, чи довбаний єнот, та що завгодно може бути. Я хочу забратися геть із цього бісового місця.

Звук перемістився праворуч від стежки, здавалося, він віддалився схилом, але потім наблизився знову. Той звук був швидким, квапливим, і Тайлер знав, що то був не олень і не єнот; той, хто пересувався там, був гнаний мисливським інстинктом і хутким порухом лап прокладав собі дорогу крізь хрусткий підлісок. Нічне повітря, здавалося, дихало, набрякало і збиралося вибухнути. Тайлер відчув, як його ноги стали ніби гумовими. Поза будь-якими сумнівами, перед ними у мороці тупотів ногами собака.

— О, Боже, то він, — хрипким голосом проговорив Лоуренс.

— Флетчере!

Підкоряючись нестримному імпульсу, Тайлер кинувся уперед — геть зі стежки, у лісову хащу, але Лоуренс вхопив його за рукав і відтягнув назад.

— О, ні, не роби цього! Стій тут!

— Флетчере! — знову просичав Тайлер і тихо засвистів. До нього приєднався Лоуренс. На мить Тайлерові здалося, ніби він чує переривчасте дихання… а потім прийшла упевненість у тому, що то сталося не в його уяві, що то справді було там, у лісі. І знову це щось поворушилося. Не було сумнівів, що Флетчер був у межах чутності, якщо то був Флетчер, звичайно, але ж чому він поводився, ніби то не він? Він був не далі, ніж метрів за п’ятнадцять вище від них, хоча вночі звуки і долинають дивним чином. Але чому він не підходить? Він уявив собі Флетчера, який сопе у темряві, сліпого і глухого, з висолопленим язиком, нездатного знайти дорогу додому…

«Не будеш боятися страху нічного, ані стріли, що вдень пролітає, ані зарази, що в темряві ходить, ані моровиці, що нищить опівдні…»

То був голос Колтона Метерса, він пролунав у нього в голові, але жодною мірою не заспокоїв, тому що відразу ж за ним почувся інший голос, що вистрибнув ніби нізвідки, ніби сама Катаріна шепотіла у нього в мозку: «Гризи, гризи, як миша, завтра усі помруть».[8]

Раптом Тайлер відчув, як його мозком прокотилася хвиля, холодна, як жменя чорної криги. Ліхтарик почав неконтрольовано дрижати, і він вхопився за Лоуренса.

— Вони ж кажуть, що Катаріна воскресила з мертвих свого сина, так? І тому вони її повісили. Ти віриш у це? Ти віриш, що вона може воскрешати мертвих?

— Пішов ти! — але ті слова пролунали, ніби ридання.

— А якщо вона…

— Не знаю. Але я гадаю, то не Флетчер там, друже. Якщо то справді Флетчер, чому він не підходить до нас?

— Флетчере!

— Припини!

У повітрі зненацька почувся голосний шум, і білосніжна сова блискавкою пролетіла крізь промінь ліхтаря. Хлопці скрикнули і вхопилися один за одного. Птах зойкнув і, натужно хлопаючи крилами, щез у тому напрямку, де на пункті спостереження стояла напівзруйнована дерев’яна халупа, в якій вони дітьми провели багато літніх вечорів і де можна було влаштовувати найкращі у світі пікніки; однак, якщо податися туди зараз за совою, виявиться, що та халупа зроблена не з дерева, а з тіста, з ґонтом із імбирних пряників та віконницями з білого цукру. І раптом Тайлерові стало ясно, що йому не хочеться бачити те, що там крадькома рухається у мороці, навіть якщо то дійсно Флетчер, адже якщо Флетчер мертвий, то це жахіття вмить забере твій розум.

Наступної миті вони вже бігли, і Тайлер чув, як щось бігло за ними, сміховинно легко скорочуючи відстань. Ліхтар розрізав шлях перед ними, ніби у якомусь паноптикумі зі світла й темряви. Часом Лоуренс виривався уперед, а часом — Тайлер, і тоді один із них кричав іншому: «Почекай, я не встигаю», — але жоден з них не уповільнював біг. На якусь мить Тайлерові почулося брязкання металу, і він подумав про пряжку на Флетчеровому нашийнику.

Звісно ж, доріжка з собачих гранул досить швидко закінчилася трохи нижче на схилі пагорба. Так завжди буває з подібними доріжками, призначення яких — дати малим дітям можливість вибратися з лісу. Але, як не дивно, це вгамувало паніку Тайлера, і глибоко у своєму серці він відчув потужну спорідненість з містом, де жив. Адже він чітко знав: вони зараз у чорта на рогах, за ними женеться примара з казок про відьом, але в кінці шляху був Блек-Спрінг. Наприкінці шляху завжди був Блек-Спрінг — кінцева станція на зворотному шляху із крижаного зовнішнього світу, де ніхто не знав ані їхніх імен, ані того, як вони тут живуть.

Після того його спогади почали згасати; певно, свідомість відключилася, інстинктивно намагаючись зберегти себе неушкодженою. Вони все ж добігли до кінця стежки, оскільки пам’ять його пробудилася, коли він спіткнувся, ударившись об щось пальцями ноги, і полетів сторч головою в Струмок Філософа. Крижана вода закрутилася біля його обличчя, стиснула йому щоки і промочила одяг аж до шкіри. Він широко відкрив рота, щоб закричати, але рот наповнився піском з водою. Це повернуло його до реальності, й за півсекунди потому Тайлер вже стояв на колінах, задихаючись і ляскаючи себе долонями по обличчю, струшуючи воду. Вже пізніше він зрозуміє: в ту мить він балансував на межі божевілля — самої думки про те, що він сьорбнув води з осадом із цього струмка не могла б винести жодна психічно здорова людина. Він чітко відчув у себе в голові клацання, ніби хтось розчахнув величезний залізний шлюз… а потім Лоуренс витяг його, і Тайлер ляпнувся на берег.

Вони спіткнулися об огорожу, хитаючись, потьопали на задній двір і впали на газон перед стайнею, зовсім безсилі.

А оскільки то була єдина мислима реакція на божевілля, вони почали сміятися.

— У цій частині казочки ми мали знайти цілий горщик дорогоцінного каміння й золота, і з того часу всі заживуть щасливо, — сказав Тайлер і зареготав іще дужче.

— Ось твоя камера, — сказав Лоуренс, коли вони, нарешті, замовкли. Він протягнув Тайлерові «ГоуПро» — мабуть, вона випала з його руки, коли він спіткнувся й полетів у струмок, але її врятував водонепроникний корпус. Ліхтарик, на жаль, потонув.

Тайлер важко підвівся. Його одяг був обважнілим і холодним, з нього стікала вода, а мокре волосся пасмами липнуло до лоба. Зуби почали клацати, і ніщо не могло це зупинити.

— Що то була за ч-ч-чорт-т-тівня? — нерозбірливо промимрив він.

Лоуренс хитнув головою:

— Я нічого не бачив.

Вони подивилися один на одного, натягнуто засміявшись, але відразу й замовкли. Тайлер нерішуче стояв на газоні, ловлячи дрижаки. Він був уражений тим, що червоний вогник на «ГоуПро» й досі горить. Оця мала хріновина усе відзняла.

Усе ще здивований, він її вимкнув.

Проглянути відеозапис Тайлер наважується лише через два дні.

Він встромляє карту пам’яті відеокамери у свій макбук і дивиться на екран скляними, осовілими очима. З того часу відбулося багато змін. Його брудний одяг, що смердів водою зі струмка, тепер пахне пральним порошком і лежить, гарно складений, у його шафі. Катаріна теж змінилася. Вона вже кілька днів нікуди не щезає, лише розгулює вулицями з великим магазинним пакетом, в якому тримає мертвого павича (це не сховалося навіть від Тайлерових очей, попри його нинішній стан), і скидається на те, ніби вона до нього дуже прив’язалася. Наразі вона стоїть за його будинком, трохи подалі, на пагорбі в лісі, але Тайлер вже не ходить до лісу, щоб позирнути на неї. Досить з нього тієї відьми, і досить тих фільмів. Та й до того ж ліси усе ще закриті для туристів, повсюди стирчать паркани, а початок стежки патрулюють залучені Відьмоконтролем добровольці, вдягнені в однострій лісничих державного заповідника.

Кліп триває дванадцять хвилин і сорок чотири секунди, і, з огляду на його великий розмір, Тайлер скачує файл на зовнішній жорсткий диск.

А потім він дивиться ці кадри і бачить там щось моторошне.

Він натискає на паузу і продовжує дивитись на екран, занурившись у власні думки.

Раптом внизу чути шалений грюкіт у задні двері. Повільно, ніби виходячи з трансу, Тайлер відводить очі. Він пам’ятає, що сам удома. Рефлективним рухом відеоблогера вихоплює карту пам’яті з USB-накопичувача, встромляє її в камеру і кладе камеру до кишені. Потім стрімко збігає сходами назустріч останньому і найжахливішому репортажу в своїй журналістській кар’єрі.

Виявляється, то Лоуренс грюкає у двері. Щойно Тайлер їх відчинив, Лоуренс тягне його за руку.

— Ходімо зі мною, прямо зараз, — каже він. — Маємо їх зупинити.

— Що… — починає Тайлер, і тут-таки з’являється здогад: «То Джейдон». Він не розуміє, яким чином про те знає, але все ж таки знає. Хлопці біжать до заднього двору, потім дорогою до струмка, і це нагадує відео, що відтворюється у зворотному напрямку: вони зараз саме там, де Тайлер впав у струмок за кілька ночей до того. Вистачає трьох секунд, щоб оцінити ситуацію і зрозуміти, наскільки вона серйозна, наскільки вона тотально і беззаперечно паскудна. Він інстинктивно виймає камеру з кишені й починає зйомку.

Зображення хоч і дрижить, але не бреше. За сто метрів зліва, поблизу Діп-Голлоу-роуд, стоять паркани, які залишили там волонтери. Камера їде в інший бік, і ми бачимо, хто такі ці волонтери. То Джейдон, Джастін і Бурак, вони у важких чоботах і в однострої працівників заповідника. «Оці сучі діти запропонували Грімові свої послуги, і той на це повівся», — думає Тайлер. Поміж ними, хитаючись, іде Катаріна, неприродно зігнута, ніби їй зламали хребта, а вони женуть її вперед, як худобину, мітлами з відірваними лозинами. Судячи з того, як відьма пересувається, вона у паніці. Її зашитий рот кривиться у жахливій гримасі, а сама вона відчайдушно тримається за обвуглене пір’я павича, що стирчить з її — «оце вже просто нереально», — не вірить своїм очам Тайлер — пакета з «Маркет енд Делі». Вона постійно намагається відвернутися і відійти, але вони брутально штовхають її і повертають назад. Джейдон лупцює її своєю палицею від мітли, тіло відьми згинається навпіл, і вона мусить повернутися. Загадкою для Тайлера є те, чому вона так тримається за того дурнуватого павича, але ж так воно і є: вона терпляче зносить усі ці знущання замість того, щоб щезнути й залишити свого пакета.

А потім зображення стає розмитим. Видно рожеві плями від Тайлерових пальців — він тримає камеру так, що попередньої сцени не видно, натомість чути кроки хлопців, які біжать; видно, як трясеться на екрані лісова підстилка. Бачимо також уламки розтрощеної камери спостереження, яку збили з дерева: цього разу — ніякої витонченості.

— Боже, зупиніться, — волає Тайлер на одному диханні, — залиште її у спокої!

— Не твого сраного розуму діло. Стій і дивись або котися звідси під три чорти.

— Не погіршуйте ситуацію. Це все ще можна зупинити!

— Вона вбила твого собаку. Мав би нам подякувати. Усі тільки стоять осторонь і дивляться, ми ж бодай щось робимо. Вперед, курво!

Новий удар, відьма хитається, намагаючись втриматись на ногах.

Спотикання. Робочі однострої кольору хакі, раптом дуже близько. Тепер кружляє небо. Зашиті очі, стрімкі, відчайдушні кроки, брязкіт кайданів. Руки обхопили плечі. Руків’я мітли свистить у повітрі, ніби батіг — Джейдон серйозно ставиться до справи. Тайлер відступає, і знову видно траву, видно дно струмка, видно відчайдушні обличчя вгорі. Знову Лоуренс і Тайлер біжать уперед, зав’язується бійка, чути прокльони. А потім Лоуренс отримує сильний удар палицею і вдаряється лобом об один із валунів у струмку. Задихаючись, Тайлер перевертає його горілиць, бачимо глибоко розкраяну бліду шкіру і темне волосся, забруднене кров’ю.

— Лоуренсе, в тебе все гаразд?

— Ні. Зупини їх.

Бурак дивиться на них згори, вагаючись, із палицею в руці. «Негіднику!» — реве Тайлер, допомагаючи Лоуренсові піднятися, і Бурак біжить до своїх.

І лише коли Тайлер сам бачить, що вони замислили, тоді ця сцена з’являється і в камері. Чути приглушений горловий Тайлерів крик, що здається тваринним, а не людським. Вони довели відьму до найнижчого місця, де закінчувався струмок. Ще далі бачимо отвір резервуара, до якого колись збиралася струмкова вода з дренажної труби під вулицею Діп-Голлоу-роуд, але який більше не експлуатується. Отвір трохи менший за квадратний метр, і металева плита, що зазвичай його вкриває, тепер лежить поряд на березі, поросла пліснявою.

Востаннє Тайлер рветься до них, кричить, щоб вони цього не робили, благає зупинитися, поки ще можна, але запізно. На кадрах, що несамовито тіпаються, видно, як Джейдон брутально штовхає відьму палицею, і та безпорадно падає в резервуар. Там не глибоко, вона вдаряється головою об бетонний край, і її кати ревуть, її кати збирають каміння, вони каменують відьму. Тайлер усе це бачить: він бачить, як два камені з гострими краями одночасно летять їй в обличчя, розпанахуючи його; він бачить, як з неї злітає хустка; він бачить кров і бачить інше каміння. Він блює на землю, і в ту мить Катаріна нарешті здається. Вона щезає, і в повітря піднімається сморід горілого поліетиленового пакета. А каміння усе ще підстрибує і перекидається, б’ючись об бетонні стіни порожнього резервуара.

— В нього довбана камера! — реве хтось. Новий камінь свистить вже у напрямку Тайлера, і він встигає ухилитися від нього. Бачимо, як з’являється, ніби спалах, Джейдонове обличчя — суцільна машкара психопатичного сказу, що означає тільки одне: якщо хочеш вижити, маєш втікати, і саме це роблять Тайлер із Лоуренсом. Їх рятує близькість домівок — якби ця драма розігралася далі в лісі, їх би легко схопили. Але тут камери, тут люди, що можуть сидіти вдома, отже, погоню припинено. Але Тайлер про це не знає і так грюкає за собою задніми дверима, що дверна панель трясеться у рамі, зачиняє двері на два засуви, а потім він і Лоуренс падають на коліна посеред кухні й ревуть.

Але плачуть вони вже не так, як плакали б ті двоє малих хлопчаків, якими вони були ще дві ночі тому. Так плачуть хлопці, які щойно стали дорослими, плачуть, тому що не можуть самостійно пережити надто неймовірні події. І поки вони плачуть, екран камери стає чорним.

Розділ 17

Пізніше того ж дня Стів запропонував забрати коней і поставити їх назад до стайні, але обличчя Джоселін захмарилося від цієї пропозиції.

— Не знаю, Стіве. Щось мені це не подобається, надто близько до струмка, до лісу й до всього іншого… Звідки нам знати, чи то безпечно?

Вона виглянула надвір крізь нове вікно. В їдальні усе ще витав важкий запах свіжої фарби від підфарбованої віконної рами, але аромат із печі від вегетаріанського кіша, який готувала Джоселін, поступово його поглинав.

Стів знизав плечима.

— Ми ж залишилися тут, хіба ні? І з нами нічого не сталося.

— Так, але на людей то діє по-іншому, — сказав Метт, ніби все було настільки просто. Він поклав ручку на зошит із домашньою роботою. — Тату, я не хочу, щоб Нуала теж повісилася на дереві.

— Вода у струмку вже два дні в нормі, — відповів Стів. — Ніщо не змінилося порівняно з тим, як було раніше, і ніщо не свідчить про те, що існує якась загроза коням.

— Допоки певна особа не забуде зачинити дверей до стайні, — зауважив Метт. Він сам не очікував такого від себе, але слово не горобець: обличчя Джоселін перетворилося на маску образи і суму.

Для Стіва слова сина теж стали несподіванкою.

— Що це ще за тон, чорт забирай! — вигукнув він.

— А хіба то не правда? Бабуся своїми руками не користується, а Флетчер, знаєш, сам свій вольєр не відчиняв.

— Ми не знаємо, як Флетчер звідти вибрався Але, якщо твоя мама каже, що вона засунула засов, ти не маєш права ставити її слова під сумнів. Я хочу, щоб ти попросив у неї вибачення.

— Я не збираюсь перепрошувати за щось, що…

— Проси вибачення!

Метт швиргонув книжку на підлогу і вистрибнув з-за столу.

— Гаразд, вибачте! Вибачте, що ви не можете сприйняти того, коли хтось вряди-годи говорить вам правду!

— Метте!

Але він вже побіг нагору і грюкнув дверима спальні. Стів злякався. Він поглянув на Джоселін у блідих променях надвечірнього сонця, але вона опустила очі.

— Чудово, нічого сказати, — зітхнула вона.

— Ти могла б сама сказати щось на свій захист, — огризнувся Стів з більшим роздратуванням, ніж мав намір показати. Він розумів, що цей ірраціональний вибух гніву був для Метта лише засобом якось впоратися з горем, проте все ж розгнівався. Батько не знав, як йому ставитись до різких змін Меттового настрою, а особливо коли той був відверто колючим. Джоселін це вдавалося краще.

Була одна річ, яка захищала їхній шлюб від випробувань, що супроводжували життя у Блек-Спрінзі, — то був природний розподіл ролей, який вони встановили у сім’ї й від якого відступали лише зрідка. Завдяки йому в середовищі, де сум’яття було аж надто нормальним явищем, підтримувалися порядок і спокій. А коли йшлося про емоції, розсудливість була чималою перевагою. Одним із аспектів цього розподілу ролей було те, що про Метта піклувалася Джоселін, а Стів відповідав за Тайлера. На практиці цей розподіл не був таким уже чорно-білим, звісно, але обоє батьків, а точніше, усі четверо знали, що він таки діє.

— Я мала на увазі не лише Метта, — зауважила Джоселін. — Це впливає на них обох. Тайлер уже кілька днів із кімнати не виходить. Цей стан просто так для них не минеться, Стіве. — Вона сердито показала кудись за вікно, де щезало денне світло. — Там, назовні, є щось. Воно вбило нашого собаку, і ми з тим нічого не можемо вдіяти.

— Якщо чесно, мені реакція Метта здається на сто відсотків природним проявом скорботи. Грубим і нерозсудливим, але нормальним. Його горе шукає виходу, а він із тим не бореться. Йому хочеться звинувачувати інших. Переконаний, він повернеться і попросить пробачення.

— Справа не в цьому. Ти спрощуєш ситуацію. Флетчера поховали. Гаразд. Ми купуємо новий стіл, ми усе тут чудово фарбуємо, поводимося, ніби нічого того ніколи й не було. Але ж воно було, і сліди його ти бачиш якраз перед собою.

І вона показала на темну плитку, де вкарбувалися сліди від копит Паладіна. Стів подивився на неї і стиха зітхнув, намагаючись залагодити ситуацію.

— А мене дивує те, як Метт так накрутив себе на тему того, що ми нічого не пожертвували на святі. Пам’ятаєш, як він це в суботу видав? Мовляв, ми нічого не пожертвували, отже, то наша провина, що Флетчер помер. А я сподівався, що ми усе ж надавали Тайлерові й Меттові дещо більше аргументації, ніж оце. Бо ж він говорив так, ніби то був не Метт, а хтось чужий.

— А чого ти хотів? — скрикнула Джоселін. — Що він, у біса, знає? А, може, саме те й було причиною, може, то дійсно наша провина. Чи не хочеш ти сказати, що то неприродна реакція?

— Джоселін, — попробував спинити дружину Стів, — ти верзеш казна-що.

— І зовсім ні. Я ж не кажу, що саме так воно й було. Я лише хочу сказати, що ми не знаємо, як сталося, що Флетчер знайшов смерть на тому дереві. І ніколи не дізнаємось. Саме тому Метт наляканий, Стіве. А Тайлер… ти навіть ні разу не сів і не поговорив із ним за останніх кілька днів! Чи тебе не турбує, як він від усього віддаляється?

— Насправді я питав його про це.

— Але це не те саме, що розмова.

— Люба, він воліє зараз сам вирішувати свої проблеми. І це також абсолютно нормально для його віку.

— Нічого нормального тут немає. Стіве, місто зачакловане. І йдеться не лише про Катаріну. Йдеться про все: про звуки, які ми чуємо вночі, про струмок за нашим будинком, який три дні був повен крові, — крові, ти уявляєш це? А ще люди. І ти дійсно сподіваєшся, що це не матиме тривалих наслідків для наших дітей? Або для нас?

Він ошелешено подивився на неї.

— Джоселін, я не намагаюся вдати, ніби нічого того не сталося. Я лише намагаюся зберегти мир. Це — єдиний розумний підхід. Як ми це завжди робили.

Розлючена дружина тепер стояла прямо навпроти нього.

— Але ж усе змінилося, хіба ти не бачиш? Ми тут прожили у відносному спокої вісімнадцять років і могли це терпіти, тому що нам безпосередньо нічого не загрожувало. А тепер Флетчер мертвий, і отже, Стіве, не кажи, що небезпеки немає! Лише спробуй це сказати!

— Здається, усе повертається і стає, як зазвичай, і…

— Нічого не повертається, і не вдавай, що то не так! Це ти винний в тому, що ми…

Вона не закінчила фрази, але в цьому й не було потреби. «Ото й усе», — подумав Стів. Гаплик пришила, знайшла останній аргумент, щоб його добити, коли вже інші не подіяли, тому що байдуже, скільки часу спливло, це досі вражає його в самісіньке серце. Він знав, що хотіла сказати Джоселін. «Це ти винний у тому, що ми тут живемо, отже, ти маєш щось із тим зробити». Стів почувався так, ніби наштовхнувся на невидиму скляну панель. Невже це досі їй боліло? Як можна було довгі роки жити разом в ідеальній гармонії, щоб потім вистрибнуло отаке, наче корок із пляшки, і створило між ними зону повного відчуження? Що б там не було з тими каменями-кругляками, але ж вони переїхали до Блек-Спрінга заради кар’єри Стіва, у той час як Джоселін відмовилася від своєї. Минуло понад п’ятнадцять років з того часу, як стара образа була похована, «в ямі на задньому дворі, точнісінько як Флетчер», — підсвідомо майнула думка. Але час від часу те, що ми ховаємо, повертається… тому що поховане не завжди виявляється похованим по-справжньому.

Джоселін побачила вираз обличчя Стіва й доторкнулася до його руки, але він відсмикнув її й сам ухопив дружину за зап’ясток.

— Пам’ятай лише, — сказав він, — що саме я був проти другої дитини. Якщо тобі не подобається те, якими вони виросли, поміркуй над тим, що ти могла б позбутися половини цієї проблеми.

Звісно, то було нечесно; звісно, він не повинен був так говорити. У Джоселін затремтіли губи, вона вирвалася від нього й пішла на кухню, не кажучи ні слова. Стів залишився в їдальні, що тепер видавалася пусткою більше, ніж будь-коли до того.

«Боже, як я міг подумати, що все гаразд, — сказав він подумки. — Катаріно, що, чорт забирай, ти зробила моїй сім’ї!»

З кухні донісся спочатку придушений плач, а потім — з духовки — тріск паперу для випікання. Невдовзі запах згорілого тіста заповнив кімнату. Стів заплющив очі, коли Джоселін шумно змахнула зіпсований кіш у кошик для сміття, а таця з-під пирога дзенькнула, впавши в мийку. Обличчя жінки було мокрим від сліз, вона відштовхнула Стіва і пішла нагору. Стів зайшов до кухні й зазирнув у кошик для сміття. По краях кіша не залишилося майже нічого їстівного, а ось його середина мала непоганий вигляд. Він обережно виклав його на тарілку, обрізав підгорілі краї, накрив алюмінієвою фольгою й залишив на кухонному робочому столі. Зробивши це, Стів вийшов надвір. Він спіймав себе на бажанні зняти за звичкою Флетчерів повідець із гачка, а потім згадав, що ще вчора відніс його до сараю разом з кошиком.

Стів хутко йшов, ховаючи руки в кишенях, а навколо завивав вітер, морозячи йому вилиці — аж до оніміння. Він перетнув поле для гольфа і кілька миль простував повз високий паркан Вест-Пойнту, віддаляючись від Блек-Спрінга. Чорт, мабуть, Джоселін таки мала рацію, мабуть, він надто швидко від того всього відхрестився. Стів щиро спробував воскресити в пам’яті те невловиме, що вплинуло на них — бодай на хвилину або дві — тієї ночі, коли їм здалося, що вони почули Флетчерів гавкіт. Звісно, то була нісенітниця, і він відмовлявся у неї вірити. Те почуття наразі здавалося далеким, ніби пропасниця, що охопила усього його в лісі, коли він побачив мертвого Флетчера або коли зламав відьомське коло з поганок. То були миті панування чогось ірраціонального, чогось зовсім йому не непритаманного. Ці миті змушували його почуватися по-дурному, збентежено. «Що поховане, те поховане, — подумав він, — і на тому кінець».

А от решта його сім’ї дурницею це, швидше за все, не вважала. Стіву було від того боляче, хоча він і не був готовий це визнати. А втім, хіба не було це і його відповідальністю також?

«Пізніше я вже не вірив у відьом, а отже, робив це, вправляючись у підтримці рівноваги.»

Стів вирішив поговорити з Тайлером, як тільки випаде слушна нагода.

Увесь вечір вони почувалися так, ніби їхній дім потрапив до зони з низьким атмосферним тиском. Джоселін і Метт принаймні з’їли по шматку кіша, а ось Тайлер навіть не спустився на перший поверх, пробурмотів щось про необхідність готуватися до іспиту і попросив його не турбувати. Тієї ночі Джоселін і Стів лежали кожен на своїй половині великого ліжка, повернувшись обличчями до протилежних стін, а в пустоті між ними ніби тремтіли невимовлені слова. Стів довго лежав без сну, але, врешті-решт, його зморила втома, і він заснув.

Уранці за сніданком Джоселін сказала:

— Я б усе ж таки повернула коней додому після того, як ми поїздимо верхи по обіді. Гадаю, ти маєш рацію. Швидше за все, нічого з ними не станеться.

Стів кивнув, відчуваючи полегшення.

— Якщо хочеш, я приїду до вас із трейлером.

Вона похитала головою:

— Ми з Меттом упораємось самі.

Ні про що більше вони не говорили, але бодай початок примиренню було покладено, а Стів не хотів квапити події. Напруга в їхніх відносинах ніколи не тривала довго, проте цей випадок був особливим, більш чутливим, він потребував делікатності. Він думав про це в університеті протягом дня, а коли по обіді на задньому дворі згрібав граблями листя, то дійшов висновку, що, зрештою, не все у них було так вже й погано. Тим часом на в’їзді до гаража Джоселін і Метт чіпляли до машини трейлер. То був один із тих листопадових днів, у якому вже вчувався перший легкий подих зими. Стів глибоко, на всі легені, вдихнув холодне осіннє повітря і заспокоїв себе думкою про те, що в місті, мабуть, жило чимало людей, у яких все було набагато гірше, аніж у них.

Він ще порався на задньому дворі, коли Джоселін вийшла надвір у костюмі для верхової їзди й закричала:

— Стіве!

В її голосі була тривога.

— Стіве, негайно йди сюди!

Він впустив граблі на купу листя і побіг до кухонних дверей.

— 3 Тайлером щось сталося. Він не відповідає… і не реагує на мене.

Джоселін повела його до вітальні. У присмерковому світлі Тайлер сидів на кушетці, підібгавши ноги. Лише кілька секунд знадобилося Стівові, щоб поставити діагноз: у хлопця ось-ось почнеться або вже почався психоз. Пальці його ніг судомно скрутилися, волосся скуйовдилося, суглоби пальців побіліли. Розширеними, невидющими очима він вдивлявся у далечінь. Стів згадав, що подібний вираз обличчя бачив у пацієнтів відділення психіатрії, які свідомо намагалися втекти від реальності. З таким виразом на обличчі людина залишає світло і йде у темряву. Стів притамував раптовий вибух гострого страху.

Він опустився на коліна перед Тайлером і поклав руки йому на плечі.

— Агов, Тайлере, подивись-но на мене…

Потім легенько його поторсав, щоб вивести зі ступору. Тіло Тайлера відразу ж піддалося, і це ще більше налякало Стіва. Він очікував, що тіло сина буде таким само скам’янілим, як і пальці його рук і ніг, і це було б ознакою притомності. Але тіло Тайлера поводилось, ніби солом’яна лялька. Стів поклав руку йому на карк, великим і вказівним пальцями злегка стиснув хребці.

— Що з ним таке? — перелякано запитала Джоселін і теж стала перед хлопцем на коліна. У прочинених скляних дверях з’явився Метт і з жахом дивився на це видовище.

— Це шок, — сказав Стів. — Джоселін, дай води.

Дружина пішла по воду, а Стів сів на кушетці поряд із сином. Він обняв його і почав злегка погойдувати вперед і назад. Шкіра Тайлера була холодною і вогкою на дотик. «Гей, синку, це мине, усе буде в порядку», — бурмотів Стів, повторюючи ці слова ніби мантру. Та в душі він проклинав сам себе, адже знав: ніщо вже не є і не буде в порядку, він знав це з тієї самої миті, коли, перш ніж ошаленіли коні, Роберт Грім почав допитувати Тайлера. Він тоді бачив це в його очах. І чому він не доклав зусиль, щоб витягти з нього ті таємниці? Ото вже телепень.

— Що ж ти робиш, синку? Ти ж нас лякаєш на смерть. — Він ще дужче обняв сина. — Тайлере, я тут, із тобою. Що б там не сталося, я завжди з тобою. Усе буде гаразд.

Врешті-решт його зусилля дали перший результат. Тайлер почав тремтіти в його обіймах. Почав відтавати застиглий вираз його обличчя з невидющим поглядом. Губи затремтіли, з них зринув тихий, приглушений стогін. Очі розкрилися і стали вологими. А руки, дрижачи, потяглися вгору і знову безпорадно впали.

Джоселін повернулася зі склянкою води і рушником, поставила воду і поклала рушник на табурет перед ними. Але Стів того майже не помітив, адже саме в ту мить Тайлер подивився на нього нещасним поглядом, і в його очах було стільки горя і відчаю, що серце Стіва вмить сповнилося гарячою, майже хмільною любов’ю і водночас нудотним почуттям розкаяння.

— Послухай, Джоселін, може, ви з Меттом поїздите верхи?

— Але я не можу лишити його ось так… з ним усе буде гаразд?

— З ним усе буде добре. Мені здається, нам варто провести тут трохи часу удвох.

Він виразно подивився на неї, і Джоселін усе збагнула. «Ходімо, Метте», — звернулася вона до молодшого сина, випроваджуючи його з кімнати. Вона зачинила за собою скляні двері, і з-за них деякий час приглушено долинали сердиті Меттові протести. А потім вони удвох вийшли крізь кухонні двері, й запала тиша.

«Отже, синку, ми тепер удвох», — подумав Стів. Ця мить була особливою, ніби вони довго блукали поодинці й нарешті зійшлися разом. Ось вони сидять удвох: він і старший син, його син. Ніби обидва довго чекали на цю мить — і те чекання почалося не з дивної ночі кілька днів тому, коли Тайлер босоніж вийшов слідом за ним надвір, і навіть не тоді, коли вони сперечалися щодо Лорі на початку жовтня, — ні, вони чекали довше, набагато довше. Повернувши сина з безпросвітної пітьми, Стів знав: у тому, що він витягне з нього на світло, не буде нічого приємного; попри те, саме зараз його переповнювало почуття глибокої, всеохопної любові.

Він змусив Тайлера випити води. Той розлив воду собі на сірі спортивні штани, витер їх і довго плакав у повній тиші. Стів тримав його в обіймах, поки син нарешті не заспокоївся. А потім ще раз дав йому води і обережно запитав:

— Що, зовсім погано?

Тайлер кивнув одним порухом блідих, вологих щік. Проминула пара хвилин, доки він врешті спромігся щось сказати. Лише три слова нерішуче і благально зірвалися з його губ:

— Тату, допоможи мені.

І Стів поклявся зробити все, абсолютно все, щоб допомогти синові.

За годину, коли Джоселін і Метт мали вже повертатися з кіньми додому, готові поставити безліч запитань, Стів і Тайлер сіли в «тойоту», дорогою 293 залишили місто, а потім звернули на дорогу 9W і попрямували крізь ліс Чорної скелі. Як тільки вони проїхали пагорб і почали спускатися у долину, Стіва охопило таке відчуття, ніби вони потрапили на заборонену територію, і він мусив притлумити бажання зазирнути у дзеркало заднього огляду, щоб пересвідчитись у тому, що за ними ніхто не женеться. Та яким би сміховинним не здавалося це почуття, воно нікуди не поділося, і прогнати він його не міг.

Протягом усієї поїздки вони не вимовили ані слова.

Вони проїхали уздовж Гудзона, в’їхали в Ньюбург, припаркувалися поряд з історичною будівлею, де був штаб Джорджа Вашингтона, і знайшли бар у центрі міста, де було мало людей і чимало затемнених куточків. Стів замовив два рутбіри і запитав код вай-фай. Двадцять хвилин пішло в нього на те, щоб прочитати вибірку текстів на Тайлеровому сайті та продивитися його відео. Під час перегляду зростало його замішання, але водночас — доводилось це визнати — і мовчазне захоплення. Жоден із цих репортажів не був настільки жахливим, як той, який вони дивилися вдома, і, слава Богу, його не було в мережі, але кожен із тих файлів містив захопливі й водночас вищою мірою викривальні, якщо не сказати більше, матеріали. А потім він наказав Тайлерові стерти їх усі, щоб не залишилося жодних слідів. З почуттям вдячності хлопець взявся до роботи.

Спостерігаючи за сином і п’ючи рутбір, Стів повернувся до власних гарячкових думок: «Невже ти не бачиш, в яку небезпечну гру граєш? Ти ж нищиш докази. А понад те, ще й нехтуєш принципами моральності, які ви з Джоселін завжди так високо цінували. Сподіваюся, ти чітко усвідомлюєш, що пропонуєш Тайлерові втечу з брудної гри, в якій він був ключовим гравцем».

Але хіба Тайлер вже не досить покараний тим, що мусив спостерігати за звірствами своїх так званих друзів? Йому довелося на власні очі побачити наслідки своєї дурості. В останні двадцять чотири години Тайлер пройшов крізь пекло і повернувся звідти. Подібна істерика не береться нізвідки. Тайлер не міг насмілитися навіть перевірити за «ВІДЬМАппом», де перебувала Катаріна, боячись, що місто вже накрив армагеддон. Коли ж Стів запевнив його у відсутності жодних незвичних повідомлень, а також у тому, що відьма після каменування поновила звичайну поведінку, почуття полегкості переповнило Тайлера.

— Я повинен доповісти про це. Ти ж це розумієш? — вимовив Стів після довгої, болісної мовчанки, коли Тайлер розповів йому усе.

Тайлер повільно і налякано кивнув.

— Справи настільки погані, що гірше нікуди. Якщо твої дружки підуть далі, почнуть помирати люди. Цієї відповідальності я не витримаю.

Тайлер запевнив, що все розуміє.

— Це — не твоя провина, ясно? Той Джейдон геть збожеволів, і йому потрібно допомогти. Хтось має покласти цьому край. — Сказавши це, він збагнув, що розмовляє здебільшого сам із собою, намагаючись виправдати план, що повільно вимальовувався у нього в голові. Він кивнув на знак впевненості, але впевненість та була дуже сумнівною. — То дійсно не твоя провина.

— Я просто не второпаю, — сказав Тайлер, — чому в усе це вліз Бурак. Джейдон — навіжений, Джастін — просто дурень, але Бурак… він завжди був розсудливим.

— Ну, він просто зрештою зламався, — відповів Стів, роблячи на цих словах більший наголос, ніж йому хотілося. — Ти ж знаєш, Блек-Спрінг робить таке з деякими людьми.

Але Тайлер, здавалося, пропустив це зауваження повз вуха. Нарешті він підняв очі й поглянув на батька.

— Мені страшно подумати, що з ним станеться.

По правді кажучи, Стіва і самого жахало те, що чекало на всіх цих хлопців. Було ясно одне: якісь наслідки мали бути. Вони порушили усі можливі статті Постанови про надзвичайний стан, спричинили вбивство Флетчера і поставили під загрозу життя усіх у Блек-Спрінзі. Можливо, якраз Дудлтаун і стане для них тією шоковою терапією, якої вони потребують, щоб усвідомити, якою чортівнею займалися… але десь у глибині душі Стів боявся, що Дудлтауном усе не обмежиться. Вже того, що накоїв Тайлер, було досить для його відправки в Дудлтаун. Якщо доступ до кадрів з каменуванням відьми радикально не обмежити, можуть початися масові заворушення.

Зненацька його пройняли дрижаки. «Ті недоумки через свій дебілізм заслуговують на те, щоб понести на собі всю провину. Тайлер усе робив з ідеалістичних міркувань. Невже він має бути за це покараний?» У Стіва пересохло в роті, коли до нього повернулися спогади про його власні самовбивчі думки, тоді, дуже давно, у бунгало на таїландському пляжі, під час першої вагітності Джоселін.

Отаким мав бути і Дудлтаун. А потім він згадав невимовно безпорадний, благальний погляд синових очей: «Тату, допоможи мені».

Стів прийняв рішення. І зараз, коли його син знищував результати своїх кількамісячних зусиль, Стів не міг не усвідомлювати того, що вони втрачають унікальний шанс на справжній прогрес, реально заганяючи Блек-Спрінг у сімнадцяте століття. І водночас його роздирали сумніви: чи правильно він усе робить?

— Все, закінчив, — сказав Тайлер.

— Повністю знищив?

— Так.

— Усе? — Стів хотів почути конкретніші підтвердження.

— Так. Увесь вміст стерто, і я знищив також URL-адресу.

— А її не можна відновити?

— Не зовсім. Адреса буде на карантині сорок днів. Раптом я захочу відновити її абощо. Але реєстрація домену є анонімною, отже, моїх особистих даних ніхто не побачить. Хіба тільки, якщо звернутися до поліції. — Тайлер замислився. — Ти ж не думаєш, що вони зайдуть так далеко?

«Ні в чому не можна бути впевненим, — подумав Стів. — А що як Відьмоконтроль залучить Вест-Пойнт?» Та якщо й так, шанси на те, що Тайлера кинуть за ґрати, невеликі, вирішив він. Якщо заарештують Джейдона, той донесе на нього, в цьому можна не сумніватись. Можливо, інші двоє підтвердять Джейдонові показання, але, найімовірніше, вони просто мовчатимуть про свою роль у Тайлеровому проекті, боячись гірших наслідків.

Отже, усе зведеться до єдиного звинувачення з боку затиснутого у глухий кут душевнохворого злочинця, а навіть у Блек-Спрінзі розуміли, що й рідну матінку можна продати заради визволення зі скрутного становища.

«Стіве, ти вирушив шляхом, сповненим пасток, і немає засобу дізнатися наперед, якими можуть бути наслідки. А ти хоча б подумав про те, що, можливо, подібне втручання Тайлерові взагалі не допоможе?»

«Знаєш, йди собі до біса. У жодному разі не пошлю я свого сина в Дудлтаун. Хіба що через мій труп.»

— А є якийсь інший засіб дізнатися про історію сайта? — запитав Стів. — Не знаю, автоматичний бекап…. чи що там ще?

— Тільки через Майка.

— А хто такий Майк?

— Однокласник. З Гайленд-Фолз. Він робить сайти і має власний сервер. За ящик пива він дозволив мені розмістити свій сайт на його сервері.

— Отже, ти дозволив ЛЮДИНІ ЗЗОВНІ…

Тайлер знизав плечима.

— А яке йому, чорт забирай, до того діло? Він гадає, то якась приватна збірка усіх моїх ютьюбівських відеоблогів. А так воно на першому етапі й було, бо я з того почав, навмисно, щоб Майкові набридли ті кліпи і він не копирсався в чужому лайні.

Стів заплющив очі й глибоко зітхнув. А коли він їх знову розплющив, то побачив, що Тайлер узяв свій телефон і клацає по екрану великими пальцями.

— Що ти робиш?

— Набираю йому смс. Я цього чувака знаю. Ще один ящик пива — і він сьогодні ж знищить усі бекапи.

А потім Стів наказав Тайлерові стерти історію браузерів на ноутбуці та айфоні, а також усі його перемовини у чаті та повну папку відеокліпів і вордівських документів, які могли б мати бодай якесь відношення до цього проекту. Останньою була карта пам’яті відеокамери. На робочому столі залишилося лише відео з каменуванням відьми.

Стів гучно і нервово потер собі щоки і раптом знову захвилювався.

— А решта хлопців мають якісь матеріали на своїх комп’ютерах чи телефонах?

Тайлер заперечно похитав головою.

— Ми домовилися заходити на сайт виключно з-за меж міста. Здається, усі це робили або в школі, або в бібліотеці. Ми гадали, що в тих айфонах, які минулого року роздав Відьмоконтроль, встановлено кілоґґери, отже, вирішили не користатися ними в рамках проекту.

Стів глянув на нього, нічого не розуміючи, і в Тайлера на губах з’явилася ледь помітна усмішка.

— Кілоґґер — то ніби додаток, який дає змогу з відстані бачити, що відбувається на комп’ютері. Він повідомляє про всі натискання клавіатури, отже, можна точно встановити, хто які сайти дивиться. Дуже зручно, якщо хочеш з’ясувати, чи не обманює хтось тебе.

— Гаразд. Ти впевнений, що нічого більше не залишилося? Вони шукатимуть повсюди, і я хочу, щоб ти добре це розумів.

— Джейдон фотографував… — він зробив рукою дугу в повітрі й нерішуче оглянувся. — Ну, те, про що я тобі говорив. Тату, ти маєш їм про це сказати. Вони мусять негайно вилучити в нього телефон, якщо захочуть його заарештувати. Але, наскільки я пам’ятаю, то все.

«Що ж, залишається сподіватися, що ти не помилився.»

— Щось іще?

На мить Тайлер замислився, а потім помотав головою:

— Ой, зачекай!

Він почервонів і почав длубатися в телефоні. Стів впівока спостерігав за тим, що той робив, і здивовано помітив, що Тайлер гортав папку зі звуковими файлами. Потім клікнув на один з них.

— Мені потрібно знати, що то таке? — запитав Стів.

Тайлер похитав головою й подивився на файл із жалем та відразою. А потім двічі натиснув великим пальцем, і файла не стало.

Стів розрахувався, і незабаром вони вже прогулювалися берегом Гудзона, втягнувши голови у коміри й заклавши руки до кишень. Вони неквапливо пройшли повз гавань для яхт і дійшли до височезної колони, на яку спирався міст Гамільтон Фіш Брідж. Потім постояли під мостом, подивилися на його відбиток, на помаранчеві іскри у чорній воді. Північно-східний вітер розмаював їхній одяг і волосся, ніби намагаючись підхопити їх і віднести до Блек-Спрінга. Але ріка текла далі, геть від тієї темряви, що їх оточувала. Вона текла повз Нью-Йорк і вливалася до Нью-Йоркської затоки, далі — до Атлантичного океану, де далеко-далеко на сході перші світанкові промені завжди займаються раніше, ніж на тих пагорбах, де вони жили.

— Завтра поговори з Лоуренсом, — сказав Стів. То був останній клаптик пазла, і якщо він встане на місце, в них принаймні буде шанс. — Ти ж довіряєш Лоуренсові, так? Розповіси йому про те, що ми зробили, і скажи, що він має, що б там не сталося, тримати язика на прив’язі й дотримуватися лише нашої версії. Роз’ясни йому, що для нього то єдиний шанс вибратися з цієї історії без поганих наслідків. Якщо Джейдон проговориться, допитають вас обох. Як ти гадаєш, Лоуренс витримає це?

Тайлер знизав плечима.

— А ти сам? Витримаєш?

Син повільно кивнув. Тайлер мав вигляд приреченого на смерть злочинця, якого запитали, чи зможе він самотужки подолати останній шлях до шибениці. Стів обняв його й відчув, що хлопця б’ють дрижаки.

— Ніхто цього не мусить знати, — сказав він. — Тільки ти і я.

Хлопець стояв і дивився на баржу з гравієм, що повільно повзла рікою. Її двигун стиха гуркотів. Під очима в Тайлера були темні кола. Стів збагнув, що Тайлер відчував не лише страх — його мучило відчуття провини. Хлопець був з характером. Лише кілька людей із числа знайомих Стіва мали таке ж сильне, як у Тайлера, відчуття справедливості. Стів добре пам’ятав, з якою гордістю Тайлер дивився на нього, коли він захищав свої ідеали на засіданні ради у переддень Дня всіх святих. І раптом він зрозумів, що, можливо, накладає на сина такий тягар, якого він сам ніколи не зміг би понести.

«Він повинен пройти крізь це, — подумав Стів, — альтернативи немає. Можливо, якийсь час воно мучитиме його, але потім мине, як усе врешті минає».

Піднята баржею хвиля добігла до підпори моста, і її білі гребені вдарились об валуни. Несподівано Стів розсердився сам на себе за ці погані передчуття. Він захищав Тайлера, тому що любив його. Батьки люблять своїх дітей і захищають їх будь-якою ціною. Хіба сам Тайлер не запитував його не так давно в інтерв’ю для власного блога про те, кого Стів врятував би: власну дитину чи село в Судані?

Звичайно, ти рятуєш власну дитину. Це і є любов.

— Гаразд, — помовчавши, сказав Тайлер. Він тремтів, тому Стів притиснув його до себе і, зігріваючи, трохи розтер долонями.

— Чудово. Будь сильним, синку, і все буде добре. Ти не заслуговуєш на покарання.

— А мамі ти збираєшся сказати?

— Ні.

До цієї миті Стів про це навіть не думав, але таке рішення здалося йому вірним.

— Це лишиться поміж мною й тобою.

— Згода, — кивнув Тайлер, кілька секунд помовчав, а потім стиха додав:

— Дякую, тату.

Вони стояли й дивилися на те, як повз них тече холодна, темна вода. Стів ніколи не забуде цю мить, яку вони з сином провели разом. Раптом йому нестримно захотілося зайти на баржу разом із Тайлером, залишити позаду Блек-Спрінг і плисти за течією, до гавані Нью-Йорка і далі — назустріч новому світанку. Туди, де усе знову стане справжнім. У спалаху дежавю він почув саркастичний сміх Метта: «Отже, тату, кого ти врятуєш: Тайлера чи мене?» Того вечора Стів відповів банальністю, і Тайлер безпомилково відчув політкоректність його слів. А правда полягала в тому, що, якщо починати по-справжньому обирати між двома дітьми, почуватимешся незручно. Зі спілкування з батьками під час лікарської практики у Медичному коледжі Нью-Йорка він знав, що то була цілком природна річ, проте коли тебе самого змушують поглянути на себе у дзеркало, враз з’являються вкрай бентежні почуття.

Але сьогодні, стоячи біля опори моста, обнявши однією рукою старшого сина, він не боявся визнати правду. Попри те, що Стів усім серцем любив Метта і Джоселін, і, напевно, в нього потьмарився б розум, якби щось сталося з кимось із них, Тайлер для нього завжди буде на першому місті.

Але тієї ночі, коли він лежав у ліжку, сумніви нікуди не втекли…. ніби в його голові стирчала газова трубка, а на її кінці — вогник, що ніяк не бажав згасати.

Джоселін перепросила за сплеск емоцій, а Стів — за грубе зауваження. Врешті-решт, усі вони були під шаленим тиском. Невисловлене звинувачення було знову поховане, але вони це мали зробити — заради взаємного примирення. Коли вони лежали удвох у темряві, Стів спокійним голосом переказав дружині, що трапилося з Тайлером — ту версію подій, яку він збирався оприлюднити у Відьмоконтролі. Він ніколи не міг доладно брехати дружині, та й не мав для того причин, але тепер, коли з його вуст із дивною легкістю линув потік напівправди, трохи засмутився, помітивши, що йому навіть не соромно. Джоселін була приголомшена і похвалила його за те, що він зміг оце все витягти з Тайлера. Вона знову попросила пробачення за те, що звинувачувала чоловіка у бездіяльності, але Стів поклав вказівного пальця їй на вуста і поцілунком змусив замовкнути. «Для репетиції непогано, — подумав він, — але ще одне «вибач», і я просто здурію». Вони покохалися, і те кохання було за всіма ознаками щирим — принаймні на цьому фронті він міг би дивитися на себе у дзеркало без докорів сумління.

Він довго лежав без сну і слухав, як тихо шипить газовий вогник у нього в голові. «Боже, я сподіваюся, що роблю все правильно. Я дійсно вірю в те, що маю шляхетні наміри.» Але любов була таємничою, оманливою силою, однією з небагатьох сфер, де власній здатності робити судження Стів не міг довіряти на всі сто.

Розділ 18

Струмок більше не кровоточив, але місто було зачакловане.

Люди гомоніли і збиралися на вулицях. Ці невеликі порушення громадського спокою Роберт Грім придушував у зародку за допомогою своїх працівників. Увесь тиждень церкви влаштовували додаткові служби. Лунали заклики відновити стародавню практику вигнання злих духів, а біля надгробків на цвинтарі Храмовому пагорбу люди запалювали свічки, щоб мертві покоїлися в мирі. Одночасно комп’ютерники Відьмоконтролю день і ніч працювали з потоком електронних листів, чатів і повідомлень у месенджерах про передвістя і знаки кінця часів. Слава Богу, усе це поки що вирувало у межах міста, але ж ніколи не вгадаєш, що може прийти отим дурням у голову. «Знаєш, а майя таки мали рацію!» — електронного листа з таким змістом співробітниця супермаркету Єва Моджеські надіслала подрузі Бетті Чу з будинку для літніх людей. Єва Моджеські була несусвітньою дурепою, при тому з досить непоганим бюстом, хоч і надто високим лобом, і заради створення цієї Єви Грім із радістю віддав би власне ребро, щоправда, після її зауваження про майя він, мабуть, схилився б до того, щоб хутко встромити його собі назад, байдуже, чи з’єднана була б Єва з тим ребром, чи ні.

Уперше з непам’ятних часів усі сім співробітників Відьмоконтролю працювали двадцять чотири години на день і сім днів на тиждень. Вони стримували людське хвилювання, намагаючись водночас встановити причину Катаріниного невдоволення. Одне лише реагування на лавину дзвінків потребувало роботи з ранку до вечора.

— Знову зателефонував пророк апокаліпсису, — доповів Воррен Кастільйо Гріму, коли той у вівторок по обіді повернувся на роботу після перевірки води у струмку.

— Джон Бланчард? Вже всьоме за два дні.

— Знаю. Я вже сказав йому, що збираюся класти слухавку, як цей йолоп заявив, що хоче забрати своє ягня. Я запитав його, що то за ягня, а він відповів, що це — ягня із двома головами.

Грім скривився.

— Оту потворну хріновину, яку ми запхали до архіву?

— Він сказав, що хоче з’їсти утробний плід, щоб очиститися від гріхів. Торочив, що ягня йому дав Бог і що він просто зобов’язаний покаятись. Я відповів, що він може приходити і забирати ягня, якщо його шлунок витримає здоровезну дозу формальдегіду. Бланчард вирішив, що я це кажу серйозно, і хотів, щоб я призначив йому зустріч.

— Тьху! Нижче цього рівня дурості не опускаються навіть мавпи!

Усі були свідками посилених заходів, яких вживали співробітники Відьмоконтролю, і багато жителів міста симпатизували їм і навіть зголошувалися допомагати як добровольці. Але водночас знайшлися і критики, у перших лавах яких був Колтон Метерс. «Вас призначили, щоб попереджати безлад, але, судячи з усього, ви серйозно нехтуєте своїми обов’язками, — гнівно волав по телефону голова ради. — Вимагаю від вас забезпечити у місті бодай якісь спокій і тишу, і щоб винні не втекли від покарання». У відповідь, викликавши у своїй уяві образ Метерсової підшлункової залози і прикрасивши її здоровезною пухлиною, Грім запевнив його, що вони зроблять усе, що в їхніх силах, без допомоги з боку Пойнту, і повісив слухавку ще до того, як Метерс устиг щось відповісти.

Але критика надходила не лише від керівництва. Того ж вечора хтось закидав цеглинами вікна колишнього Пополопенського туристичного центру. Порушниками виявилися кілька п’яних розлючених будівельників, їх схопили на місці злочину і запроторили на ніч до склепу під Кришталевою методистською церквою.

На той час Марті Келлер уже з’ясував, хто утнув штуку з павичем, — і хто б то міг подумати, що це була Гризельда Холст — вдова м’ясника і членкиня ради міста!

— Це справді вона? — не стримав подиву Грім. — Не може бути!

— Може, — відповів Марті й показав Грімові здійснену ним реконструкцію подій на підставі записів із камер безпеки. Увечері минулої неділі Холст вийшла з м’ясної крамнички о 22:58, тримаючи під пахвою не що інше, як великий синій пакет з супермаркету. Камери уздовж Олд-Майнерз-роуд показали, як її старий «додж» виїхав з міста у напрямку Гайленд-Мілз. А о 00:23 вона повернулася, припаркувала машину на в’їзді до гаража і нишком прослизнула до свого дому. З її пакета стирчав об’ємний жмут павичевого пір’я. Це все було настільки очевидним і безсоромним, що Грім розгнівався не на жарт. Схоже, стара шкапа просто вирішила покепкувати над ними.

А потім на записах, зроблених через невеликий проміжок часу, було видно, як Гризельда Холст іде до лісу.

— У неї мозок з однією довбаною звивиною! — закричав Грім, але слова застрягли йому в горлі.

Марті знизав плечима:

— Вона гадала, мабуть, що Катаріна зникне до світанку, а птах підсмажиться ще до того, як хтось про це дізнається.

Воррен посміхнувся:

— А натомість вона виказує вдячність удові Холста і цілий тиждень розгулює із цим птахом повсюди. Отака кумедія!

— Але ж чому? І чому саме павич?

Клер видобула з їхньої бібліотеки окультної літератури видану Гарвардським університетом наукову працю й почала шукати потрібну інформацію, зачитуючи вголос:

— Для персів павич був символом безсмертя, оскільки вони гадали, що м’ясо павича не піддається розкладанню. Але то неправда, просто вважається, що воно надзвичайно тверде і майже неїстівне… А, ось, слухайте… у середньовіччі павич вважався провісником чогось лихого, люди гадали, що його крики здатні викликати дощ — ну, тут вони були недалеко від істини, — а на думку німецького астролога і окультиста Парацельса, крик павича у незвичний час провіщав смерть тому із членів сім’ї, кому належав птах. Ага, є ще дещо: пір’я павича приносить удачу, але якщо тримати його вдома, тоді не поталанить дуже сильно. Чи може щось із цього бути поясненням?

Грім хмикнув:

— Як на мене, удова м’ясника не справляє враження людини, якій було б хоча трішки не насрати на символічне значення її жертвоприношення.

— Авжеж, це правда, — стиха підсміюючись, зауважив Воррен. — В неї лише одна борозна, й та — на дупі. Ви коли-небудь пробували отой її паштет? Смакує так, ніби вона взяла голку для ліпосакції, витягла нею жир зі свого кендюха та впорснула його до свого теріна.

— Яка ж ти свиня, Воррене! — вигукнула Клер. — Та май же хоч краплину поваги, будь ласка. В неї було трагічне життя з тим її чоловіком.

— Можливо, це дійсно так, — погодився Грім. — Але це не дає їй права отакі коники викидати.

Але то був лише початок. Марті й Воррен порилися у відеоархіві й у середу ввечері вже знали про дивну звичку Гризельди Холст навідуватися до відьми, коли та перебуває поза зоною досяжності камер. Щоразу одна й та сама схема. Щочетверга, за будь-якої погоди, коли Катаріна стояла у лісі, Гризельда прослизала між запаркованими машинами або уздовж паркану і щезала у кущах із білим поліетиленовим пакетом. А приблизно за годину вона поверталася — вже без пакета. Грім був спантеличений. І як це вони таке проґавили? І що взагалі робила там ця жінка, коли опинялася віч-на-віч із Катаріною?

Наступного ранку вони приладнали до Марті мікрофон і відправили його до Гризельдиної крамнички «М’ясні вироби і делікатеси». Тим часом Грім, Воррен, Клер та їхні колеги зосереджено проглядали на великому екрані відеозйомку в реальному часі з камери спостереження крамниці.

— Чого бажаєте? — пролунав у динаміках не надто приємний голос Гризельди.

— Фунт паштету з павича, будь ласка, — відповів Марті. Воррен зареготав, і Грім зробив йому знак замовкнути.

Гризельда вмить насторожилась:

— Ви хотіли сказати, паштету а-ля-Холст? — сказала вона після паузи.

— Та ні. Паштету з павича, — продовжив Марті, при цьому вираз його обличчя нітрохи не змінився.

— Я… я цим не торгую.

— А як тоді щодо пирога з павича?

— Я м’ясо павичів не продаю — у жодному вигляді.

— От же халепа! — зітхнув Марті. — І філе з павича теж немає?

На екрані було чудово видно, що Гризельда не знає, як припинити цю розмову.

— А я хотів би скуштувати павича, адже Катаріна так його полюбляє!

Гризельда трохи розслабилася й засміялась.

— І це таки правда, — сказала вона. І чи не звучали в її голосі нотки гордощів? — Дійсно, полюбляє. З якої б іще причини вона так довго за нього чіплялася?

— І що б там не говорили, той, хто подарував їй того павича, справді знає, як уникнути кризи. Саме тому нам теж потрібен павич. — Гризельда зашарілася, і Марті негайно скористався шансом.

— Знаєте, ми з партнеркою організовуємо тематичні вечори, присвячені Катаріні, й там робимо усе те, що робить відьма. В минулі вихідні ми прив’язали нашого чихуахуа на кличку Ґауді до гілки на дереві. Ми так з того реготали, що, думали, обмочимося. Селфі не хочете подивитися?

Усмішка Гризельди вмить зникла разом зі зніяковінням. Натомість вибухнув гнів, спресований за довгий час.

— А хай тобі грець, брудний шмаркачу! — заревіла вона. — Будеш тут мені глузувати з моєї Катаріни! Ану, забирайся звідси к бісовій матері! — Вона рвучко вхопила з полиці здоровезний батон салямі й, вискочивши з-за прилавка, попрямувала до Марті, який спостерігав за нею майже з благоговінням, але вчасно встиг вилетіти за двері, від чого дзвіночки на вході несамовито забряжчали йому вслід.

— Тебе, чоловіче, треба до Дудлтауна запроторити, — верещала Гризельда йому навздогін. — Стережись, а то я донесу про тебе раді! Я знаю, ти з тих вундеркіндів Гріма! І я дізнаюсь, як тебе звати!

Вона з граційністю бегемота покрокувала назад і грюконула дверима. А в центрі управління Воррен від реготу аж завивав, ніби вовк у місячну ніч.

— Цій жінці треба «Оскара» дати, — стогнав він.

Та як там що, Грім не розумів, яким чином Гризельдині справи були пов’язані зі смертю собаки або із закривавленим струмком. Однак втручання у відьмині справи все одно було суворо заборонено через непередбачувані наслідки такої поведінки. У Гріма не було іншого виходу, як сповістити про все Колтона Метерса. Голова ради зустрівся з ним у своєму котеджі на вершині Соснового пагорба, обнесеному старим, іржавим парканом, ніби то був сам будинок Франкенштейна. Стариган слухав розповідь, дедалі сильніше насуплюючись, а наприкінці здивував Гріма тим, що сказав:

— Роберте, облиш це. Пані Холст — чесна жінка, недавно вона пережила величезний стрес. Та й до того ж, ми маємо почекати й подивитися, якими будуть наслідки її дій. Може, не такими вже й поганими.

Грім не вірив власним вухам.

— Але ж вона…

— Добре, що ти порушив це питання, — продовжив Метерс, наче нічого не сталось, — і ми, звичайно, повинні наглядати за пані Холст, але наразі раджу тобі: не чіпай лихо, доки тихо.

Роберт Грім хотів закричати йому в обличчя, що те лихо пробудилося ще кілька століть тому, що воно насправді блукає вулицями міста з піною біля рота й вишкіреними зубами. Але довелося повертатись додому ні з чим. «Він покриває її через справу Рота, — подумав Грім. — Коли ж він нарешті припинить гратися в цю брудну гру?»

І відразу ж знайшлася відповідь: «Коли ти сам матимеш міцні яйця і даси йому відсіч».

Але Грім не хотів втрачати роботу й тому припнув язика. Увечері, після того, як вщухла буря і відьма нарешті покінчила зі своєю незрозумілою пристрастю до мертвого павича, він подумав, що, можливо, так буде краще. Авжеж, це порушення протоколу і навіть лицемірство, але нехай вже буде. Усе, здається, повертається до звичного стану. Ніхто не хотів більше говорити на цю тему, яка до того домінувала в усіх розмовах. Люди воліли забути про тривогу, стерти будь-які спогади про неї. Так само зробив і Роберт Грім. Він почав вірити у те, що сталося маленьке диво: Блек-Спрінг подолав смугу пов’язаних з Катаріною нещасть — та ще й майже без утрат.

Так він і міркував собі аж до вечора суботи, коли погані новини знову постукали у двері.

Мовчки і з закам'янілими обличчями Клер, Воррен і Грім — присутні на той час співробітники Відьмоконтролю — слухали Стіва Гранта і Піта Вандермеєра. Говорив головним чином Стів. Ось про що вони розповіли: Джейдон Холст — Боже мій, уявіть собі, син отієї відчайдушної вдови м’ясника — систематично тероризував відьму, встромив у неї канцелярського ножа, а потім нацькував на неї собаку Гранта. А щоб помститися за загибель Флетчера, Джейдон, Джастін Вокер та Бурак Шеєр записалися добровольцями Відьмоконтролю і тим отримали безперешкодний доступ до Катаріни, а Грім на це повівся. Про приголомшливі, жахливі наслідки тієї грубої помилки свідчило відео, зняте сином Гранта.

Коли кліп добіг кінця, довгий час ніхто з них не міг вимовити ані слова. Тіснувата зона відпочинку Відьмоконтролю раптом здалася вкрай замалою, ніби з неї висмоктали кисень, і вони повільно задихалися. Грім відчув, як його серце несподівано стрибнуло, ніби кінь, що стає дибки, потім зробило ще кілька таких стрибків, перш ніж повернутися до звичайного ритму.

Милосердний Господи, каменування. На отих кількох кадрах, де видно, як вони жбурляють каміння їй в обличчя.

Раптом його обпекла думка, яскрава, ніби палаючий фосфор: «Вони ж легко могли розірвати шви на її очах!»

Клер, що так і сиділа з розкритим ротом, заговорила першою:

— Коли це сталося? Ви кажете, у четвер по обіді?

Стів кивнув.

— Мабуть, до четвертої, тому що о четвертій Метт і я повернулись додому.

Її очі ставали усе ширшими, і Грімові геть не подобався їх вираз.

— Можете точніше визначити час?

Стів повернувся до макбука, двома пальцями клацнув по відео і відкрив меню властивостей.

— Дивіться, ось воно. Вміст створено: четвер, 8 листопада 2012 року, 15:37.

— Боже мій! — Клер затулила руками рот, ляснувши себе по губах. — Саме тоді померла та стара пані.

— Хто? — перепитав Грім, не знаючи, про що вона каже.

— Рита Мармелл. Пацієнтка у будинку для літніх «Роузбург». Коли вона у четвер по обіді грала в карти, в неї стався інсульт. Лікар заявив, що її стан здоров’я був відносно непоганим, тож інсульт став для нього цілковитою несподіванкою, але в її віці такі речі трапляються, отже, я на це не звернула уваги. У свідоцтві зазначено, що її смерть була зафіксована за чверть четверта, після того, як серцево-легенева реанімація виявилася безрезультатною.

Піт Вандермеєр і Стів обмінялися приголомшеними поглядами.

— Хіба не те саме вона зробила у 1967 році? — сказав Піт. — Коли ті лікарі спробували відкрити їй рота? Троє літніх людей тоді у місті впали мертвими від інсультів.

Воррен зрозумів, до чого той гнув.

— Минають роки, а вона просто стоїть собі, ніби скутий ланцюгами ведмідь у сплячці. Але варто тільки наблизитись, і… — він плеснув у долоні, й усі підскочили від цього лункого звуку.

«Ніби скутий ланцюгами ведмідь у сплячці, — подумав Грім і раптом зіщулився. — І чекає на… на що?»

— Вона, швидше за все, посилає цю потворну енергію, коли перебуває під великим фізичним або емоційним стресом, — сказав Воррен. — Ну, й найслабші серед нас просто… не витримують.

— Якщо це правда, тоді хлопці вбили ту жінку — безбарвним голосом підсумував Грім. У різкому, безжальному люмінесцентному освітленні усі ці люди видавалися блідими і спустошеними, але водночас якимись знерухомленими. А якщо про все це, не дай Бог, дізнається місто? «Якщо ти хочеш дізнатись, який вигляд має стриманість, оглянься як слід довкола себе, — подумав він, — бо потім ти її вже довго не побачиш».

— Добре, — Грім зняв окуляри і почав протирати скельця. — Нам треба затримати цих йолопів так, щоб було якомога менше розголосу. Якщо про це дізнаються раніше, ніж ми їх ізолюємо, тут почнеться справжнє пекло.

— А ви гадаєте, воно не почнеться, якщо люди дізнаються про це по тому? — запитав Піт.

— Гадаю, воно буде в будь-якому разі, але принаймні хлопців не лінчують.

— Я теж на це сподіваюся.

Грім витріщився на нього:

— Ви що, справді думаєте, що…

— А яке рішення прийме, на вашу думку, рада, якщо підуть розмови про те, що хлопці не лише спричинили паніку минулого тижня та загибель собаки Стіва, а й винні у смерті літньої жінки? Пан голова Метерс наполяже, що то — внутрішня справа міста, і змусить усіх голосувати під машкарою демократії. Але якщо розслідування не провести делікатно, тут буде суцільна анархія. Хіба ви не помічаєте, як налякані люди? Вони будуть здатні буквально на все, коли дізнаються, хто спричинив таку ситуацію.

Обличчя Воррена прояснилося:

— Ось тому ми і збираємось бути на крок попереду них. Ми тихо візьмемо їх і допитаємо відповідно до положень Постанови про надзвичайний стан.

— Добре, а що каже Постанова про тих, хто «свідомо і серйозно порушує громадський порядок у місті», під що, чорт забирай, підпадає, на моє глибоке переконання, і каменування?

— Та годі вже, Піте, то усього лише старий ідіотський закон, написаний у вісімнадцятому столітті, — різко відповів Грім.

— Постанова про надзвичайний стан якраз і є тут законом. Я б на твоєму місці таким певним не був.

— Слухайте, то все лайно собаче! Ми поки що, курва мати, усе ж таки в Америці живемо. Гадки не маю, скільки часу минуло відтоді, як стався останній випадок, що підпадав саме під це положення закону, а тому ті правові норми ніколи не адаптувалися до сучасного кримінального законодавства. Ми це з’ясуємо на засіданні ради.

Проте решта людей уникали дивитися одне на одного і з явним дискомфортом поопускали очі на підлогу. Лише Воррен насмілився відкрити рота:

— До Дудлтауна посилали і за значно дрібніші провини.

— Люди добрі, годі вже! — закричав Грім, не вірячи власним вухам. Він відчував, що його загнали у глухий кут, і це ще більше дратувало його. — Ви ж насправді в це не вірите! Я не хочу давати прогнозів щодо того, яким буде вирок, бо це вирішувати усій раді, але не хвилюйтеся, ми придумаємо щось сучасне. Вибачте, але замовчати це я не можу. Поза будь-яким сумнівом, вони вчинили злочин. І хтозна, що ті йолопи встругнуть наступного разу? Може, візьмуть та й спалять її, адже, врешті-решт, саме це ми й робимо з відьмами. Хочете цього дочекатися? Якби Катаріна відреагувала на каменування бодай трішки по-іншому, ми б усі вже були мертвими.

— Я цілком свідомий цього, — тихо відповів Піт.

А потім заговорив Стів:

— Тайлер і Лоуренс не на жарт бояться тих хлопців, а надто Джейдона. А ще бояться того, що буде, коли їх звільнять.

— Не лізьмо наразі поперед батька в пекло, — відповів Грім. — Припускаю, якийсь час вони світла денного не побачать.

— Послухайте, ви ж маєте повноваження запросити допомогу в Пойнту, якщо, звісно, вважаєте це за потрібне. Правда ж? — запитав Піт із раптовим проблиском надії. — Якраз тепер варто було б це зробити. Якщо Метерсу знову забажається, щоб ця справа стала внутрішньоміською, як це було у випадку з Ротом, напруга в місті тільки зросте. Трохи зовнішнього контролю не завадило б, щоб трохи вгамувати пристрасті.

Грім гірко засміявся:

— Слухайте сюди, друже. Якби це було можливо, я б уже телефонував їм просто зараз. Рада заборонила мені інформувати Пойнт про те, що сталося минулого тижня.

— Що?!

— Через історію з Ротом. Якщо не підкорюся їхньому наказу, то втрачу роботу.

Це була правда, однак ці нові події були досить скандальними, щоб виправдати ініціативні дії. Роберт Грім не міг дати чіткого пояснення того, чому слова Вандермеєра настільки його засмутили. Ніякої конкретної причини тому не було. Дійсно, люди повільно божеволіли, і якщо так піде й далі, повернення назад уже не буде. Він знав, що найрозумнішим рішенням було б нейтралізувати ситуацію, піти на крок попереду Метерса, але ж він цього не допустить. Грім гадав, що голова ради не зайде так далеко, щоб його звільнити, адже заміни йому не було, але не був у тому цілком упевненим. Колтон Метерс, на його думку, становив собою особливу форму життя, що мала багато спільного з багнистим болотом: вона не піддавалася еволюції, але кожен найменший прогріх засмоктувала на якусь смердючу глибину, де пам’ять про нього зберігатиметься назавжди.

— Мені здається, вам не варто діяти аж так радикально, — раптом сказав Стів. Піт здивувався, але Стів лише знизав плечима. — Я розумію, що раду це не виправдовує, але, якщо ви звернетеся до Пойнту, вони вчепляться за вас. Мені здається, буде краще, якщо ви усіх заспокоїте і спробуєте переконати раду, щоб вона почати працювати власними мізками.

— Згоден, — відповів Грім, геть відкидаючи сумніви і тим самим припускаючись жахливої помилки. — Сьогодні ж увечері я поінформую раду, і ми заарештуємо цих мерзотників. Усе буде гаразд. Хоча ми й живемо у Блек-Спрінзі, але все ж таки не звірі.

Розділ 19

Гризельда Холст дійшла висновку, що її жертвоприношення було неймовірним успіхом. Уперше після народження сина вона відчувала неперевершене щастя — почуття моторошне і водночас блаженне. Так інші люди відчувають радість від теплого літнього вітерцю або від аромату бузку, що росте біля стіни альтанки в садку. Трагедія була в тому, що Гризельдине щастя тривало лише чотири дні: воно обірвалося назавжди у суботу ввечері з арештом її сина.

Спочатку вона почувалася ображеною, навіть загнаною на слизьке. Гризельда приготувала таке чудове жертвоприношення, проте Катаріна не схотіла щезати, а отже, жертву не було принесено до кінця. Але то було ще півбіди. Зросла небезпека того, що Гризельду таки викриють. У понеділок, закривши крамничку, вона відчула сильне бажання піти й запитати, що ж таке трапилось, але не насмілилась, добре розуміючи, що мусить поводитись обачно. Проте вже наступного дня, коли почало скидатися на те, що вона таки дешево відбулася, жінка трохи інакше поглянула на ситуацію. Катаріна так трималася за павича, бо ж хотіла усім показати, як вона вдячна Гризельді, своїй подрузі! А ще з доброго дива припинив кровоточити струмок. До Гризельдиної голови почала заповзати думка про те, що її вчинок був актом справжнього героїзму. Успіх дав їй мовчазну, але палку насолоду, і вона поринула у фривольні фантазії. Якби люди тільки знали, вони б пронесли її вулицями на руках. Влаштували б велику вечірку з танцями і піснями, і всі б їли її паштет. А втім, Гризельда не хотіла ані визнання, ані слави. Вона прагнула одного — щоб її люба Катаріна була нею задоволена.

Настала субота, і Гризельда стала за прилавок у пречудовому настрої. Стравою дня в неї були «теплі фрикадельки з підливою». Народ валом валив до її крамнички, ніби всі вони в душі здогадувалися, що саме вона є їхньою рятівницею. Навіть пані Шефер сердечно з нею привіталася і купила два фунти вирізки з огузка, ніби то була якась дрібничка.

Того вечора Гризельда, взявши з собою до ліжка цілу миску ліверної ковбаси, з задоволенням дивилася шоу «Суботнього вечора у прямому ефірі», як раптом почула внизу гучний грюкіт у двері. Вона неабияк здивувалась, адже гості до неї ніколи не заглядали, а Джейдон після вечері зачинився у себе в кімнаті.

— Джейдоне, відчини двері! — гукнула вона. Відповіді не було, з мансарди долинало лише бухання його стереосистеми.

— Джейдоне!

Почуваючись ображеною, вона взула капці й у самій піжамі вийшла в коридор. Вона вже збиралася піднятися нагору й вишпетити Джейдона, бо ж скільки разів вона говорила йому, що всі його справи з друзями стосувалися тільки його, а не її. Але грюкіт не лише не припинився, а й посилився, тож вона, буркочучи й тяжко ступаючи, почала спускатися сходами. Вона увімкнула світло в магазині, й дверний дзвінок почав дзеленькати без упину.

«Зараз, зараз, вже йду, — бурчала вона, човгаючи довкола прилавку, — самі знаєте, мені вже давно не шістнадцять!»

За плетеною віконною фіранкою бовваніли три здоровезні постаті. Еге ж, Джейдонові друзі, як вона й гадала. Вона відімкнула двері й уже приготувалася зустріти гостей суворою реплікою на кшталт «хлопці, ви, що, зателефонувати йому, чорт забирай, не могли?», але слова ті застигли в неї на вустах. Перед нею стояли Рей Деррел і Джо Ремзі зі «Швидкого фарбування», а з ними — Тео Стекхаус, власник гаража на Діп-Голлоу-роуд, де минулого літа Джейдон мав якусь гівняну, за його словами, роботу. Троє здоровезних, повнотілих чоловіків, повних тестостерону, так що здавалося, ніби одяг на них ось-ось трісне. Не відразу помітила вона за їхніми спинами Колтона Метерса, на дві голови нижчого за них, закутаного в пальто. На відстані стояв з увімкнутими фарами «шевроле» Рея Деррела.

Гризельда нервово переводила погляд з одного обличчя на інше.

— Хлопці, чим можу допомогти?

— Джейдон удома? — різко запитав Деррел.

— І в яку ж халепу він устряв цього разу?

Вона підозріло озирнулася, і цього вистачило, щоб чоловіки прослизнули повз неї всередину.

— Гей, що це ви робите? Колтоне, що то все значить?

Голова ради подивився на неї, й вона помітила, що його обличчя було спотворене гнівом. Раптом Гризельду оповив страх. Пекельний страх.

— Гризельдо, представники сил правопорядку прибули, щоб заарештувати Джейдона. Наполегливо раджу тобі дати їм змогу безперешкодно виконати свою роботу.

— Заарештувати? Та за що, чорт забирай?

Троє чоловіків, не звертаючи на неї уваги, обійшли навколо прилавку й попрямували на приватну територію Гризельдиного помешкання.

— Агов, назад, то мій будинок! Джейдоне!

Колтон Метерс взяв її за руку і покликав на ім’я, вимовляючи кожен склад, але Гризельда відвернулася й подалася за непроханими гостями, які без жодних докорів сумління почали підніматися сходами. Вони ж не мали права того робити! Але потім Гризельду приголомшило розуміння: вони таки мали на те право, якщо цього вимагала ситуація. Місцева поліція Блек-Спрінга становила собою купку добровольців, за якими наглядав Відьмоконтроль, викликаючи їх, коли йшлося про внутрішні справи міста. Чітких правил провадження арештів не було, і часто доводилося імпровізувати, при цьому не було інстанції, до якої можна було б поскаржитися на відсутність ордеру на обшук. Представник тієї самої владної інстанції стояв унизу в магазині й чекав.

Ремзі, Стекхаус і Деррел подалися на звуки музики прямо до мансарди. Перший із них вдарив по дверях до Джейдонової кімнати, і ті розчахнулися з таким грюкотом, що здригнувся увесь будинок. Гризельда, засапавшись, визирнула з-за їхніх спин і побачила Джейдона, який сів у ліжку, випроставшись і відірвавшись від гри на ноутбуку.

— Джейдоне Холст, ми заарештовуємо тебе за те, що ти порушив достобіса положень Постанови про надзвичайний стан, — сказав Рей Деррел. Ці слова він майже прокричав, і Гризельда нарешті збагнула, що ці чоловіки не лише розбуркані завданням, що випало на їхню долю, а й дійсно розлючені. — Ти маєш право зберігати мовчанку, але я б на твоєму місці не розраховував на адвоката, малий безголовий засранцю. — Він штовхнув Джейдонове крісло, й воно зі страшенним грюкотом впало на підлогу.

— Ви збожеволіли? — заверещала Гризельда і вхопила Рея за рукав, але той звільнився одним порухом руки.

— Якого біса? — затинаючись, запитав Джейдон і повернувся до Гризельди за допомогою:

— Мамо…

— Який же ти психопат! — промовив Тео Стекхаус, ледь ворушачи побілілими від гніву губами. Він підійшов впритул до Джейдона, вхопив його за руку і стиснув її, мов лещатами. — Не для того я тебе наймав! І ти ще, гівнюче, кожного Божого дня обідав у мене вдома, з моєю жінкою та дітьми!

— Тео, приятелю, охолонь. До чого увесь цей галас?

— Це ти мав би охолонути, і то трохи раніше! — заревів він так, що Джейдон відсахнувся. — Що, як каменюки в руці немає, то вже не такий і крутий?

Джейдон підняв обидві долоні догори.

— Слухайте, то був просто жарт, і більше нічого.

— Я тобі зараз покажу жарт, — він блискавичним рухом ухопив Джейдона за зап’ясток і заламав йому руку за спину. Джейдон нахилився вперед і скрикнув.

— Зупиніться! — закричала Гризельда, але Деррел притримав її за спину, і пальці його здавалися зробленими з залізного дроту. — Рею, я не продам тобі більше жодного грама того яловичого фаршу, який ти так любиш, поки просто зараз не скажеш, якого біса ти тут робиш!

— Вибачте, пані Холст, я дію за наказом.

— А чому б тобі не звернутися до мене на ім’я, як завжди?

Проте Деррел брутально відштовхнув її і вхопив Джейдона за вільну руку.

— Ходімо зі мною, — наказав він.

Вони потягли його з кімнати, повз Гризельду. Ремзі прихопив з ліжка Джейдонів ноутбук, витяг із розетки зарядний пристрій і сунув усе це під пахву.

— Чекайте, — закричала Гризельда. Тримаючись за бильця, вона потяглася сходами за чоловіками. Її серце навіжено калатало, вона задихалася, ніби марафонець, але сповнені жаху крики сина і його благання про допомогу тримали її на ногах. Дошкандибавши до сходів на перший поверх, вона побачила, що Деррел із силою штовхнув Джейдона у спину, і той пролетів останні сходинки й упав обличчям на підлогу біля дверей до крамнички. Кров заструменіла в нього з носа. У сліпому гніві Гризельда кинулася на ближчого до неї чоловіка, яким виявився Джо Ремзі, але той вхопився за бильце, і попри Гризельдину солідну вагу, вона ніби наштовхнулася на стіну.

— Не бийте його, виродки, — заплакала жінка. — Заберіть ваші брудні руки від мого сина!

Лежачи обличчям на підлозі, Джейдон намацав телефон у кишені штанів, але Тео Стекхаус наступив шкіряним чоботом на зап’ясток Джейдона, і той скрикнув. Власник гаража забрав телефон і засунув його до кишені своєї куртки.

— Покидьки! — волав Джейдон. — У мене, між іншим, теж є права!

— Вже немає, — відповів Стекхаус.

І він щосили копнув його у низ спини так, що Джейдон зігнувся дугою, закашлявся і відхаркнув слину на підлогу. Цієї миті перед очима Гризельди постав Джим — вона ніби побачила, як її чоловік-небіжчик б’є її сина, і червона люта імла заслонила їй зір.

— Годі! — голос голови ради, ніби грім, перекрив усі інші звуки. — Уставай, хлопче.

Із перекривленим від болю обличчям Джейдон почав повільно підніматися, тримаючись за одвірок, і все-таки зміг підвестися без допомоги з боку чоловіків, які його заарештовували. Травмований зап’ясток він притиснув до грудей, з його верхньої губи капала кров. Повними сліз, затуманеними лютою ненавистю очима він поглянув у холодне, як сталь, обличчя Метерса.

— Молодий пане Холст, я заарештовую тебе в ім’я Бога за систематичні та грубі порушення Постанови про надзвичайний стан, каменування Катаріни ван Вайлер і зловмисну загрозу життю майже трьох тисяч жителів Блек-Спрінга. Нехай Бог змилосердиться над твоєю душею.

Деррел і Стекхаус вхопили Джейдона і потягли його повз прилавок.

— Мамо, ти бачила, що вони роблять зі мною, — кричав він. — Розповіси усім! Вона бачила, як ти мене бив, покидьку. Ти від цього не відкараскаєшся!

Але Гризельда ледве його чула. Її думки сплуталися, усе ніби оповив туман. В її вухах стояли слова «каменування Катаріни ван Вайлер». Від звуку цих слів в її мозку ніби щось клацнуло. «Каменування Катаріни ван Вайлер. Каменування…»

— Не робіть йому шкоди, — сказала вона, але слова ці пролунали нерішуче, майже запитально.

О, Боже милосердний, невже він так і сказав — КАМЕНУВАННЯ?

— Заради всього святого, Колтоне, що він зробив?

Поки решта чоловіків виводили Джейдона, голова ради виклав їй вельми скорочену версію звинувачення, але й того було досить. Гризельдині думки крутилися вихором, порскали і знову нестримно пірнали кудись униз.

— Гризельдо, оскільки ти — його мати, я зобов’язаний розповісти тобі про це, але зараз я не в офіційній ролі. Ми вирішили, що буде краще, якщо ти…

Але Гризельда не слухала. Її дихання почастішало, і подумки вона вже була з Катаріною, бажаючи не примирення, бо ж яке після всього цього могло бути примирення, ні, вона бажала лише зросити слізьми її ноги. Хитаючись, жінка незграбно ступила до вішалки для головних уборів.

— Гризельдо, що ти збираєшся робити? — стиха запитав Колтон Метерс.

— Я мушу… — вона ледь не бовкнула: «піти до неї», — піти з ним, звичайно.

— Ти нікуди не підеш.

— Але я…

Метерс вхопив її обома руками і м’яко, але рішуче притиснув до стіни за прилавком. Вона відчула, як його викривлена подагрою права рука впала їй на груди. Вона чула його дихання, його важкий, глибоко проникаючий, хижацький запах, і її рот різко захлопнувся з голосним, вологим плямканням.

— Заспокойся, Гризельдо, я на твоєму боці. Ти ж це знаєш, хіба не так?

— Так…

— Добре. Довірся мені.

— Але що…

— Hi, Гризельдо, просто довірся мені. Ти довіряєш мені?

— Я довіряю тобі…

— Я хочу, щоб ти повторила за мною. Можеш повторити?

— Так.

— Повторюй за мною, Гризельдо. «Я, Гризельда Холст…»

— Я, Гризельда Холст…

— «Добровільно складаю повноваження члена ради…»

Вона приголомшено подивилась на нього.

— Що?

— Добровільно складаю повноваження члена ради…

Його рука смикнула її за грудь і стиснула її, боляче й жорстоко.

— Гризельдо, повтори це. Я хочу почути, як ти це кажеш: «Добровільно складаю повноваження члена ради…»

Нажахана, вона спробувала вирватися від нього, але дарма.

— Але чому?

— Тому, що я знаю все, Гризельдо, — в голосі голови ради був щирий сум. — Я знаю, що ти ходиш до відьми, і знаю, що це ти подарувала їй павича. Я знаю, що ти навідуєшся до неї регулярно, я все це знаю і не хочу офіційно судити тебе, але, клянуся Богом, я це зроблю, якщо ти добровільно не складеш повноваження. Повторюй за мною, Гризельдо: «Цим підтверджую, що я добровільно складаю повноваження члена ради…»

Вона спалахнула й поглянула на нього великими винуватими очима.

— Колтоне, я…

— Повторюй за мною! — раптом заревів старий голова ради з такою люттю, що все тіло Гризельди затрусилося, як від лихоманки. — Повторюй за мною, Гризельдо! Повторюй за мною! «Я, Гризельда Холст, добровільно складаю повноваження члена ради!»

— Добровільно складаю повноваження члена ради, — зіщулившись, простогнала вона. Тепер, коли з Метерсового обличчя спала машкара стриманості, воно перетворилося на потворну сітку складок і сухожиль. То було загрозливе обличчя старезного, але аж ніяк не спорохнявілого дідугана.

— І я утримуватимусь від будь-яких дій, що перешкоджатимуть розслідуванню…

— Я не перешкоджатиму розслідуванню… Ой, Колтоне, ти робиш мені боляче.

— І не навідаюсь до жодного місця, де буде відьма, жодного разу.

— Ти не розумієш…

— Кажи це! — її сосок прострелив пекучий біль від того, що він стиснув його іще сильніше.

— Я ніколи не піду до Катаріни!

Голова ради послабив хватку, і його обличчя знову стало безпристрасним, ніби ціле скупчення хмар прорвалося назовні з-під його шкіри.

— Чудово, Гризельдо. Нехай Господь буде милосердним і до тебе.

Він розгладив зморшки на своєму пальті й вийшов, не сказавши більше ані слова. Маленький дзвоник, як завжди, радісно дзеленькнув. Гризельда звалилася на підлогу, як сніп, і заголосила.

У перші години після арешту Джейдона усе було як у тумані. Гризельда відчула хворобливу потребу вимити спочатку своє тіло, а потім прибрати у крамничці, зробити це ретельно й не один раз, змити геть бруд тіла й душі. Вона робила це заціпеніло, ніби ширяючи над самою собою, ніби вийшовши із власного тіла, яке здавалося рухомою повітряною кулею, напханою бентежними образами, що змінювалися, як гарячкові сни: ось Колтон Метерс штурхає мертве тіло Джейдона, а ось жителі міста з порожніми, холодними обличчями, знаючи, що зробила Гризельда, замість заслужених нею нагород жбурляють у неї каміння, й нарешті, рука Метерса на її грудях, його хтивий подих біля її шиї.

«Ох, Катаріно, що це діється зі мною? Я втрачаю розум».

Вона здригнулася від спогадів про хватку голови ради, яка чомусь була набагато жахливішою, ніж домагання Артура Рота. У випадку з Ротом то була чиста похіть, і вона могла легко провести межу між нею і собою. Але коли Колтон Метерс стиснув їй сосок, вона побачила на його обличчі хворобливу інквізиторську зосередженість і ніби зазирнула крізь глибоке провалля до далекого, давно забутого минулого.

«Гризельдо, я на твоєму боці.»

Але Гризельда достатньо прожила на цьому світі, щоб розуміти: на її боці не було нікого — ні Колтона Метерса, ні Джейдона, ні, звісно, тих людей, які купували її паштет. Лише Катаріна завжди була на її боці. Але й це змінилося. Тієї ночі щоразу, як вона поринала у сон, перед нею з’являвся один і той самий образ. Катаріна крокувала вгору і вниз по Діп-Голлоу-роуд, втягуючи носом повітря, ніби хижий звір, і сліпими очима видивлялась Гризельду. Адже то її син каменував Катаріну, то її рідна плоть і кров забрала в неї павича. Знову і знову Гризельда прокидалася і схоплювалася, уся в холодному, липкому поту. Цілісіньку ніч вона провела, перекидаючись із боку на бік. Її ніби затиснуло між двома полюсами. Якщо Гризельда хотіла сплатити борг Катаріні, то мала залишатися вірною їй, але якщо вона збиралася відвести біду від Джейдона, тоді мала стати на його бік.

У неділю, з першими променями сонця, вона зателефонувала до муніципалітету, але ніхто не відповів. Вона спробувала набрати Метерса, але й там, як і можна було очікувати, ніхто не взяв слухавку. Подзвонивши до Відьмоконтролю, вона натрапила на Роберта Гріма, який неохоче відповів їй, що Джейдон був допитаний і наразі перебуває в одиночній камері у Дудлтауні, чекаючи на суд, як і його товариші. Грім додав, що, на відміну від інших, Джейдон був повнолітнім, і що він, Грім, не зобов’язаний був ділитися цією інформацією з Гризельдою.

— Роберте, будь ласка, не роби йому шкоди, — благала вона. — Що б він там не зробив і що б ти сам не думав про мене, не робіть нічого поганого моєму синові.

— Звісно ж, ні, — скупо відповів він. — До них ставитимуться, як і до всіх інших.

— Але коли Джейдона заарештовували, його зіштовхнули зі сходів і сильно побили.

На іншому кінці слухавки запала тиша. Грім збирався з силами, щоб його голос пролунав безпристрасно.

— Мені шкода. Цього не повинно було статися.

Але так сталося, і то був лише початок. У Блек-Спрінзі всі, ніби вірус, передавали одне одному новину про каменування, та вже не пошепки, а голосно, перемежаючи слова з нестямними зойками. Раптом повернувся ретельно приховуваний страх, і з його тіні виповзли паніка, гнів і вигадані звинувачення. Ніби хтось взяв і перевів стрілку годинника на тиждень назад. Вони з дурного розуму повірили у те, що небезпека нарешті минула, і від самого того факту їхнє обурення ще сильніше змішалося з тривогою, а страх паралізував іще міцніше.

З вікна своєї кімнати Гризельда виглянула на майдан і побачила натовп людей навпроти Кришталевої церкви і «Тихого чоловіка». Час від часу вони вигукували різні гасла, підливаючи оливи у вогонь. А незабаром ті люди вже грюкали у вікна їдальні. У розлюченому ґвалті Гризельда намагалася розрізнити голоси тих жителів, які завжди по-доброму ставилися до неї. Вона сховалася за шторою й у відчаї чекала, поки вщухне істерія; однак, як тільки почало сутеніти, на заході з’явилися пасма диму, що піднімався до неба, і завили сирени пожежних машин. Хтось десь роздобув ящик порожніх пивних пляшок, налив у них бензину і кинув ту хріновину в вікно Джейдонового друга — Бурана того, здається, — таким чином, підпаливши увесь будинок. Мешканців удома не виявилося, вони були на допитах, отже, людських травм вдалося уникнути, але перший поверх вигорів ущент, і будинок було оголошено непридатним для проживання.

Шеєри, безумовно, були зручними цапами-відбувайлами. За всі прожиті роки Гризельда заробила собі більше авторитету, аніж вони, проте вже наступного дня клієнти таки втекли від неї, а ввечері того ж дня прийшли двоє чоловіків з Лоуер-Саут із бейсбольними битками і вщент розтрощили її вітрину з наїдками.

Вибравши слушну мить, Гризельда зачинила крамничку й затемнила вікна заради власної безпеки. Вона похмуро вибирала осколки скла з яловичого фаршу, і несподівано її пронизала моторошна думка, яку вона не могла чітко сформулювати, але яка, попри це, здавалася їй беззаперечною. Всі ці люди своїми вчинками роздмухували колективну істерію, і Блек-Спрінг невблаганно занурювався у божевілля.

І залишався тільки жах. Жах став справжньою душею невідворотно проклятого міста.

Розділ 20

Суд відбувся у вівторок увечері в Меморіальній залі, і на нього зібралося усе місто. Стів прибув разом із Джоселін і Тайлером і, побачивши ряди людей у чергах на вході, відразу зрозумів: скромний будинок, що, здавалося, ось-ось мав луснути від величезного натовпу, геть не був до того пристосований. Якщо у зборах Дня всіх святих взяли участь до восьми сотень людей, то наразі, мабуть, їх зібралося майже дві тисячі.

Тайлер благав, щоб йому дозволили залишитися вдома, але Стівові зателефонував хтось із ради й наголосив, що присутність його сина є обов’язковою. Серце раптом почало гупати у Стіва в грудях, ніби довбня. Того дня за обідом він не міг проковтнути ані крихти, хоча й намагався це приховати, і Джоселін спитала його, чи він часом не захворів.

— То, мабуть, просто нерви, — сказав він, шкодуючи, що не може розповісти їй, чим насправді занепокоєний.

Тайлера у муніципалітеті допитували двічі: в неділю і в понеділок. Стів підняв бучу, вимагаючи дозволити йому бути присутнім на допитах, оскільки Тайлер був неповнолітнім, але зрештою мусив здатися й чекати у приймальні разом з Пітом і Лоуренсом Вандермеєрами. В останнього на лобі був великий поріз із накладеними на нього швами. Тайлер вийшов, після нього зайшов Лоуренс. Стів запитав Тайлера, як усе пройшло, і той відповів, що не так вже і погано. У неділю вранці Джейдон почав давати зізнавальні свідчення, отже, їхні ноутбуки, телефони і Лоуренсів айпед були конфісковані для розслідування. Стів молився, щоб вони не припустилися помилок, але відверте обурення Піта тим, як Джейдон намагався втягнути у халепу ще й друзів, видавалося щирим і, певно, мало спрацювати на їхню користь. Коли трохи пізніше вони пішки поверталися додому, вже без Піта і Лоуренса, Тайлер сказав, що в нього склалося враження, ніби Бурак і Джастін не ляпнули нічого зайвого. Хоча Тайлер аж ніяк не був балакучим, скидалося на те, що йому вдалося продемонструвати готовність до щирого співробітництва зі слідством, а коли його запитали про гіпотетичний сайт, він удав, що нічого не розуміє, і то було краще, ніж мовчанкою перешкоджати слідству. Стівові залишалося тільки сподіватися, що й Лоуренсу вдасться зробити те саме.

Він був налаштований помірно оптимістично… до дзвінка з ради у другій половині цього дня.

Натовп юрмився коридорами по всіх проходах до Меморіальної зали і не давав пройти тим, хто чекав у гардеробі. Спочатку Стів, Джоселін і Тайлер приєдналися до групи людей, що стояли зліва від рядів складаних стільців, але як тільки їх помітили охоронці, що, здавалося, стовбичили повсюди, то відразу ж провели на другий ряд, де для них були зарезервовані місця поряд із Вандермеєрами. Пробираючись крізь скупчення людей, Стів відчував на собі їхні погляди. Усі обличчя були похмурі, на кожному з них читався якщо не страх, то гнів.

— Жалюгідне видовище, еге ж? — зауважив з усмішкою Піт, коли вони всілися.

Стів був приголомшений:

— Надто велика тіснява. Якщо вибухне паніка, люди затопчуть одне одного до смерті.

— Боюся, вони навмисно провокують сум’яття. Ти оце бачив?

І він вказав на сцену. За трибуною і плакатом з написом «ДОВІРЯЙМО БОГОВІ Й ОДНЕ ОДНОМУ» висів широкий плаский екран. Стів відчув, як кров відлила від його обличчя. Ці бовдури збиралися показати відеозапис, щоб спровокувати заколот.

— Сподіваюся, сюди не привезуть тих хлопців. Бо інакше вони стануть ягнятами, яких поведуть на заріз.

— Якщо це зроблять, ми будемо по вуха в лайні. Та навіть якщо й не зроблять, ми все одно будемо по вуха у лайні.

В кінці зали почалася штовханина. Люди натикалися на останні ряди стільців і кричали, маса народу позаду, що невпинно зростала, штовхала їх уперед. Охоронці побігли, щоб забрати з останніх рядів частину стільців і таким чином звільнити місце для стояння. Із великим занепокоєнням Стів помітив, що аварійні виходи вже були заблоковані. Тіснява була навіть на балконі.

— Люди добрі, дайте сісти особам похилого віку! — прокричав хтось. — Поступіться місцями, вчиніть як справжні американці!

Один за одним зайшли члени ради і розсілися за трибуною. Стів зауважив, що їх тільки шестеро, власниця м’ясної крамнички була відсутня. Тільки тоді гамір, нарешті, стих. Раптом запала така неймовірна тиша, що не було чути ані кроків, ані шурхотіння, ані кашлю. Ніби усі затамували подих в очікуванні дійства, що мало розпочатися.

Колтон Метерс взяв слово одразу, без вступних ремарок з боку мера. Його командирський голос був глибоким і гордовито-спокійним. Відлуння від нього розбивало тишу, ніби хвилі темної води.

— «Боже, Свої суди мені подай, і я правдою судитиму народ Твій, а вбогих Твоїх справедливістю, і тиснути буду гнобителя!» Псалом 71. Дорогі друзі, жителі міста, цього вечора ми зібралися разом, щоб винести судове рішення щодо жахливого злодіяння і блюзнірського знущання, яке зачіпає нас усіх, — каменування Катаріни ван Вайлер минулого четверга, 8 листопада, молодими людьми Джейдоном Холстом, Джастіном Вокером і Бураком Шеєром, що завершилося смертю нашої дорогої Рити Мармелл, упокій, Господи, її душу.

Усі, звісно, були у курсі того, що сталось, але тепер, коли пролунало конкретне звинувачення, натовпом прокотилося зітхання, в якому вчувалися лють і відраза. Цієї миті спільне обурення поділяв кожен — молодий і старий, чоловік і жінка, віруючий і атеїст.

Адріан Чесс, член ради, чий кричущий несмак в одязі перевершувала лише кричуща безхребетність, прокашлявся і почав читати з аркуша, не маючи в голосі й половини Метерсової харизми:

— Пані та панове, пані Мармелл померла в результаті смертельної внутрішньоцеребральної гематоми мозку в ту саму мить, коли сталося каменування, що, поза сумнівами, є аналогією з інцидентами 1967 року, коли було знято один зі швів на роті Катаріни. — Він кашлянув. — Масштабні наслідки безвідповідальних і мерзенних вчинків, скоєних цими молодими порушниками, могли б торкнутися кожного з нас. Ви, ймовірно, помітили, що я вживаю термін «порушники», а не «підозрювані». Я роблю це на підставі переконливих доказів, які ми вам зараз збираємося продемонструвати, щоб ви усвідомили усю варварську сутність цього злочину.

Стів побачив, як Роберт Грім, що сидів на сцені, заплющив очі. Повага Стіва до керівника служби безпеки зросла. Грім був проти цього — можливо, проти всього цього чортового процесу.

На пласкому екрані з’явився знайомий ліс за його будинком і розгорнулися недавні події. Тайлер, що сидів за Стівом, схилив підборіддя на груди і конвульсивно дрижав. Стів волів би, щоб Тайлера позбавили того видовища, але хлопець був змушений переживати усе спочатку: шпигання відьми палицями, бійку, в якій Лоуренс отримав поранення, крики відчаю і, нарешті, глухе ляпання об вологе дно резервуара каміння, що відстрибувало від заклятої плоті. Стів стиснув синові руку, але очі Тайлера вже були повні сліз. Джоселін до того відмовлялася дивитися це відео і тепер сиділа, закривши рот руками.

А потім екран згас, і присутні втратили контроль за емоціями. Жахливою була сама лиш думка про каменування, але коли вони на власні очі побачили, як це було, несамовитий гнів спалахнув, ніби легкозаймистий фосфор. Всі були шоковані. Почулися відчайдушні зойки. Люди ридали. «Де ці вбивці?» — заволав хтось. «Будь-хто з нас міг загинути», — почувся інший голос. «Ми дістанемо їх», — завищав іще хтось і засміявся маніакальним сміхом, що нагадував кінське іржання, ніби сам не вповні вірив у серйозність сказаного, але відразу ж цей сміх потонув у одному спільному, несамовитому, мстивому крикові: «Дістанемо їх!» Люди в кінці зали цілим натовпом подалися вперед і попадали одне на одного, ніби повірили в те, що на сцені були самі реальні підозрювані. Стів ані на мить не сумнівався у тому, що, якби то виявилося правдою, їх би лінчували тут же на місці. Поперекидалися стільці, затріщав розірваний одяг, люди попадали на підлогу, на когось наступили. Охоронці вживали неймовірних зусиль, щоб втримати ситуацію під контролем.

— Зберігайте спокій! — загримів у динаміках голос мера. — Люди, будь ласка, зберігайте спокій!

— Стіве, ти вважаєш, ми тут у безпеці? — запитала Джоселін, стиснувши кулаки і дивлячись на гармидер за їхніми спинами.

— Здається, так, принаймні, на цю хвилину.

Колотнеча піднялася досить далеко від них, до того ж багато людей повставали з місць, щоб стримати натовп. Мер і далі намагався усіх заспокоїти, але Стів упіймав погляд, яким Колтон Метерс дивився понад натовпом — його натовпом, подумав Стів, — із переможним блиском в очах. Звичайно, старий голова ради з самого початку знав, що все так і станеться.

Нарешті присутні заспокоїлись, і медперсонал зміг вивести з зали чимало постраждалих. А потім Адріан Чесс знову взяв слово, але цього разу його заглушував гомін юрби:

— Люди добрі, ваше обурення зрозуміле, але, будь ласка, зберігайте спокій. Пан Грім і його колеги запевнили нас у тому, що цей випадок не мав жодного подальшого впливу на Катарінині поведінкові схеми. Ми ж усі знаємо, що вона без причини поведінки не змінює…

— А що ж тоді сталося зі струмком? — викрикнув хтось із середини зали. Почулися схвальні оплески.

— Цьому ми теж вже знайшли пояснення, — відповів Чесс. — На жаль, каменування було не першим серед цілої низки злочинів, скоєних паном Холстом останнім часом. Кілька свідків стверджують, що за тиждень до того він збезчестив Катаріну тим, що розірвав на ній одяг, оголивши її грудь, а після того шпирнув її ножем і нацькував на неї собаку. То був собака сім’ї Грантів і, як ви, ймовірно, знаєте, цей прямий контакт і став причиною смерті тварини.

Ці слова викликали ще один вибух люті, і Стів збагнув, що загрозлива, задушлива атмосфера у Меморіальній залі почала нагадувати примітивне народне судилище. Хтось закричав першим, і відразу ж маса людей, ніби бунтівна вулична юрба, підхопила заклик, що всіх об’єднав: «Приведіть їх сюди, приведіть їх сюди, приведіть їх сюди!» Стів зрозумів, що люди вже на межі, ще трохи — і збуджений натовп просто втратить контроль над собою, і вперше він побачив неприхований страх в очах Піта Вандермеєра.

Чесс намагався перекричати шум, але йому не дуже те вдавалося:

— Пані та панове, злочинців заарештовано і вони зараз перебувають під вартою. А тепер ми хочемо… Пані та панове, будь ласка, заспокойтеся. А тепер ми хочемо скористатися цією миттю і відзначити двох мужніх молодих людей — Тайлера Гранта і Лоуренса Вандермеєра. Ви всі є свідками того, що вони зробили усе, що було в їхніх силах, аби тільки запобігти скоєнню їхніми однолітками цих варварських вчинків, і попри величезний, поза сумнівами, тиск, вони звернулися до батьків із цим обвинувальним матеріалом. Ми закликаємо кожного з вас наслідувати приклад їхньої гідної поваги поведінки і не покривати жодного порушення громадського спокою. Тайлере і Лоуренсе, будь ласка, встаньте.

Тайлер здригнувся і подивився на Стіва. Але Стів спромігся лише кивнути на знак згоди з цими словами. «Догоди їм, синку, тільки один раз», — подумав він. Стів Грант не зміг би виразити словами те полегшення, яке він відчував. Присутність хлопців мала чисто протокольний характер. Їм це буде боляче, але наслідків не матиме.

Лоуренс і Тайлер неохоче підвелися й оглянулися довкола з невимовно нещасним виглядом, а навколо них вибухнули гучні схвальні крики й аплодисменти. Тайлер коротко кивнув і, як тільки з’явилась можливість, відразу ж впав на своє місце.

— Молодець, — прошептав Стів, але Тайлер відвів погляд.

— Гаразд, — продовжив Колтон Метерс. — Отже, провину встановлено, злочинці в усьому зізналися, тож я, виконуючи обов’язок обвинувача, відразу ж переходжу до питання вироку…

— Закидаймо їх камінням, допоки не здохнуть! — проревів хтось, і у відповідь почулися схвальні крики. Звісно, в реальності вони того не зроблять, тому що, хай там як, а вони ж цивілізовані люди.

— …І, як ми вже звикли це робити, справу буде вирішено на правових засадах, відповідно до положень Постанови про надзвичайний стан у Блек-Спрінзі, у тому вигляді, як її розробили наші предки у 1848 році. Пані та панове, Холст, Вокер і Шеєр, справжні покидьки нашої громади, своїми вчинками свідомо поставили під загрозу життя кожного з нас. Вони народилися і виросли у Блек-Спрінзі й цілком розуміють як закони, так і небезпеку глузування над відьмою. Розслідування довело, що кожен з них був при здоровому глузді, включаючи неповнолітніх Вокера і Шеєра. Нехай усі назавжди усвідомлять, що така надзвичайно згубна поведінка не толеруватиметься у нашій громаді, й що вона заслуговує на надзвичайне покарання. Але, дорогі співгромадяни, не лише вони порушували протягом останніх кількох тижнів Постанову про надзвичайний стан. — Погляди стали збентеженими, запала напружена тиша. Метерс, тремтячи від люті, продовжив перелік гріхів: — Серед вас є такі, що захотіли злигатися з відьмою. Серед вас є такі, що почали шукати її прихильності. Серед вас є такі, що приносили їй блюзнірські жертви, і є такі, що розмовляли із нею. І всім до цього причетним я можу сказати лише одне: ви… ставите… під загрозу… всіх нас! Ви не повинні контактувати з відьмою! Ми під прокляттям! Ви знаєте зміст Постанови про надзвичайний стан, і знаєте також, який армагеддон чекає на нас, якщо Катаріна відкриє очі! Ми під прокляттям, людоньки, під прокляттям!

Стів слухав проповідь голови ради, ніби під гіпнозом, знову відчувши дивний магнетизм, який випромінював цей чоловік. Метерс нагадував проповідника пекельного вогню і сірки з неба, що наводить жах, промовляючи з кафедри, і це давало бажаний ефект: Стів відчув страх, безпричинний страх.

А Метерс тим часом продовжував:

— З приводу цих вчинків буде вжито надзвичайно суворих заходів. Нам потрібен запобіжник. Але жоден із цих ваших злочинів не є настільки негідним і загрозливим для всього міста, як те, що зробили ці хлопці своїм ганебним поводженням з відьмою. Відповідно до положень Постанови про надзвичайний стан, така поведінка карається публічним бичуванням на очах всієї спільноти на науку іншим.

Залою прокотилася хвиля загального шоку… а також… саме так, інстинктивного, звірячого збудження. Роберт Грім, не вірячи власним очам, втупився поглядом у голову ради. З місця, де сиділа пані Шеєр, донісся жахливий, несамовитий крик, але Метерсів голос заглушив його, ніби громом:

— Отже, мій вирок такий. Пана Джастіна Вокера і пана Бурака Шеєра протягом сорока восьми годин буде приведено на міський майдан, де публічно кожному з них буде завдано по десять ударів кішкою-дев’ятихвісткою по голій шкірі, як того вимагає традиція. А пана Джейдона Холста, через його подвійний злочин, а також оскільки він досягнув повноліття, протягом сорока восьми годин буде приведено на міський майдан, де йому буде завдано двадцять ударів кішкою-дев’ятихвісткою по голій шкірі, як того вимагає традиція. За цим усі троє проведуть три повних тижні у Дудлтаунському пенітенціарному закладі, після чого правопорушникам буде дозволено возз’єднатися зі спільнотою на умовах ретельного нагляду за ними та належного контролю з боку психолога.

Важко мабуть, було б осягнути масштаби сум’яття, породженого цією новою вибуховою сумішшю безсильного гніву і здавленого напруження, якби в ту мить до трибуни не попрямував Грім. Розвівши в сторони руки, він широкими кроками перетнув сцену.

— Ні, ні, ні! Колтоне, це негарно, це не те, про що ми домовлялися! В яке чортовиння ти нас вплутуєш?

— Грім, це — наш закон! — голова ради тримав у руці згорнуту Постанову про надзвичайний стан і розмахував нею, ніби жезлом, на всі боки. — Він, можливо, тепер і видається дивним, але що ми можемо зробити? Ми повинні зупинити тих хлопців і дати урок іншим.

— Але ж не таким чином! — закричав Грім і повернувся до присутніх. — Люди добрі, ми ж не варвари, правда? Народ, увімкніть здоровий глузд. Це не закони шаріату. Ми можемо гідно це все владнати. Ми можемо за допомогою Пойнту запропонувати слушну альтернативу.

З натовпу прозвучав глузливий сміх, яким влучно скористався Метерс.

— У Вест-Пойнті не знають, що це таке — жити під відьминим прокляттям. Вест-Пойнт безсилий перед злом. Ми живемо ніби під скляним ковпаком і можемо покладатися лише на милосердного Господа… і одне на одного. — Він широко розвів руки, ніби вдавав із себе Ісуса. — У Блек-Спрінзі ми самі попіклуємось про своїх під пильним оком всемогутнього Бога.

— Невже Бог бажає, щоб ми били власних дітей?

Метерсів кадик конвульсивно смикався вгору і вниз.

— Хто шкодує різки, той ненавидить свого сина!

— Це — незаконна розправа!

— Це — внутрішня справа міста. І як ми завжди це робимо під час розгляду внутрішніх міських справ, голос демократії буде почуто.

З місця підвелася удова Телбота, жителька заможної частини міста, і почала говорити з ідеальним самовладанням:

— Я схиляюся до того, щоб погодитися з паном Метерсом. Ми ж не можемо просто так послати їх тричі поспіль до Дудлтауна, так ми з їхньої психіки зробимо кисіль. Саме це сталося з Артуром Ротом: його мозок не витримав. Мені, чесно кажучи, це здається набагато менш гуманним, аніж добре попрацювати батогом якихось п’ять хвилин.

Стів сидів і дивився на цю сцену, не вірячи власним вухам, відчуваючи, як волосся у нього на потилиці стає сторч. Як швидко це все перетворилося на непристойність! Якщо вже оця жінка, саме втілення респектабельності й вишуканості, може підвестися і з такою незворушністю оголосити себе прихильницею публічного сорому, публічних катувань… тоді все, греблю прорвано.

— Та й, крім того, — вела далі пані Телбот, піднявши пальця догори, — якщо вже люди поводяться настільки безвідповідально, що водяться з відьмою, то, гадаю, варто всім дати урок. Я схвалюю ваше рішення.

У відповідь — гудіння. Схвальне, але водночас нервове й насторожене.

— А чим поганий звичайний арешт? — наполягав Грім. — У нас є камери під церквою. Ми можемо психологічними засобами зняти їхні захисні бар’єри і переконати їх у серйозності подібних вчинків. Ми…

— Гріме, ми тебе зрозуміли, — вигукнув хтось із присутніх. — Може, вже сядеш на місце?

Публіка підтримала цей вигук, і Грім безпорадно оглянувся довкола. Стів інстинктивно відчув необхідність підвестися і виступити проти цього фарсу, але Джоселін вхопила його за руку і міцно притисла її собі до живота.

— Стіве, я не хочу, щоб ти виступав. Подумай про Тайлера і Метта.

Він здивовано поглянув на неї, але, побачивши страх в її очах, усе зрозумів. Коли він виступав у справі Артура Рота, йому востаннє пробачили нерозсудливий ідеалізм. Але цього разу все буде інакше. Колективне навіженство зайшло надто далеко, і вибуху не уникнути. Цієї миті вони були героями, бо ж вистежили паразитів, які каменували відьму, і викурили їх з їхніх нір… і, напевно, їм було краще й далі залишатися героями.

— Буде голосування, — шепнула Джоселін. — Хочеться вірити в їхній здоровий глузд.

— Вибач, але я в це не вірю.

Він кинув погляд на Піта, шукаючи підтримки, але Піт вдивлявся кудись удалечінь із байдужим виразом обличчя людини, яка спостерігає за тим, як справджуються її найжахливіші кошмари. Він зчепив свої пальці з пальцями Мері, й Стів бачив, що той не має жодного бажання вставати і щось говорити.

«Подумай про Тайлера. Ти ж знав, що так станеться.»

«Але ж… не це!»

«Слухай, кого ти дуриш? Звичайно, ти знав це. А тепер тримай язика за зубами, інакше дорого заплатиш.»

— Тату, я хочу додому, — нервово прошепотів Тайлер.

Стів поглянув на сина і взяв його за руку. Тайлер міг би зараз бути серед засуджених. Можна було поринати у будь-які фантазії про те, як було б гарно поплисти вниз Гудзоном разом із сином, але якщо він забуде, що зараз стояло на кону, то може втратити усі шанси. Отож Стів відкинувся назад… і нічого не сказав.

Решта судового процесу проплила, ніби в тумані. Пан Шеєр виступив з емоційним закликом. Його будинок вже зруйнували, хіба вони не можуть виявити милосердя бодай до його сина? Він говорив про наведення мостів, про подолання етнічних розбіжностей. Говорив про людяність і гідність. Вимовляв слова із сильним акцентом, а оскільки говорив довго і не збирався закінчувати, розлючені слухачі витягли його з зали. Почалася бійка, десь у центрі залу піднявся пан Вокер і почав загрожувати розголосом у пресі, якщо вони таки насміляться вдатися до такого покарання. Проте навіть без загрозливих поглядів присутніх і без голови ради з його Дудлтауном було очевидно: пан Вокер зламався і не протистоятиме подальшим подіям. Та й хіба не було видно по його обличчю, що він з усім змирився? Якби то був син когось іншого, він, звісно, проголосував би «за».

Гризельда Холст також протестувала, уся в сльозах, їй надали більше часу, ніж іншим, оскільки жителі міста симпатизували їй найбільше. Але й тут Стів зрозумів, що то була лише формальність, яка нічого не змінить ані на макове зернятко. Народ прагнув крові й хотів голосувати. Удова м’ясника нагадала юрбі про трагічну історію знущань над Джейдоном його батька, про руйнівні емоційні наслідки цієї жорстокості й завершила виступ благанням дозволити її Джейдону пройти лікування замість покарання.

— Я прошу вас, дорогі друзі. Ми ж знаємо одне одного, хіба не так? Хіба то не ви всі ходите до мене щотижня купувати стейки? Чи гамбургери? Телячі відбивні? Курячі крильця? Паштет, нарешті?

— Заберіть цю жінку звідси, доки вона не почала перераховувати увесь асортимент свого довбаного м’ясного відділу! — вигукнув якийсь місцевий дотепник. Жарт був позбавлений смаку, але блазень отримав те, чого прагнув: Гризельду, що без упину ридала, вивели з зали.

Нарешті настав час голосувати. Голова ради попросив тих, хто підтримував вирок, підняти праві руки. Вгору здійнялося багато рук, включно з руками трьох членів ради. А потім Метерс попросив підняти праві руки тих, хто був проти вироку. Стів підняв праву руку… і відчув невимовне полегшення, коли й цього разу побачив велику кількість рук. Проти також проголосували троє членів ради, включаючи, певна річ, і Роберта Гріма. Стівові здалося, що з’явився проблиск надії. Голосування не було вирішальним — не було можливості встановити, на чиєму боці більшість. Це означало, що, слава Богу, багато людей мали достатньо здорового глузду, щоб мовчки протистояти цьому знущанню.

Коли почалася підготовка до письмового голосування, Грім знову взяв слово:

— Люди добрі, не будьте дурнями. Я знаю, що саме це написано в Постанові, але то не більше, ніж жарт. Пам’ятайте: коли-небудь настане мить, коли ми звільнимося з-під Катаріниного прокляття, і чи зможете ви тоді дивитися одне одному в очі, якщо на вашій совісті буде отаке? Чи зможете ви протанцювати навколо церкви і проспівати «дінь-дон, відьма здохла», якщо на ваших руках буде кров? Будь ласка, будьте розсудливими!

А потім почалося нескінченне човгання ніг повз трибуну, де з упаковки видерли чотири пачки паперу для друку, і люди брали фломастери, щоб таємно написати «так» або «ні». Оскільки Стів, Джоселін і Тайлер сиділи попереду, вони голосували одними з перших. Стів укинув імпровізований бюлетень до урни — до тієї самої урни, яку лише тиждень тому використовували для голосування на президентських виборах. Минулого тижня вони голосували за того, хто — Барак Обама чи Мітт Ромні — стане господарем Білого дому на наступних чотири роки. Цей місток до реальності, з якої Блек-Спрінг остаточно випав, здавався якимось абсурдним.

Минула принаймні година, допоки не проголосували всі — й ті, хто човгав до трибуни, й ті, хто прибув у інвалідних візках, і ті, хто чекав у гардеробі чи стояв на балконі. Ще двадцять хвилин збігло, поки члени ради сортували і рахували бюлетені. Стів згубив з очей Джоселін, Тайлера та Вандермеєрів. Ніколи ще він не почувався таким одиноким і розгубленим, попри те, що багато жителів міста хапали його за руки, бажаючи докладно дізнатись, як розгорталися ті події. В якусь мить перед ним раптово постав надзвичайно реальний образ: люди навколо нього не просто нагадували людей із далекої давнини, а й реально стали тими людьми, вбраними в лахміття, що смерділи брудом і хворобами. Якби він вийшов на вулицю, то побачив би, що Діп-Голлоу-роуд стала порохнявим шляхом, яким торохтять вози, почув би монотонний дзвін зі шпиля старовинної церкви і зрозумів би, що надворі 1664 рік.

Стів відчув полегшення і водночас смертельну втому, коли врешті-решт Колтон Метерс закликав присутніх у залі до тиші й порядку.

— Пані та панове, дякую вам за увагу. Я більше не буду випробовувати ваше терпіння. Тисяча триста тридцять два голоси «за», шістсот сімнадцять «проти», запропонований вирок ухвалено.

Приголомшлива, моторошна хвиля пробігла залою. Люди збагнули, як багато їхніх сусідів і друзів спокусилися надзвичайністю події і проявили примітивність тваринних почуттів під безпечною машкарою анонімності. Було чути як радісні, так і гнівні вигуки, хтось плакав, хтось закликав до бунту, але більшість була задоволена тим, що правосуддя звершилось.

Голова ради продовжив виступ:

— Вирок буде виконано цього четверга на місці традиційного вогнища у День всіх святих, на перехресті Діп-Голлоу-роуд і Лоуер-Резервуар-роуд. Прибути і стати свідками покарання — обов’язок і відповідальність кожного з вас. Тому я пропоную почати з першими променями сонця, щоб зменшити вплив цієї події на громадський порядок і на ваш власний робочий графік. Молімося ж, щоб ми з цього всього отримали урок і назавжди залишили цей заколот позаду. Боже, наш Отче…

Метерс очолив спільну молитву, до якої приєдналася більшість громади. Ці люди знали одне одного все життя, поважали й любили одне одного, як могли, як це завжди буває у невеликих містечках на півночі штату. Але Стів зауважив, що усі вони радикально змінилися. Він відчув це ще більш чітко, коли вони трохи згодом стиха, крадькома виходили, ховаючи очі. Покірність охопила жителів міста, і Стів подумав, що вона іще жахливіша, ніж збудження, яке їй передувало.

Всі ці люди мали такий вигляд, ніби знали, що скоїли дещо страхітливе, дещо непоправне… і тим не менш, вони могли з легкістю й далі жити з цим.

Розділ 21

Блек-Спрінг готувався до виконання вироку, ніби це було свято. З вітрини у невеличкій Палаті ради в будинку муніципалітету витягли оригінальну кішку-дев’ятихвістку сімнадцятого століття. То був чудовий екземпляр — гарно оздоблений стрижень з дев’ятьма шкіряними шнурами, кожен шістдесят сантиметрів завдовжки, з вузликом посередині та невеликими свинцевими кульками на кінцях. Це приладдя не використовували з 1932 року. З цієї нагоди Колтон Метерс приніс його до Дінні, власниці майстерні з ремонту взуття, і наказав їй вимочити шкіру в олії з воском, щоб батіг витримав потужні удари й не тріснув.

А Тео Стекхаус, який ще тиждень тому був усього лише власником гаража і займався ремонтом автомобілів, з готовністю взяв на себе роль міського ката. У середу ввечері його запросили до стайні в маєтку голови ради. Спочатку він попрактикувався на шкіряному сідлі, щоб відточити майстерність ударів, а потім — на теляті, яке було зв’язане і борсалося, щоб підготуватися до рефлективних рухів живої плоті. Того вечора, перш ніж лягти спати, він прийняв дві пігулки ібупрофену, щоб притишити сильний біль у плечових м’язах, але, попри це, швидко заснув і спав як дитина.

А от Гризельда Холст тієї ночі взагалі не спала. І хоча у центрі уваги громадськості мала постати її власна дитина, жінку переповнювало почуття покори. Та й не лише її. Здавалося, така ж сама пасивність охопила усіх жителів Блек-Спрінга. Піту Вандермеєру було надто боляче усвідомлювати власну причетність до цієї справи, а якби не те, він, мабуть, будучи соціологом, провів би паралелі з державами, де населення охоче підкоряється законам шаріату. Саме з цієї причини ніхто не виступив із протестом, ніхто не поскаржився вищій владі. Навіть ті, хто голосував проти вироку, гадали, мабуть, що усе те якось повернеться на краще. Вони бажали лише спекатися цієї справи й навести лад у власному житті.

Отож замість того, щоб непокоїтися за долю Джейдона, Гризельда провела ніч у молитвах до Катаріни. Стоячи голими колінами на малесенькому килимку поряд із ліжком, вона благала пробачити її відступництво. На ознаку спокути Гризельда спробувала покарати себе, відшмагавши собі спину Джейдоновим ременем. Але усе те здавалося якимось штучним і недоладним, і як тільки стало справді боляче, Гризельда подумала: «Це не для мене», — і зупинилася.

А якби замість тієї мороки вона виглянула у вікно, то побачила б, як дев’ятеро огрядних чоловіків мовчки ведуть крізь цвинтар її сина, Джастіна Вокера та Бурака Шеєра. Обвинувачених завели до Кришталевої церкви і провели вниз тими самими крученими сходами, якими часто спускалася Гризельда для підтримки життя Артура Рота. У склепі Колтон Метерс прочитав уголос вирок. Спочатку хлопці подумали, що він жартує, але незабаром почали кричати, спершу — від несподіванки, потім — від переляку, а наприкінці в них почалася істерика. Від тих страшних криків холонула кров у жилах, бо вони були непідробним втіленням людського страждання і відчаю. І коли двері, грюкнувши, зачинилися, а хлопці залишилися в підземеллі разом із небіжчиками, що лежали поряд на цвинтарі, то здавалося, що ті мертві теж почали кричати разом із ними.

Крики побудили сов. Ті побудили ласок.

І десь у Блек-Спрінзі відьма перестала шепотіти і… прислухалася.

Наступного ранку, 15 листопада, перші глядачі почали прибувати ще до світанку, щоб зайняти кращі місця. Як і під час спалення Очеретяної жінки два тижні тому, перехрестя було заблоковане металевими огорожами, які поставили колом навколо дерев’яного помосту. Сам поміст спорудила будівельна компанія Клайда Віллінґема. То була платформа заввишки майже два метри, мала довжину й ширину майже три метри, а на ній стояла якась споруда, що нагадувала опору для гойдалки А-подібної форми, зроблену з дерев’яних козел. Юрба заповнила не лише перехрестя, а й вузькі, мокрі від дощу вулиці навколо. Погода була хмарною, типовою для штату Нью-Йорк цієї пори року, тому всі вдягли непромокальні накидки та капюшони, що блищали у світлі вуличних ліхтарів, але парасольки досить завбачливо залишили вдома, щоб не затуляти ними видовище. Кафе «Сью’з Гайленд Дайнер» жваво торгувало кавою і какао з вуличного намету, щоб трохи скрасити людям напружене очікування. Щасливці, що мали друзів, які мешкали у навколишніх будинках, сиділи тепер у теплі, визираючи з вікон на других поверхах. А чимало заможних стариганів скупчилися у кімнатах готелю «Пойнт-ту-Пойнт Інн», який здавав їх за драконівськими погодинними цінами, щоб компенсувати втрати від вимушеного виселення Чужинців за місто.

Звісно, на чолі усіх цих заходів стояв Роберт Грім. Він ретельно ізолював місто з усіх боків, виставив загорожі, а на кордонах поставив патрулі з добровольців. То було нелегке завдання, але, якщо все спланувати ретельно, дороги треба було тримати перекритими лише впродовж години з того моменту, як на сході закривавіє перший спалах рожевого світла. Рада наказала усім роздрібним торгівцям скасувати або перенести в часі будь-які операції з Чужинцями, отже, блокпости залишилися майже непоміченими, і лише кілька машин довелося завертати назад.

Робертові Гріму було гидко. Йому було гидко абсолютно від усього. Від людей та їхнього лицемірства і прихованої жаги крові. Від їхнього угодовства і віроломства. Від Метерса, ката, Катаріни і хлопців, які жбурляли в неї каміння. А ще йому було гидко від самого себе, бо ж це йому забракло характеру завадити цьому огидному балагану.

Минуло кілька хвилин по шостій тридцять, і нарешті розпочалося видовище. Судова процесія вийшла з Кришталевої церкви і пішла огородженою парканами алеєю крізь цвинтар на Церковному пагорбі до помосту. Першим крокував Колтон Метерс, показний і суворий, обабіч нього йшли двоє членів ради, які голосували за вирок. За ними впритул рухалися охоронці на чолі з Реєм Деррелом. Джейдона Холста, Джастіна Вокера і Бурака Шеєра буквально тягли на залізних ланцюгах, так само брутально, як і вони самі не так давно гнали відьму. Вони були оголені до пояса, а на їхніх обличчях читалася паніка. За другою групою охоронців замикав процесію кат, ховаючи обличчя під ритуальним капюшоном, хоча усі знали, хто то був.

Не було схвальних вигуків. Не було гомону. Над натовпом нависло тільки зніяковіле, притишене бурмотіння. Коли настала мить, якої всі так чекали, коли люди змогли на власні очі побачити тих «монстрів», що каменували Катаріну, здається, вони раптом згадали: попри жахливі звинувачення, ці хлопці були теж людьми, а двоє з них — дітьми; вони були людьми, з якими вони жили разом, і з якими будуть змушені жити й надалі. Готовність до розправи поступилася місцем сорому, збудження — зніяковілості. Тільки коли процесія наблизилась до групи людей, що стояли навколо бронзової статуї пралі, й хтось вигукнув: «Убивці!», а кілька безмозких кретинів почали шпурляти у арештантів великі соснові шишки, тільки тоді насмілилися люди в юрбі підняти погляди… обличчя в них були бліді, але очі блищали.

Тепер це для них було шоу, а шоу треба дивитися, а не копирсатися в самому собі.

Хлопці, зойкаючи, намагалися ухилитися від шишок, які залишали подряпини на їхній голій шкірі. Одному з охоронців шишка влучила у вилицю. Не гаючи ані секунди, він разом із двома іншими охоронцями накинувся на підбурювачів, щоб загасити пожежу, доки вона не перекинулася далі.

А далі, метрів щонайменше за тридцять п’ять, на східному боці перехрестя дивилися цей спектакль Стів, Джоселін, Тайлер і Метт. Збурення у центрі майдану сюди майже не дісталося, але й вони відчули неспокій, що пульсував у юрбі й розходився, ніби кола на воді. Вдома Стів і Джоселін несамовито сперечалися. У вівторок Джоселін забрала Тайлера додому відразу по голосуванні, адже хлопець не міг більше це витримувати. Вона звинувачувала Стіва у тому, що той не виступив проти. Більше того, вона була категорично проти присутності Метта на бичуванні. Вона кричала на Стіва — справді кричала — а Стів кричав у відповідь, що саме вона не дала йому піднятися з місця, коли для того була зручна нагода. Але вирок було винесено, і всі батьки були зобов’язані взяти з собою дітей старше десяти років, щоб вони теж засвоїли страшний урок. Про те, щоб знехтувати обов’язком, навіть не йшлося.

Стів був ображений, але розумів, що гнів і біль Джоселін були викликані ситуацією, яку вона не могла змінити, отже, вона зігнала злість на ньому.

«Судячи з облич у натовпі, ми, ймовірно, не єдина родина у Блек-Спрінзі, чиєю кухнею учора літали тарілки.»

Тепер він обняв членів своєї сім’ї, притягнув їх до себе й молився — не Богові, а здоровому глузду, — щоб вони так чи інакше пройшли крізь це випробування.

Джейдона, Бурака і Джастіна повели на поміст. Їхні сповнені страху погляди металися натовпом у пошуках останньої надії, останнього порятунку, останнього сліду людяності. Охоронці перекинули ланцюги, прикріплені до їхніх зап’ястків хомутами-стяжками, крізь дерев’яну A-подібну опору і потягли інші кінці ланцюгів униз, так що хлопці були змушені підняти руки догори і стати навшпиньки. А потім охоронці з’єднали ланцюги з бильцями і зійшли з помосту, залишивши в’язнів під поглядами юрби. Їхні стрункі тіла були блідо-синіми від холоду, випнуті ребра мокро поблискували від дощу. Троє звичайних американських хлопців у снікерсах і джинсах висіли, ніби тваринні туші на бойні.

Почав грати карильйон на Кришталевій церкві. Жителі Гайленд-Мілза і Гайленд-Фолза подумали б, що то якийсь ранній похорон. Карильйон грав свою мелодію, а на перехресті кричав Джейдон:

— Люди добрі, ви ж не дозволите цьому статися?

На щоках у нього були лілові плями від переохолодження, а з губ капала слина.

— Які ж ви, в біса, довбані збоченці! Будь ласка, зробіть щось, поки ще можете!

Але юрба невблаганно мовчала, і на поміст піднявся кат.

Довгими, повільними кроками він обійшов довкола засуджених, тримаючи в одній руці руків’я кішки-дев’ятихвістки, а в другій — шкіряні шнури зі свинцевими кульками на кінцях. Капюшон з прорізами і м’язиста будова тіла робили його схожим на мерзотного персонажа з фільму жахів. Джастін, ніби перелякана тварина, спробував відсахнутися від цієї маски, але від цього тільки повис на ланцюгах, дригав ногами, ніби танцюючи джигу, і його стогін було чути навіть у віддалених вулицях. Бурак плюнув у маску, але кат не відступив і продовжив свою справу. Різко смикнувши обома руками, він міцно вхопив усі хвости разом, і над юрбою прокотилось відлуння від загрозливого хльостання батога.

А Джейдон звернувся до маски, так тихо, що навіть люди у найближчому ряді його не почули. Почув лише кат.

— Тео, будь ласка, не роби цього, — сказав він.

І в цю коротку мить, коли він дивився в обличчя катові, в цю мить суцільної темряви, яка залишиться з ним на все життя, він здогадався, що під маскою був не Тео, а кат із давно минулих часів, з часів Катаріни, то був мучитель, чийого обличчя і чийого імені він не знав і ніколи вже не дізнається, тому що, коли усе це мине, коли буде знята маска, надворі буде знову 2012 рік.

Кат обійшов навколо і став за його спиною.

Карильйон грав свою мелодію.

Люди облизали губи.

Люди заплющили очі.

Люди молилися.

Кішка-дев’ятихвістка злетіла у повітря.

Брутальне, жахливе хльостання батога по оголених спинах трьох хлопців відлунювало від сусідніх будинків. Дев’ять зав’язаних вузлами хвостів краяли їхню шкіру, а свинцеві кульки, ніби кігті, заглиблювалися в їхню плоть. Вже після другого удару порснула кров. Хлопці верещали на всю силу своїх легенів — моторошними і тваринними були ті крики, ніби вереск свиней, з яких наживо здирають шкіру тупими ножами. Кат по черзі проходив повз кожного з них, по черзі кішка-дев’ятихвістка розпорювала їхню шкіру, по черзі пронизував їх кошмарний, нестерпний біль, не даючи часу, щоб перепочити, віддихатися, попросити припинити тортури.

Нажахана юрба дивилася, і звуки бичування оповивали її, і кожен відчув, ніби батіг шмагає його власну шкіру. Ляскання батога розносилось над усім містом, воно полинули долиною, на південь, уздовж ріки. Воно змусило молекули повітря запаморочливо кружляти у радіусі багатьох миль довкола. Якби хтось того ранку приклав вухо до металевого скелета Моста Ведмежої гори, він почув би тремтіння від шмагання батога, легке, ніби помах крил метелика. Але вуха до металу ніхто не приклав, бо ніхто не знав, що коїлося у Блек-Спрінзі. У ранкову годину пік люди їхали між Гайлендом і Пікскілом, слухаючи місцеві радіостанції «WJGK» і «WPKF». Слухали на трасах, під час руху, на мобільних телефонах, жуючи звичний сніданок людей, які щоранку їздять в інше місце на роботу, — багель, загорнутий у паперовий пакет. Америка прокидалася. Доброго ранку, Америко.

Коли кат підняв руку для восьмого удару, юрбою несподівано пробігло тривожне тремтіння. Люди скрикували, показували кудись пальцями, з вуст у вуста пошепки передавали: «Відьма… Катаріна… відьма… Катаріна… відьма тут…» Усі ті, хто стояв на західному боці перехрестя, одночасно підвели голови й побачили Катаріну ван Вайлер на центральному балконі «Пойнт-ту-Пойнт Інн». Ніхто не знає, що то було: чи то прояв колективної галюцинації, чи, можливо, якесь темне диво, але як тільки вони помітили її, кожен у натовпі побачив одне й те саме кошмарне видіння: відьмині очі були розплющені. Ніби пастух, що пасе своє стадо, вона поглядала згори, дивилася на мордування на перехресті й… сміялася.

Секунда — і видіння щезло, але усі були переконані, що вони його справді побачили. Вони його пережили. Катаріна дійсно там стояла, хоча, звісно, її очі та рот були зашиті, як завжди. Але її поява серед людей не здавалася випадковою. Тієї ж миті чи наступної всі вони зрозуміли з непохитною впевненістю, що усю цю виставу влаштувала сама відьма, що своїм розтлінним шепотом вона якимось чином витягла з них усіх те найогидніше, що ховалося всередині, заради втілення якогось диявольського плану. Бо як же інакше вони, такі пристойні, праведні люди, без спротиву дозволили вплутати себе у таку дикунську, порочну, аморальну розправу?

Ця думка вивільнила в юрбі такий потужний, тваринний страх, що люди у паніці почали розбігатися, спотикаючись і топчучи одне одного ногами. То був суцільний бедлам. На східній і південній сторонах перехрестя люди спочатку не збагнули, що сталося, але швидко метушня поширилась і на них, почалася штовханина, усі воліли забратися звідти геть. Навіть Колтон Метерс нічого не робив, щоб утримати натовп на місці.

Один лише кат, здавалося, й не здогадувався про те, як змінилася атмосфера. Він завершив роботу над спинами Бурака і Джастіна. Ті висіли на ланцюгах і корчились від болю, їхні спини були місивом із кривавого м’яса, верхні частини та холоші джинсів мали темно-багровий колір; вони звісили голови, ніби імітуючи страсті Христові. З не меншим запалом кат продовжив хльостати закривавлене тіло непритомного Джейдона Холста, що погойдувалось, як лялька під кожним ударом батога.

Коли кат нарешті відрахував двадцять ударів, церковний дзвін замовк. На перехресті ще залишалася велика юрба, але й ті люди крадькома, з почуттями ганьби і сорому, зникали слідом за тими, що кинулись врозтіч з раптовою появою відьми. Дехто дивився вгору на Катаріну і робив жести, що захищали від лихого ока, але більшість просто відводила очі, й кожен дивився лише у тому напрямку, в якому він утікав геть із того місця. Усі мовчали. Багато хто плакав. Усі бажали стерти цю подію із власної пам’яті, й ніхто, абсолютно ніхто не обмовився про неї ані словом, коли повернувся додому.

Охоронці піднялися на поміст і звільнили від кайданів пошматовані тіла. Їх віднесли на марах, обличчями донизу, і в фургоні відправили до доктора Стентона, лікаря-терапевта, для належного лікування. Чимало часу знадобилося фургону, щоб прокласти собі шлях крізь юрбу. Поміст зруйнували, а оббризкані кров’ю дошки того ж самого дня пішли до дробарки. Комунальні служби почали прибирати перехрестя. Персонал готелю «Пойнт-ту-Пойнт Інн» накрив Катаріну навісом, а на шосе 293 зняли блокпости. Вже десь о дев’ятій не залишилося найменшого сліду від події, заради якої майже три тисячі людей зібралися того ранку на перехресті, а потім одностайно втекли звідти, гнані пекельним страхом.

Над Блек-Спрінгом зайнявся новий день.

Розділ 22

Листопад нарешті минув, ніби пішов непроханий гість, що надто затримався, зловживаючи гостинністю господарів. Коли настали перші дні грудня, Тайлер відчув неабияке полегшення. Він вступив у двобій з іспитами середини семестру, але, на щастя, його оцінки погіршилися не так суттєво, як він того боявся. Тільки з іспанською був повний триндець. Весняного семестру йому доведеться докласти всіх зусиль, щоб отримати на іспитах задовільну оцінку.

Як і решта жителів Блек-Спрінга, Тайлер відчайдушно, крок за кроком, намагався відновити нормальне життя після подій п’ятнадцятого листопада, забути про них і зняти з себе почуття провини. Час минав, і йому це більш-менш вдавалося. У відносинах між батьками зависла напруга, її можна було буквально відчути на дотик. Мабуть, з боку Тайлера було безглуздим звинувачувати себе у тому, що він, розкривши таємницю, поклав на батька такий важкий тягар, але він все одно винуватив себе, і ніякі логічні пояснення не могли того змінити.

Метта якийсь час мучили нічні жахи, і одного дня по обіді Джоселін зізналася Тайлерові, що той обмочився у постіль. Тайлерові стало шкода молодшого брата. Того вечора він допоміг йому почистити Паладіна і Нуалу, і хоча вони розмовляли про зовсім інші речі, їм обом сподобався час, проведений разом, адже такі миті випадали нечасто. Невдовзі Тайлер попросив у Метта дозволу скористатися його ноутбуком, щоб погуглити якесь домашнє завдання. Коли він відкрив браузер «Сафарі», то в історії Меттових заходів у інтернет побачив сайт із гей-порно. Тайлер закусив губу і вдав, ніби взагалі того не бачив, зрозумівши, що любить Метта набагато сильніше, ніж міг би висловити це вголос.

За тиждень після тих листопадових подій до них додому заскочив Грім, щоб повернути Тайлерові ноутбук і айфон. Він відвів Тайлера вбік і сказав зі значущим поглядом:

— Мені байдуже, що ти робив, але якщо зробиш це ще раз, я те побачу. Ясно?

Тайлер спохмурнів і мовчки втупився в підлогу. Чи дізнався Грім про все? Певно, що так. Або, принаймні, мав серйозні підозри. Можливо, він побачив у карантині URL-адресу сайту «Розплющ свої очі». Чому ж тоді він не вжив заходів, і навіть Тайлерові нічого про те не сказав? Хлопець цього не розумів, аж допоки увечері, вже лежачи в ліжку, не збагнув, що якби стався витік інформації про сайт, консервативно налаштована рада у відповідь повністю заборонила б інтернет у Блек-Спрінзі. Отже, Грім, оцей сучий син і засранець, тримав язика за зубами, щоб Блек-Спрінг не перетворився на нову Північну Корею. Тайлер заснув з усмішкою на обличчі, а наступного дня йому трохи відлягло від душі.

А на самому початку грудня настав день, коли, прийшовши додому зі школи і побачивши пусте місце, на якому раніше стояв Флетчерів кошик, Тайлер уперше відсторонено подумав про смерть собаки, жахіття нічного лісу та страхітливе каменування відьми. Хлопець здивувався і навіть відчув себе трохи винним, ніби в намаганні залишити ці події позаду було щось негарне. Але ж час минав, і деякі рани заживали швидше, ніж інші… хоча ледь видимі рубці все одно залишаться назавжди — на згадку про них.

4 грудня, у день народження Джоселін, погода була похмурою та буремною. Зате будинок, в якому так довго панувала наелектризована атмосфера, тепер, як і раніше, випромінював тепло і затишок. Ненадовго зайшли Вандермеєри — з тортом. На свято прибула і Лорі, їй дозволили залишитися на ніч. Тайлер, доклавши чимало зусиль, зробив фотоколаж усієї родини, включаючи Флетчера, а Метт написав для Джоселін вірш-гумореску, від якого вона реготала до сліз. Після того, як Джоселін відкрила свої подарунки, Тайлер зі здивуванням побачив два пакунки для дітей — різдвяні подарунки, придбані заздалегідь. Вони з Меттом відкрили їх перед каміном. Тайлерів подарунок був у пласкій коробці. Він зідрав папір, побачив під ним новий макбук і, відкривши рота, подивився на батька. Стів кивнув йому з теплою усмішкою. «Жодних кілоґґерів у ньому немає», — читалося у тій усмішці. Тайлера глибоко зворушила батькова довіра, і він тримався з усіх сил, щоб не зарюмсати. З усією хлоп’ячою відданістю він поклявся сам собі ніколи більше не зраджувати цю довіру і міцно обняв батька.

Того вечора обійми не припинялися, ніби в кожного з них з’явилася потреба відчути дотик одне одного. Якоїсь миті Тайлер помітив, що батьки разом сидять на кушетці, міцно сплівши руки. Вони не помітили, як він дивився на них. Наразі Тайлер майже не насмілювався задуматись про те, як складуться надалі їхні стосунки, але у будь-якому разі саме цієї миті Катаріна здавалася йому чимось дуже-дуже далеким.

Минув день народження Джоселін, гнітючу й похмуру погоду на цілий тиждень змінив легкий морозець. Випав сніг, настали сонячні дні, ліс свіжо і приязно виблискував у всій своїй величі. Цьому чарівному тижню — та й будь-якому майбутньому чарівному тижню — покладуть край моторошні події, що з повільною впевненістю астероїда насувалися не лише на сім’ю Грантів, а й на увесь Блек-Спрінг. Але того тижня усе здавалося чудовим. Не винятково чудовим, як бувають винятковими деякі дні у людському житті, — ні, просто нормальним, і, мабуть, вже того було достатньо. Уперше за два місяці на ютьюбі, на блозі «ТайлерФлоу95», з’явилося нове відео. Уважні глядачі помітили б, що цього разу Тайлер жартує не так багато, як раніше, але однаково його робота була гарною, і сам Тайлер пишався нею. Він багато часу провів того тижня зі своєю дівчиною, знов переживаючи пристрасні почуття. Тайлер був чесним перед людьми у кожному своєму вчинку, і відчуття того, що хоча б на деякий час можна було забути про брехню, було для нього справді п’янким.

У суботу Стів розповів йому, що в Джейдона, Джастіна і Бурака завершився термін ув’язнення у Дудлтауні, вони повертаються і наступні кілька тижнів перебуватимуть під наглядом психолога. Тайлер досить безжурно сприйняв цю новину. Єдиним почуттям, яке він собі до того дозволяв, був невиразний сум за Бураком, як сумують за старим другом, що з часом віддалився, і, можливо, навіть непоправно… та й Дудлтаун не дуже скидався на місце, куди можна було б послати листівку з побажанням якнайшвидшого одужання. Він мало про те думав аж до наступної середи, коли, їдучи на велосипеді містом, побачив якусь згорблену, невиразну постать у пальті, з затіненим бейсболкою обличчям, що, хитаючись, чалапала по снігу уздовж Діп-Голлоу-роуд. Спочатку Тайлер подумав, що то якийсь дідуган чомусь нап’яв на себе одяг молодого хлопця, але тут їхні очі зустрілися, і він впізнав Джейдона. Тайлер здригнувся від шоку. Джейдон був виснаженим далі нікуди, вилиці випирали, ніби на голому черепі, він ішов повільно, й усе його тіло хилилося вперед. Руки в нього тремтіли, ніби при хворобі Паркінсона. Очі були пусті й мертві, в них не промелькнуло ані найменшої ознаки впізнавання. Глибоко засмучений Тайлер натиснув на педалі й помчав додому.

Того вечора, коли вже Джоселін пішла нагору, він сидів разом із батьком на кушетці й дивився телевізор. Несподівано Тайлер розплакався. Він ридав довго і надривно. Стів заспокоював його, міцно тримав у обіймах, повторював йому, що все гаразд. Але насправді не було все гаразд, і ніколи вже не буде все гаразд, бо то був останній раз, коли вони тримали в обіймах один одного, але ж якби вони те знали, чи зробили б щось по-іншому? І що могло бути досконалішим, ніж тісні обійми батька і сина? Джоселін, взувши капці, похапцем спустилася вниз і занепокоєно подивилася на Стіва, але чоловік кивком зробив їй знак, і вона залишила їх удвох. Та мить належала лише їм. Довго вони так сиділи, тримаючи один одного в обіймах. Тайлерові не потрібні були слова, йому без слів було краще. Батько це розумів. Тайлер любив свого батька. А батько любив його.

Якби вони потім змогли пригадати той вечір, то, мабуть, могли б пожалкувати лише про одне: що не висловили вголос свої почуття.

Тієї ночі, близько четвертої години, хтось довгим, тонким інструментом підняв догори фіксатор трохи прочиненого вікна спальні. Вікно повільно відчинилось. До спальні ринуло холодне повітря. Стиха скрипнули петлі запізнілим попередженням нічного вартового, але Тайлер міцно спав.

Бліді руки вхопилася за підвіконня, і якась постать, докладаючи великих зусиль, перехилилася через нього й опинилась у кімнаті. Вона рухалась набагато повільніше, ніж Тайлер після нічної пригоди в лісі кілька тижнів тому, але її гнав уперед потужний вольовий імпульс. Постать пригнулася до підлоги і якийсь час залишалася на місці. А потім підкралася до ліжка.

Скрипнула мостина.

Тайлер поворушився уві сні й відвернувся від звуку.

Постать не зрушила з місця.

Через деякий час вона підкралася ближче.

Тайлер лежав на животі, одна рука була піднята, ліва щока притиснута до подушки. Він спав, а тим часом людська фігура видобула з кишені штанів якийсь предмет, що освітив кімнату блідим, штучним світлом. Пальці мацали тачскрін, шукаючи якусь річ, на яку інші люди не звернули уваги.

І пальці знайшли її.

Постать піднесла айфон до Тайлерового вуха, але її рука так сильно дрижала, що довелося іншою рукою вхопити зап’ясток, щоб зупинити дрож. Постать притиснула айфон до Тайлерового вуха і натиснула кнопку відтворення.

Тайлер щось бурмотів уві сні. За якусь мить бурмотіння переросло у стогін, але він не прокинувся.

Коли файл закінчився, його запустили знову.

І знову.

І знову.

Частина 2

ТЕМРЯВА #СМЕРТЬ

Розділ 23

У багатьох казках часто ігнорують найжорстокішу частину: не ту, де йдеться про злостивість відьми, а ту, де бідний дроворуб оплакує втрату своїх дітей.

Лікар Стів Грант знав: готовність до смерті коханої людини притупляє найгостріші жала болю тим, що допомагає поступово сприйняти думку про неминучість втрати. І не лише тому, що це дає змогу людям приймати скорботу як пігулку, в малих дозах, а й тому, що готовність сприйняти найгірше пом’якшує удари долі. Звісно, то була психологічна бридня, але й тієї розкоші Стів був позбавлений. Жахіття вдарило по ньому з такою раптовою і безжальною силою, що одним ударом випалило мозок, перетворивши його на мертву зону. Чоловіка, який прокинувся вранці тієї фатальної п’ятниці чотирнадцятого числа, поголився, поїхав на роботу, а після того відвідав із Джоселін торговий центр у Ньюбурзі, більше не існувало. Інший чоловік тієї ночі влігся відпочивати на паркетних дошках поряд із Тайлеровим ліжком — ні, не в саме ліжко, бо не міг примусити себе подумки стерти з матраца обрис Тайлерової постаті.

Темрява довкола стала чорною, коли почалася остання макабрична тортура, саме та осоружна жорстокість із казки: вони не могли зняти його тіло… тому що з ним була вона.

Якесь туманне і дещо тривожне знання підказувало йому, що зараз вони мали бути разом, адже вони — сім’я, але в тому присмерковому царстві, де тепер мешкав Стів, ця думка не мала особливого сенсу. Втіха і підтримка були абстрактними ідеями. Стів поринув у глибини шоку, далекі від стану контрольованого горя, і просто не був у змозі ані надавати, ані отримувати втіху. Та й крім того, сім’ї як такої більше не існувало, вона була зруйнована. Саме зараз Джоселін сиділа у кріслі в освітленій холодним світлом приймальні Корнвольської лікарні св. Луки у Ньюбурзі, і її дитина була жива, подумав злісно Стів, а ще за нею доглядала Мері Вандермеєр, а також її батько. Поки що їй доведеться впоратися з цим самій.

В якийсь момент того вечора задзвонив телефон, і за кілька хвилин прийшов Піт із червоними очима. Стів не пам’ятав, коли точно те сталося, тому що відчуття часу йому ніби сокирою відрубали, але трунар із похоронного бюро, що мало дивно макабричну назву «Нокс і Крамер»,[9] на той час уже пішов, і Стів сидів один за столом у їдальні, перед ним стояла тарілка з непочатою китайською стравою. Так, то була середина вересня, і Тайлер із Меттом сиділи навпроти нього і дражнили одне одного, сперечаючись із приводу Тайлерової відеозйомки.

— Вони змогли вичистити більшу частину правого ока Метта, — сказав Піт. — Промили йому шлунок, і він у небезпеці. Але його ліве око — то вже інша історія. Клей потрапив до роговиці й затвердів іще до того, як хлопця привезли до лікарні.

— Так, — відповів Стів. Тоді в кімнату падали косі промені пізнього літнього сонця. «Можу побитися об заклад, ти й знати не бажаєш, що я про це думаю», — говорив Метт в об’єктив Тайлера, а Тайлер відповідав: «Дійсно, не бажаю, братику, бо ти смердиш, як кінь. Краще б ти прийняв душ».

— Стіве?

Стів притлумив посмішку і зніяковіло подивився на Піта.

— Що?

— Можливість того, що ця травма — назавжди, реальна, розумієш? Йому почало витравляти роговицю. Він може осліпнути на це око назавжди.

— Так, я зрозумів, — відповів Стів. Він жодної гадки не мав про те, що там торочить Піт. В його уяві Тайлер говорив: «Перенесемо фокус уваги на рідну місцевість. Якби ти мав послати когось на смерть, о падре міо, кого б ти обрав: власну дитину чи решту жителів міста?»

Вмить усі сліди посмішки щезли з обличчя Стіва.

— Ти чув, що я щойно сказав? — і далі наполегливо допитувався Піт.

— Так, чув.

Піт вхопив його за руку. Цікаво, чому рука його сусіда здається такою м’якою і слабкою? «Якось незвично, не пасує йому», — промайнула думка.

— Стіве, ти маєш поїхати до них, — благав Піт. — Я довезу тебе до Ньюбурга. Ти їм потрібен саме зараз. Ти потрібен дружині. Я розумію, усе пішло догори дриґом, але, друже, в тебе, чорт забирай, є ще інший син, і він у лікарні бореться за життя. — Він підняв руки і зараз же їх опустив. — Сто чортів, не годиться тобі зараз сидіти тут…

Піт почав знову плакати, і Стів, байдужий до більшості з того, про що він говорив, повільно підвів голову. Його свідомість поринула у рідкісну мить «тут і зараз», і він знав, що йому слід сильніше триматися за «тут», хоча й не розумів, чому.

— Не можу, Піте, — відповів він. Його голос звучав спокійно і чемно. — Я маю залишатися тут.

Проте плечі Піта нестримно тремтіли. Стів обняв його і подумав: «Зараз я втішаю сусіда з приводу смерті мого власного сина». Іронія була до того абсурдною, що Стів закусив губу, щоб не розреготатися. Дійсно, сміх би тут був недоречним. Він відчув гострий біль, і його обличчя смикнулося. Еге ж, забув про нижню губу: набряклу, розірвану, лілового кольору. Він розшматував її собі ще до того, як його знайшли того вечора скорченим, обіпертим на поруччя сходів, з підібганими колінами, втиснутим до рота кулаком, виряченими очима, набряклим горлом, здибленим волоссям. А тепер із губи сочилася кров, вона гарно смакувала, ніби то був мідний дріт, і цей смак повертав його розум з небезпечного польоту до реальності. Якби він зараз почав реготати, то дуже скоро, ймовірно, перейшов би на крик, а потім втратив розум.

«Оце й є політична коректність, тату», — сказав Тайлер у його голові, й ці слова черговий раз запустили часову петлю, тільки цього разу Стів намагався згадати, які останні слова він почув того ранку від Тайлера… і не зміг.

А от що він дійсно пам’ятав, причому з ідеальною точністю, так це нескінченний ряд позбавлених сенсу миттєвостей дня до їхнього приходу додому. Його розум намагався накласти їх, ніби то були аркуші кальки, на події вдома, силячись знайти орієнтири та збіги. «Що він робив, коли ми вийшли з «Волмарта»? А що ми робили, коли він у стайні брав мотузку?» І нічого з того не виходило, окрім пекельного рефрену з уривків спогадів: «якби тільки… якби тільки… якби тільки…» То була машина для тортур, вона бичувала йому мозок і живилася його почуттям провини.

І він, і Джоселін рано закінчили роботу й вирішили поїхати на закупи перед Різдвом, хоча зрештою з їхнього задуму вийшло переважно ходіння по кав’ярнях і магазинах свічок. Після листопадових випробувань вони скористалися днем народження Джоселін, щоб роздати хлопцям різдвяні подарунки, а отже, власне на Різдво вони хотіли купити щось просте, але святкове. Стів планував взяти м’ясних делікатесів у супермаркеті «Волмарт Сьюперсентер», а Джоселін шукала собі гарний одяг на післяріздвяний час, коли вони збиралися полетіти на кілька днів до Атланти, до її батька. І ніщо не провіщало, що цей день чимось відрізнятиметься від інших. Атмосфера не була якоюсь особливо важкою чи гнітючою, люди, які ліктями прокладали собі шлях крізь торговельний центр, були такими ж неуважними, як і завжди. На хвилину вони затрималися, побачивши, що з натовпу відділилася група вуличних танцюристів для імпровізованого виступу перед магазином «Бон-Тон», вони навіть ввічливо поаплодували їм. А в цей час у них вдома розгорталася невимовна драма.

Тепер же, сидячи у Тайлеровій кімнаті, де все ще дихало Тайлером, у темряві від шоку, ніби у вугільній ямі, Стів міркував про те, що б вони зробили, якби знали. Його думки були спокійними та стриманими, але зрадливо ірраціональними — саме так він би їх визначив, якби був здатним розсудливо робити судження. Чи могли вони хоча б чомусь запобігти? Як спокусливо було звинувачувати Джоселін у тому, що їй закортіло так довго пастися у «Барнс енд Нобл»… або ж самого себе у тому, що наполіг на зупинці у «Старбаксі» — о, Боже, чому ж він був таким дурним! Якби тільки вони приїхали додому раніше…

Вони закинули пакунки до «тойоти». Від паркінгу, де більшість машин повертала праворуч до доріг 1-84 та 1-87, вони зробили подвійний поворот ліворуч на Бродвей. Через пару світлофорів почалася дорога 9W, яка вивела їх з міста і знову ліворуч до національного парку «Сторм Кінг». А від цього місця до Блек-Спрінга було лише п’ять миль їзди по шосе 293. П’ять миль — між ними і тим, що непереборно висіло в них над головами, ніби маятник у вигляді серповидного ятагана, легендарного механізму для катувань часів іспанської інквізиції. І з кожною милею, яку вони проїжджали, безжальна, іскриста сталь усе нижче спускалася над ними, а свист леза ножа лунав усе ближче й ближче, спочатку ліворуч, потім праворуч, ніби маятник скаженого годинника стародавніх часів, що провіщав кінець усього, що вони знали, усього, що вони любили.

Повернення додому. Кожна дрібниця сяяла в його мозку, ніби діамант. Сонце, що низько висіло над небокраєм і засліплювало його, коли він дивився у дзеркало заднього огляду. Бліде світло над Гудзоном. Пропозиція Джоселін через якийсь час завести нового собаку. Щоразу, коли він усе це переживав, йому хотілося заволати до уявного Стіва і уявної Джоселін, щоб вони поверталися і забиралися геть, далеко звідси, ніби, зробивши так, вони могли б скасувати те, що трапилося. Але все це нагадувало перегляд фільму жахів, в якому драматичний фінал визначений наперед, і вони невідворотно під’їжджали до нього на своїй машині.

Під’їжджали повз поле для гольфу, повернувши праворуч і вгору, на Діп-Голлоу-роуд. Перетнули струмок, далі — в’їзд до гаража. Будинок стояв порожнім у грудневому сонячному промінні, ніби затамувавши подих. Вони віднесли пакунки до парадних дверей, і Джоселін засміялася, спостерігаючи його недолугі намагання тримати усі пакети і водночас засовувати ключ до замка. Стів знав, що буде далі. Вона поцілувала його, і пакет із «Волмарта» вислизнув з-під його лівої пахви, ляпнувся на землю, і він ніяк не міг його підняти. Джоселін нахилилася, щоб допомогти, сказала, що йому пощастило, що то були не кульки до різдвяної ялинки. Її сміх порушив тишу, що панувала в будинку, тишу, до якої вони вже встигли звикнути, бо не було більше вдома Флетчера, який завжди стрибав на них, метляв хвостом і гавкав, тобто робив усе те, що й годилося робити собаці.

Коридор. Сходи. О, Боже, ті сходи.

До того, що чекало на них нагорі, залишалося сорок секунд.

Джоселін пішла до їдальні, щоб відкрити пошту, а Стів — на кухню, покласти продукти в морозильну камеру. В цю мить його зупинив раптовий протяг, і він наче прикипів до місця й подивився нагору. Стів не вірив у забобони, але знав, що кожна людина наділена біоритмами, що можуть попереджати про майбутні події, і він ніби вже чув віддалені зойки з катівні. Отой протяг, отой рвучкий подув вітру був насправді нестримним погойдуванням маятника, який тепер був за декілька дюймів над ним, і за якихось сім годин Стів лежатиме у Тайлеровій кімнаті, борсаючись і корчачись, ніби вивільняючись від шкіряних смужок, що прив’язували його до диби.

Він зачинив дверцята морозильної камери і взяв пакети з подарунками. Пішов назад коридором, потім вгору сходами. Стів нинішній кричав тому Стівові: «Забирайся звідти до чортів собачих, ще дванадцять секунд, якихось дванадцять секунд, і настане кінець усьому, а тепер вже десять, лише десять секунд, і лезо опуститься так низько, що…»

Але той Стів не слухав. Він піднімався сходами… тому що нічого не знав.

Він думав про те, що до вечері ще досить часу, щоб зробити коротку пробіжку.

Прочинилися двері до кімнати Тайлера й увійшов Піт Вандермеєр. Він здивувався, побачивши, що Стів сидить на підлозі поряд із ліжком Тайлера. Стів не знав, що в його очах полопалися кровоносні судини і тепер кров ніби затягнула йому очі червоною плівкою.

— Так, забирайся геть звідси й не кажи чортзна-чого, — сказав Піт. Він потягнув Стіва за руку, щоб той піднявся. Стів хотів запротестувати, він хотів, щоб повітря, яким вранці того дня дихали Тайлерові легені, не заходило до легенів Піта, або, що іще гірше, не виходило за двері, тому що Тайлер був його сином, і він хотів упевнитися, що те повітря збережеться. Він хотів, щоб Тайлер залишався живим.

— Послухай мене. У такому стані ти не можеш нічого вирішувати. Роби, як я сказав. Їдьмо разом до лікарні. Твоя дружина в поганому стані. Мері робить усе, що в її силах, але ж ви потрібні одне одному, як ніколи до того.

Він вивів його з кімнати Тайлера, торкнувшись дверей Тайлера, на яких були відбитки пальців Тайлера. Стів добровільно дав вивести себе звідти, переважно тому, що Піта треба було випровадити якомога швидше, поки він не знищив усі сліди присутності Тайлера.

— Я побуду з вами, а Мері поїде додому і поспить. Лоуренс зараз із батьками Мері в Поукіпзі. Вона не хотіла, щоб він…

— …залишався тут, у Блек-Спрінзі, — Стів почув свій голос, що закінчував це речення. Його серце пронизала злостива судома. «Чудова ідея. Якщо вона забрала Тайлера, вочевидь, Лоуренс — наступний, хіба не так?»

Піт повів його до початку сходів, і двічі за той день Стіва ошелешило видовище: його молодший син, той чарівний, щасливий хлопчик, що час від часу йому неабияк дошкуляв, сидів тепер на підлозі посеред коридору з відкинутою головою. Він заклеїв собі очі будівельним клеєм «рідкі цвяхи», а його рот був викривлений у моторошній, білозубій усмішці, й викривлений він був тому, що був ущент повний блідих поганок. У Метта рясно текла слина, і разом із слиною по його сорочці струменіли шматочки отруйних грибів. Він сидів, ніби в пастці, посеред відьминого кільця грибів, що росли крізь тріщини у мостинах підлоги, і скидалося на те, ніби йому в голову прийшла думка: єдиний засіб звільнитися з тієї пастки — з’їсти їх усі. Але щоразу, як він зривав гриб, на його місці вистрибувала нова поганка, і кільце навколо нього знову змикалося.

За межею кільця на підлозі валявся шприц-пістолет для зашпаровування швів.

Метт став свідком якогось страхіття, що одним приголомшливим ударом затемнило йому розум.

Стів повернувся і відчув, як маятникова сталь розсікла йому тіло навпіл. Він увесь ніби випорожнився, ніби його кишки випали крізь діру, що утворилася, але те, що вислизнуло з нього, не було якимось фізичним об’єктом, то був сам він, усе те, що становило його єство — до цієї миті. Це відчуття було настільки реальним, що він ледь не засміявся.

Тайлер повісився на мотузці, моток якої взяв у стайні. Він перекинув її через сволок, обмотав навколо шиї й відштовхнув ногою табурет. Коли він повиснув, його шия залишилася неушкодженою. Смерть приходила до нього повільно і боляче, вона забрала його, коли він був у повній, нічим не порушеній свідомості.

Залишилися сухі сліди сліз, що текли з його тепер осклянілих, набряклих очей. Маска смерті на його обличчі розповідала про жах — і про глибоку, чорну скорботу.

І тільки після того Стів помітив Катаріну ван Вайлер, що стояла, пряма і незворушна, за звислим тілом. Відьма Чорної скелі, подібно до Червоної смерті,[10] прийшла, ніби злодій уночі, й тепер він вже знав точно: Тайлер, його син, його Тайлер — мертвий.

І коли за сім годин по тому Піт Вандермеєр повів його в напрямку сходів, він почав кричати.

Розділ 24

Рішення утриматися від негайного направлення Метью Гранта до лікарні св. Луки у Ньюбурзі було найважчим за всю кар’єру Роберта Гріма, але він взяв на себе цю відповідальність разом з її наслідками. Той кошмар був безпрецедентним, але піку свого він досяг лише тоді, коли довелося раз за разом зіштовхувати зі сходів Джоселін, яка кричала, а Стів сидів собі внизу в їдальні й витріщався у порожнечу із такою моторошною концентрацію, ніби хтось узяв і водночас стер йому весь мозок.

Гріма покликала Мері Вандермеєр. Вони з Ворреном прибули до будинку Грантів через якихось три хвилини, а Волт Стентон, лікар-терапевт, іще паркував машину. «І знову сюди», — подумав, тремтячи, Грім, ніби те прокляття чомусь зосередилося саме на цьому місці й ось тепер набрало повної сили. Піт розповів, що вони з дружиною злякалися жахливих криків і негайно кинулись на допомогу. Зробити вони змогли небагато, але принаймні відтягли батьків від мертвого сина, і це вже було добре.

Метт лежав на спині на мармуровому кухонному столі, а Мері та Джоселін лили йому на обличчя холодну воду із крана. Коли Стентон побачив у раковині залишки поганок, він різко запитав, чи не їх об’ївся Метт. І, не чекаючи відповіді, перевернув хлопця на живіт і просунув пальця йому в горло, щоб викликати блювоту.

Раптом Грім побачив Меттові очі.

О, Боже, що то були за очі!

Їх покривав тьмяний, кольору слонової кістки, ніби пластиковий шар, і здавалося, начебто його очні яблука прокололи голкою, висмоктали їх вміст, а потім знову заморозили в очних ямках.

Поки Воррен допомагав рятувати Метта, Грім злетів сходами нагору, і вже там його емоції понеслися божевільним галопом. Тайлер Грант, оце чарівне, доброзичливе міське хлопча, ще зовсім підліток, — повісився на сволоку. І причина цього вмить ставала зрозумілою — якраз за обвислим тілом стояла вона. Несподівано усе довкола Гріма стало перлисто-сірим, усі звуки звучали приглушено, крики Джоселін доносилось ніби здалека. Він злостиво закусив губу й почекав, поки світ довкола знову набуде чітких обрисів. А потім буквально примусив себе перемкнути свого внутрішнього рубильника. Горе чекати не могло, і саме зараз головним завданням було гарантувати загальну безпеку.

Стентон піднявся, долаючи одним кроком дві сходини, і ляснув себе рукою по губах.

— Господи Ісусе, о Господи Ісусе.

Босі ноги Тайлера висіли пальцями донизу десь за метр над підлогою, а за ними було видно брудний, заляпаний багном одяг Катаріни.

— Що ви робите зазвичай у таких випадках? — запитав Грім.

Стентон приголомшено подивився на нього, не в змозі збагнути зміст його слів.

— Я маю на увазі, коли стається самогубство.

— Ох…

Стентон відсторонено похитав головою і пригладив рукою волосся.

— Мушу повідомити про це окружному прокуророві. Поліція штату захоче провести розслідування, а особливо після того, що сталося з його братом.

— Гаразд, але спочатку вона має піти геть.

Стентон з огидою подивився на досконале кільце поганок, які повиростали з тріщин між мостинами посеред коридору, що вів до сходів. Грім їх навіть спочатку й не побачив… і те видовище видалося йому таким моторошним, що по тілу йому побігли мурахи, а ноги почали підтинатися. Він зібрав докупи усю свою силу волі, щоб змусити розум та інтуїцію зосередитися на справах, які потрібно було зробити.

— Це — бліді поганки, — сказав Стентон. — Роберте, я повинен відправити того хлопця до лікарні.

— Це неможливо. Як тільки ти його зараз відправиш, медики негайно викличуть поліцію. Якщо ми самі не повідомимо про це разом із самогубством Тайлера, поліцейські підозрюватимуть насильство з боку батьків і почнуть розслідування.

— Але він мусить бути доправлений до лікарні! — Стентон маже кричав. — Не знаю, скільки він їх з’їв, але той гриб смертельно отруйний. А ще ті його очі…

— Забирай його до свого кабінету і зроби йому все, що зможеш.

— Ти ж знаєш, я не можу того робити. Я давав лікарську клятву.

— А я присягався як шеф Відьмоконтролю. Я беру на себе відповідальність. Роби, що я тобі кажу. Допоможи його молодшому братові.

— Удома я нічого не зможу для нього зробити! А якщо вона не забереться звідси й за три години? Це хлопча у смертельній небезпеці! Роберте, ці люди вже втратили одного з синів!

Погляд Гріма впав на темну пляму між штанинами Тайлерових джинсів. Сечовий міхур хлопця випорожнився, коли той вмирав. Грім відвернувся. Чому ця смерть мала бути настільки жорстокою і настільки позбавленою гідності? То було за межами його розуміння. І попри все, він нарешті відчув, як його огортає знайомий спокій, який завжди огортав його протягом років роботи у гарячкових ситуаціях, коли все летить шкереберть. Це дало йому змогу відключити мораль, і залишився тільки невиразний, гнітючий біль, ніби анестезія, що поступово відходить. Стентон не був на це здатний. Його, певно, непокоїла не думка про порушення клятви Американської медичної асоціації, хоча й це було ризикованим вчинком, а жахлива реальність цієї події. Грім вхопив його за плечі.

— Слухай сюди, Волте. Невже ти гадаєш, що я сам би не бажав, щоб із цього бедламу був якийсь інший вихід? Але за надзвичайних ситуацій інтереси міста постають вище за інтереси окремих людей, і ти це знаєш. Вибору в нас немає. Можемо лише сподіватися, що батьки не відразу здогадаються. Як тільки ми тут упораємось, я дам тобі знати. А зараз поквапся і берись за справу. Мені байдуже, як ти це зробиш, але, заради Бога, врятуй хлопця.

Ще дві секунди Стентон стояв на місці, змучений сумнівами, а потім зробив дещо неочікуване — підійшов до Тайлера, простягнув руку і закрив йому очі. То був делікатний, співчутливий жест, і Грімові він сподобався. А потім Стентон побіг сходами вниз.

— Зроби все, щоб батьки не помітили, — нагадав Грім йому вслід.

Стентон забрав Метта, і незабаром Грім почув, як від’їжджає його машина. Вже однією проблемою менше. Але наступні кілька хвилин перетворилися на низку хаотичних епізодів. Початкова істерика Джоселін змінилася розгубленістю. Вона поривалася зателефонувати різним людям, і Грімові довелося сказати їй, що дзвінки мусять зачекати. Мері сіла з нею на кушетці. Через якийсь час вона почала говорити, що їй треба витягти курячі грудки з морозильника на вечерю, і Мері мусила запевнити її, що вона це вже зробила. Занепокоєння Гріма наростало. У пошуках допомоги він поглянув на Стіва, але той усе ще сидів за обіднім столом, німий і не спроможний рухатися. Лише через двадцять хвилин Джоселін помітила, що Метта немає, і Грім сказав їй, що Стентон забрав його до лікарні. Джоселін почала плакати і говорити, що хоче знову піти до Тайлера. Як же цьому дати ради, чорт забирай!

Поки Вандермеєри піклувалися про своїх сусідів, Грім викликав Воррена на другий поверх. Вони обговорили варіанти дій. Катаріна нерухомо стояла за своєю здобиччю, ніби левиця, що охороняє залишки туші від зграї хижих гієн, охочих поласувати рештками. Грім відчув іще більше жахіття, коли збагнув, що зникати вона не збирається, її поява не була спонтанною. То були справжні тортури.

Вона хотіла примусити страждати Тайлерових батьків.

Як колись страждала вона сама.

«То що ж, нарешті стає зрозуміло, чого вона хоче.»

Воррен похитав головою:

— Роберте, я не знаю, що робити. Нам ніколи раніше не доводилося зганяти її з місця.

Це було правдою. У тому, що стосувалося приховування Катаріни від людських очей, креативність Відьмоконтролю була невичерпною, але інструкції забороняли їм за жодних умов торкатися її. Якби вони тим розсердили відьму, міг померти хтось у місті, якась людина зі слабким серцем або тонкою мозковою корою… вона відчула б її вібрації і просто впала б мертвою на місці.

Катаріна незворушно стояла посеред коридору.

Вона шепотіла свої сповнені зла слова.

Вона кидала їм виклик.

«Підійдіть, чуваки, торкніться мене. Підійдіть-но, торкніться мене. Побачимо, хто помре цього разу.»

Раптом Воррен несамовито копнув ногою бліді поганки і розбив відьмине кільце. Один молодий грибок докотився до її ніг, схожих на ноги трупа.

Він зупинився, торкнувшись її кривих коричневих нігтів.

— Катаріно, — звернувся до відьми Воррен, помовчав, прокашлявся. — Агов, Катаріно!

Грімові в роті стало так сухо, ніби його слизова оболонка перетворилася на пергамент, і з його вуст зірвався придушений, різкий стогін. Він хотів відтягти Воррена, але ноги йому немов прикипіли до підлоги. За мовчазною згодою вони ніколи не повинні були розмовляти з відьмою. І те, що Воррен робив саме це, було чи не найбільш моторошним з усього, що сталося.

— Ти вже отримала, що бажала. Хлопець мертвий, — голос Воррена глухо булькотів, ніби в нього у горлі застрягла грудка вазеліну, — тож дай нам зараз зробити свою роботу і забирайся до дідька.

Катаріна стояла й не ворушилася.

Хоча ні. Смикнулися пальці на її правій руці.

Щось таки відбувалося за її зашитими повіками.

Вона глузувала з них.

Воррен наблизився на крок.

— Гей, невже тобі не досить того, що ти вже зробила?

— Воррене, припини, — прошепотів Грім. Йому було бридко, панічний страх затуманював йому розум. Для нього тепер не було жодного сумніву в тому, хто був справжнім ляльководом у Блек-Спрінзі, й через загрозу смерті та самогубства вони були повністю в її владі. — Відійди геть від неї, поки ти сам до бісової матері в петлю не поліз.

Час ішов. Сорок п’ять хвилин минуло, а скільки ще було попереду? Вони спустилися на перший поверх. Грім спробував вивести Стіва з шоку. Безрезультатно. Надворі небо стікало кров’ю.

Воррен запропонував обережно виштовхати її мітлами. Але куди? Якщо буде потрібно, то вниз сходами, вона впаде і від того буде змушена щезнути. Саме так, як ті гівнюки палицями штовхали її до резервуару біля Струмка Філософа, щоб закидати камінням. Грім подивився на темні кола під очима Джоселін і задумався. Ризикнути життям якогось старого волоцюги з міста? Мораль мала здатність розтягуватися, як, зрештою, і час.

Вони знову нагорі. У Воррена — мітла, у Гріма — швабра. Холодні краплини поту стікають у кожного по лобі. З величезною обережністю вони почали злегка підштовхувати Катаріну рукоятками своїх інструментів. Її крихке тіло гойдалося, але сама вона не рушила з місця, лише повертала мертве, пошматоване швами обличчя у той бік, звідки відчувала чергового штовханця.

Це було абсурдно й огидно, а ще на їхньому шляху висіло Тайлерове тіло.

Ніхто з них не насмілювався пришвидшити перебіг подій.

— Я хочу піти до моєї дитини! — пролунав унизу несамовитий крик Джоселін. Грім і Воррен нажахано перезирнулися, а нагору піднявся Піт Вандермеєр. Він був явно приголомшений тим, що відбувалося, але це не завадило йому взяти з собою ще одну мітлу. Грім відчув глибоку симпатію до цього чоловіка.

— Як там справи унизу? — стиха спитав він.

— Повне божевілля, — відповів Піт. — А ви як гадали? Проте Мері зараз робить їй цілий чайник ромашкового чаю. — Він скупо всміхнувся крізь сльози. Ось це був справжній абсурд. Ніби від ромашкового чаю мало зникнути оце невимовне горе.

Троє чоловіків намагалися примусити Катаріну обійти тіло Тайлера справа, і зрештою вона боязко ступила у той бік. Грім відчував, як калатає його серце. Воррен штовхнув трохи міцніше… і за мить відьма стояла вже перед повішеним хлопцем, якраз посеред них, і Грім міг поклястися, що почув її шипіння. Вони блискавично відстрибнули від неї. Воррен наступив собі на ногу, впав і приземлився на дупу посеред решток грибного відьминого кільця.

Далі події розгорнулася зі страхітливою швидкістю. «Джоселін!» — крикнув хтось унизу. Грім зрозумів, що то була Мері, але він був занадто приголомшений, щоб швидко второпати, що зараз станеться, і зупинити її. Він почув гарчання Джоселін, яке наростало і наближалося, поки та летіла сходами нагору з вишкіреними зубами.

Розмахнувшись із такою силою, якої від неї годі було й чекати, вона розтрощила повний чайник ромашкового чаю об відьмине обличчя.

Ефект був неймовірним. На шпалери бризнули осколки скла й окріп, і Грім мусив відскочити убік, щоб ухилитися від них. Відьма зігнулася навпіл і за мить щезла. Джоселін із криком впустила пластикову ручку від чайника і обхопила руками тіло свого мертвого сина.

Прибула поліція, почалися запитання. Слава Богу, Мері Вандермеєр встигла відвезти Джоселін до лікарні св. Луки, адже Грім вважав, що у цьому стані вона не зможе відповідати на запитання, не згадавши про відьму. До того Грім попросив Піта викликати 911, а потім сів поряд зі Стівом за обідній стіл і спитав його, чи зможе він дати свідчення.

Стів повільно, ніби повертаючись із далекої темряви, впустив до своєї свідомості його запитання. Дивлячись на Гріма незбагненно сумними очима, він запитав:

— А Тайлера вони тоді знімуть?

То була остання краплина. Грім відчув, що навіть йому це буде важко винести. Він обняв повного скорботи Стіва так міцно, як тільки зміг.

— Так, саме це вони і зроблять, друже, — відповів Грім, радіючи, що йому не треба дивитися Стівові в очі. Йому вдалося зберегти контроль над собою почасти ще й тому, що він, попри все, мусив зробити професійний висновок: Стів був достатньою мірою при тямі, щоб усвідомлювати, що сталося, а, отже, швидше за все, розумів, що можна і чого не можна говорити поліцейським.

Грім випустив його з обіймів і випростався.

— Стіве, мушу тебе запитати. Чи є якесь… якесь пояснення цьому?

Стів повільно похитав головою.

— Може, він говорив про щось? — Стів іще раз заперечно похитав головою, а Грім продовжив:

— Я питаю це в тебе не для міської ради. Усе залишиться між нами. Якщо сталося щось, я маю те знати, заради безпеки. Я знаю, що Тайлер працював над тим своїм сайтом, але не думаю, що тут є якийсь зв’язок, інакше це сталося б набагато раніше. Останнього місяця ми стежили за його ноутбуком і не помітили, щоб він почав у ньому щось нове. Ти не знаєш, може, він іще чимось подібним займався? Господи, де ж і коли усе пішло шкереберть?

— Роберте, я не знаю, — нарешті вимовив Стів, щиро і спокійно.

Грім подивився на нього, зустрів його погляд і повірив, що той каже правду. Розгубленість Стіва дорівнювала силі його шоку. Грім вирішив до часу залишити його, адже Стів мав досить власного клопоту.

— Не занепадай духом, друже. Я ввечері тобі зателефоную, — він поплескав Стіва по плечу.

Стів сказав «дякую», і Грім передав ключі від машини Воррену, який залишився грати роль друга сім’ї, щоб допомогти у розмові з поліцією штату. Самому Грімові стало легше, коли він вибрався з будинку. Він відчував присутність смерті, вона висіла над тим будинком, немов важка, заразна хмара, що непомітно підкрадалася до нього з усіх боків. Звичайно, то було марновірство, але здавалося, що в цьому будинку смерть підкорялася законам пітьми: лихо породжувало нове лихо і так розповзалося, неначе хвороба. Мов не своїми ногами Роберт Грім дістався задніх дверей. Лише перетнувши половину заднього двора, він зупинився і став жадібно ковтати вечірнє повітря, схиливши голову й відчуваючи тремтіння у стегнах.

Розгублений, не здатний працювати на повну силу, він усе ж пішов до колишнього туристичного центру. Щоб не наштовхнутися на поліцію, обрав лісову стежку, яка круто піднімалася вгору вздовж зораного під пар поля, де туман, що слався над землею, мовчазно відбивав місячне сяйво. Мінусові температури минулого тижня змінилися відлигою, повітря було важким і вологим. Грім спостерігав за тим, як його дихання утворює хмарки у темряві.

За кілька хвилин він пошкодував, що обрав лісову стежку.

Він пришвидшив ходу, освітлюючи собі шлях мобільним телефоном. Кущі болиголовів зліва стояли масивною чорною стіною. В інших куточках цих пагорбів — трохи на північ звідси або ж далі на захід — люди вигулювали собак, виходили на вечірні прогулянки, а літніми вечорами — кохалися. Тільки не тут, не в цьому проклятому місці. У Блек-Спрінзі ніхто не гуляв після того, як наставала темрява.

…А ще — очі того хлопчака.

Як взагалі можна було таке з собою зробити? Чи то Катаріна сама примусила його зробити це, чи то вона показала йому щось таке, від чого втрачаєш розум, і йому захотілося осліпити себе, моторошно зімітувавши саму відьму? Як далеко простягався її вплив?

Зненацька в його голові виникла картинка, як Джоселін трощить чайник із ромашковим чаєм об відьмине обличчя, але цього разу, коли розлетілися осколки скла, кров ринула вже з його власних очей, він спіткнувся і покотився сходами донизу.

«Візьми себе в руки, недоумку.»

Але він ніяк не міг заспокоїтись. Щось незвичне було в тому, що раптом саме в цю мить піднявся вітер, у тому, як він розмахував у небі кронами дерев. Роберт Грім пришвидшив крок, намагаючись не дати пітьмі оволодіти ним. Він був сам у лісі, і його сумніви та його сум’яття почали набувати чіткіших обрисів, а відтак з’явилися конкретні запитання. Як це могло статися? За майже тридцять років служби Гріма на посаді шефа Відьмоконтролю Катаріна ніколи ні на кого так не нападала. Останніми, кого вона примусила до самогубства, були люди, які в далекому шістдесят сьомому обрізали їй шов у кутику рота, і з того часу на її рахунку не було жодної подібної жертви. Усі знали, що може зробити з людиною Катарінин шепіт, і ніхто ніколи не ризикував, підставляючи йому свої вуха. Так, Тайлер із друзями отими своїми витівками та кліпами гралися з вогнем, проте Тайлер був кмітливим хлопцем і ніколи б він не припустився такої жахливої помилки. Тепер, коли вже було запізно, Грім мучився від думки, що, можливо, він прийняв хибне рішення, не розповівши раді про те, що робив Тайлер.

«Еге ж, друже, якби той розум спереду, що тепер позаду. Як не крути, приховавши цю таємницю, ти не зробив йому жодної послуги.»

Грім зупинився й оглянувся. Щось ворухнулося на стежці позаду нього.

Ноги почали ковзати з покритих шаром криги коренів дерев, але він утримав рівновагу. Хто б там не рухався — може, то був просто туман, а, може, то його власна уява виробляла з ним такі штуки, — в будь-якому разі ворушіння припинилось. Грім кинувся бігти, його гнало відчуття того, що забиратися звідси треба негайно. Це відчуття вразило його за одну мить — суміш несподіваного, ірраціонального страху та моторошного передчуття неминучого жахіття.

Дійсно, насувалося щось страхітливе.

Спіраль причинно-наслідкового зв’язку закручувалася вниз, і всі ці події були її елементами. Канцелярський ніж, що покраяв Катарінину грудь. Загибель собаки. Заклятий струмок. Каменування, а потім божевілля у місті. Джейдон, який під катуванням балансував на межі життя та смерті, але вижив. І тепер — Тайлер.

«Діти копали ями за стінами поселення, приносили ящики з-під фруктів та, зображаючи похоронну ходу, клали їх до могил. Батьки гадали, що діти одержимі, а саму гру вважали поганим передвістям.»

Здригаючись від гострого болю в боці, Грім повернув на гравійну доріжку, що вела повз старий дім Хоупвелів, і нарешті дістався Діп-Голлоу-роуд. Вулиця була добре освітлена, і він непевною ходою попрямував до колишнього Пополопенського туристичного центру.

На краєчку даху, над фризом сиділа сіра сова. Птах дивився на нього зловісними, блискучими, хижими очима. Сам не розуміючи чому це видовище наповнило його передчуттям катастрофи і мороку, Грім гучно ляснув долонями, щоб відігнати птаха. З тривогою помітив, що сова не те що не ворухнулася, а навіть очима не кліпнула. Тільки коли Грім підняв камінь і щосили жбурнув його, тоді вона сплеснула сильними крилами і полетіла геть.

Пройшовши всередину, Грім дізнався, що Катаріна з’явилася на кухні одного з будинків у Лоуер-Саут. Він викликав Клер і Марті, наказав їм прибути до будинку, забрати мешканців до «Пойнт-ту-Пойнту» і не спускати з відьми очей ані на секунду. Повідомлень про нещасні випадки серед жителів внаслідок інциденту з ромашковим чаєм не надходило. Грім залишився у центрі управління і почав вивчати записи камер спостереження. Він прокручував кадри, перемотуючи записи назад і вперед, вдивлявся у них. Він побачив, як Метт іде додому з автобусної зупинки. Він бачив оманливий спокій за темними вікнами будинку Грантів. Звідки взявся той присмерк, у якому перебував Тайлер перед смертю? За ці півтори години між приходом Метта додому зі школи і прибуттям батьків до гаража не було нічого, абсолютно нічого. Порівняно із драмою, що розгорталася всередині, то була картина сюрреалістичної, моторошної повсякденності.

З лікарні св. Луки зателефонував Воррен. Стів Грант залишився у Блек-Спрінзі з Пітом Вандермеєром і співробітником бюро ритуальних послуг і мав прибути пізніше. У Метта було тяжке шлунково-кишкове отруєння внаслідок поїдання поганок, але принаймні його життю нічого не загрожувало. Лікарі у цей час займалися його очима, проте не було ніякої гарантії, що їх вдасться врятувати. Воррен просив дозволу залишитися у Ньюбурзі на той випадок, якщо хлопець прийде до тями і почне говорити, що було малоймовірним, але така можливість існувала.

Грім поклав слухавку. Почавши обмірковувати різні варіанти того, як йому діяти, щоб приховати від сторонніх суспільний шок у місті, він, проте, був не в змозі позбутися відчуття того, що він нехтує чимось важливим, і варто було б з’ясувати, у чому воно полягає, поки не сталося катастрофи. Ця думка гула в його голові, ніби похоронний дзвін. Він намагався зосередитись на практичних речах. Що він має запитувати у батьків? Яку інформацію можна дозволити розповсюджувати? Де влаштувати похорон: у місті чи поза ним? І що робити, якщо Катаріна під час похорону з’явиться перед усіма друзями і родичами з інших місць, ніби піроманка, що прийшла помилуватися влаштованою нею ж самою пожежею?

«Можливо, вона усе це спланувала. Можливо, смерть Тайлера — це частина якогось темного, заздалегідь укладеного сценарію?»

Грім підстрибнув, ніби хтось вимовив ці слова уголос. Виряченими очима, відчуваючи, ніби сама його плоть почала сповзати по кістках, він дивився на свій мобільний телефон, що лежав поряд на столі. А за дві секунди той почав дзвонити. То була Клер.

— Алло.

— Роберте, вона зникла. Щезла секунду тому.

Спочатку він не зрозумів, звідки у кімнаті взявся важкий, затхлий, трупний сморід. «Гаразд, тоді приїжджай…», — почав було він, але тієї ж миті почув шепотіння. Грім обернувся, і його погляд зупинився на понівеченому, кошмарному обличчі Катаріни ван Вайлер. Її покалічені губи стиснулися у посмішку, туго натягнувши шви. Відкритий кутик рота зліва ворушився з граничною старанністю, і до його мозку почали проникати її спаплюжені слова. Зойкнувши, Грім випустив мобілку, похилився назад, перекинувся через стіл, збивши звідти на підлогу коробку з ручками, і плюхнувся поряд із нею з іншого боку.

Спокійно й обережно крокуючи, Катаріна обійшла навколо столу і стала перед ним.

— Роберте! Роберте! — доносився з телефону голос Клер.

Грім відповзав на дупі все далі, а відьма Чорної скелі підходила ближче і ближче, тихо ступаючи босими сірими ногами. Її нігті були хворобливо жовтого кольору, довгі і загнуті на кінчиках. Залізні ланцюги бряжчали на сухому тілі. Охоплений шаленою панікою, Грім наскочив на великий екран і прослизнув у куток… еге ж, завжди його заганяють у кут.

За кілька секунд Катаріна вже схилилася над ним своїм негнучким тілом, а її губи були біля самого його вуха. Втекти від мертвої жінки, не доторкнувшись до неї, ніяк не вдалося б, тож Роберт Грім завмер на місці, заткнув пальцями вуха й почав щосили співати. Але цього разу то вже була не мелодія «Katrina & the Waves», то був жалюгідний стогін, що геть не скидався на пісню; це була какофонія звуків, породжена інстинктом виживання, інстинктом захисту від відьминого шепоту — і весь цей час він був змушений дивитися в її зашиті очні ямки і вдихати її нудотний сморід, її запах твані та смерті.

Розділ 25

Метта тримали у стані медикаментозної коми до другої половини дня суботи. Він пробудився о четвертій, коли Стів, Джоселін, Мілфорд Гемптон (батько Джоселін, який прилетів з Атланти) та Мері Вандермеєр повернулися з обіду, що здебільшого лишився непочатим, у внутрішньому дворику лікарні. Але незабаром стало ясно, що він не відповідає на зовнішні стимули, і йому було поставлено загрозливий діагноз «кататонічний ступор». Вони побачили хлопця на лікарняному ліжку, його шкіра була блідою й прозорою, а пов’язки на очах моторошно нагадували шкіряну косметичну маску класу люкс. Найжахливішим було те, що його голова вільно висіла за кілька сантиметрів над подушкою, підтримувана здерев’янілими м’язами. Черговий лікар сказав, що коли він міняв пов’язки, то помітив, що зіниця правого ока була взагалі позбавлена рефлексів. А ліве око без пересадки рогівки так і залишиться нечутливим до будь-яких сигналів. Із власного лікарського досвіду Стів знав, якими мали бути очі під тією пов’язкою — сірувато-білими, затуманеними, ніби очних яблук взагалі не було.

Ані Стів, ані Джоселін не могли спати. Джоселін не бажала повертатися до Блек-Спрінга, тож вони поселилися в готелі «Рамада Інн» у міжнародному аеропорту Стюарт, де мешкав і пан Гемптон. Стів не мав жодних сил спостерігати за станом Джоселін. Під час сніданку у готелі вона мала такий вигляд, ніби захворіла на тяжкий грип. Жінка промовляла незв’язні речення. У стані шоку геть забула правила Блек-Спрінга: слово «відьма» не раз виринало у потоці її балаканини, а одного разу вона прямо заявила батькові: «Це зробила Катаріна». Мері навдивовижу професійно справлялася з поступливим замішанням Джоселін, тому й цього разу вона спочатку, не починаючи суперечки, спробувала заспокоїти її, але потім просто повела її до туалету.

— Боже, яка жахлива історія, — промовив пан Гемптон. В нього почервоніли очі, й він не голився. Стівові батько Джоселін завжди подобався, але вони з дружиною ніяк не могли зробити так, щоб родичі стали повноцінною частиною їхнього сімейного життя. І ось тепер ці два світи, що були за сотні миль один від одного, зіштовхнулися, і те зіткнення видавалося абсолютно неприродним.

— Стіве… а хто така ця Катаріна, про яку весь час говорить Джоселін?

У Стіва не було сил на розмови з дружиною. Головні миттєвості цих подій нескінченно крутилися в його голові, й перед ним поставала загроза болю такої страхітливої потужності, що він швидко занурювався назад, у безпечний стан напівсвідомості. Але принаймні ці останні слова Джоселін відклалися у нього в пам’яті.

— Я не знаю, — відповів він. І хоча він розумів із самого початку, як це нечесно, коли доводиться брехати про смерть власного сина, однак здивувався, почувши сам себе й усвідомивши, з якою дивовижною легкістю він перекручує правду. — Вона у стані шоку. Вона зовсім втратила почуття часу. Я гадав, можливо, вона у минулому знала якусь Катаріну?

— Не знаю.

І раптом старий почав плакати. Він перехилився через стіл, вхопив Стіва за руки і стиснув їх своїми тремтячими долонями.

— Повірити не можу. Тайлер і самогубство… Чому? Невже ви з Джоселін дійсно не бачили… нічого… ніяких ознак?

Вимовляючи останні слова, він енергійно стискав руки Стіва. «Ні, — хотів відповісти Стів, раптово відчувши гнів. — Наш собака минулого місяця повис на дереві, вище, ніж міг би залізти будь-який нормальний чоловік, а ще ми влаштували катування пари хлопців на міському майдані. То було насправді щось на зразок ярмарку. Але ж, їй-бо, такого ми вже точно не очікували. Тайлер був таким…»

Раптом він зрозумів, що збирався сказати його тесть, і горло йому стиснув жахливий напад паніки, бо він не хотів чути, як ці слова вимовляються вголос. Але те сталося, і сказане роз’ятрило його зяючі ран, як сіль.

— Тайлер був таким жвавим хлопцем.

«Авжеж, таким жвавим хлопцем був отой Тайлер, якою ж він був дивовижною дитиною! Тільки чому ти, недоумку, говориш про нього у минулому часі, ніби його тут більше немає, ніби він — якась річ, що була, відслужила, і її позбулися. Авжеж, який жвавий хлопець. «Допоможи мені, тату», — ось про що він просив мене. А що я зробив? Що я зробив?»

— Я не знаю, Мілфорде, — відповів Стів, повільно хитнувши головою.

— І він дійсно нічого після себе не лишив, навіть записки? Мені не треба знати, що в ній було, але мені було б легше, якби я знав, що вона існувала.

— Ні. Мені про це не відомо.

Де, в біса, були Джоселін і Мері? Стів так хотів, гостро потребував припинення цієї розмови.

Пан Гемптон випустив руки Стіва зі своїх немічних рук і втупив очі в землю.

— А чи не могло статися так, що Тайлер сам зробив це з молодшим братом? Що то було щось на зразок… приступу божевілля?

Стівові довелося міцно закусити вже й до того покусані губи, щоб втримати себе в руках.

— Мілфорде, я не знаю, — відповів він тремтячим голосом.

Їх відвели до невеликої кімнати для бесіди з лікарем Метта і психіатром. Там був і Воррен Кастільо, він мав за потреби їм допомагати і… наглядати за ними обома. Джоселін, здавалося, вдалося взяти себе в руки трохи краще, ніж то було вранці, а отже, ніякої таємної інформації вона не розкрила. Натомість жінка почала ридати, і стос серветок на пристінному столику невпинно зменшувався.

Запитання лікаря були очікуваними, і більшість із них залишилися без відповіді. Покінчивши з цим, лікар сказав:

— Є одне чутливе питання, яке я хотів би з вами обговорити. Наразі донорської рогівки для Метта немає. Що швидше ми йому допоможемо, то більшими будуть шанси на повне відновлення його зору. Чи не могли б ви дозволити нам скористатися рогівкою Тайлера, щоб допомогти його братові?

Якимось внутрішнім чуттям Стів очікував цього запитання, але все одно воно його приголомшило. А психіатр додав:

— Ви не зобов’язані відповідати просто зараз. Візьміть час, поміркуйте над цим. Якою б жахливою не була його смерть, принаймні в цьому можна було б знайти бодай якийсь її сенс.

«Авжеж, — подумав Стів, — візьмемо найкраще, що є у них у двох, і зробимо з того одного сина. Може, в цьому і прихована якась логіка, але я її второпати не можу». Проте, він швидко сказав «гаразд», адже ця відповідь була очевидною.

— А ви, мем? Яка ваша думка?

Джоселін приклала серветку до очей.

— Стіве, якщо ти погоджуєшся, то нехай так і буде. Тайлер заради Метта віддав би усе.

Це була тривожна мить, і обидва лікарі замовкли. Воррен здивовано звів брови і уважно обвів їх поглядом. Джоселін знову почала плакати, а, отже, нічого не помітила. Але Стів збагнув: вони їй не повірили. Вони були переконані, як і батько Джоселін, що Тайлер, перш ніж вбити себе, наставив на брата шприц-пістолет. Воррен теж це помітив — і був задоволений. А Стів відчув, як його серце розірвалося навпіл. Його синок, його Тайлер, був змушений розпрощатися з життям — проти власної волі, будучи заклятим настільки потужною силою, що годі й збагнути, силою, яка накрила собою й Метта, — а вони всі гадають, що Тайлер був навіженим. Таким собі недоумком, схибнутим, кровожерним підлітком, одним із тих, про яких пишуть у газетах.

І ця кричуща несправедливість змусила Стіва уперше за весь час заплакати. Його довгі схлипи ставали все голоснішими, глибоке горе шматувало його на частини. Джоселін не мала сил втішити його, так само, як і в нього не було до того сил втішати її. Так вони і сиділи, кожен у своєму кріслі, одинокі, занурені у своє горе, і Стів не був певен, чи зміг би він прийняти розраду від Джоселін, навіть якби вона була у змозі те зробити.

Воррен провів їх до кафетерію лікарні з видом на Гудзон. З широкого вікна відкривався вид на паркінг із деревами й на річку, що ліниво текла за ним. Величезна різдвяна ялинка на круговій алеї погойдувала гілками, а денне світло потроху щезало, поступаючись темряві. Тепла чарівність зимового дня розсіялась, настав холодний, суворий грудневий вечір. Неподалік, у морзі в іншій частині будинку, лежав його син, голий і розсічений, і зараз, мабуть, патологоанатом видаляв усі його життєво важливі органи.

— Я дуже перепрошую, — почав Воррен, — але нам треба вирішити кілька практичних питань до того, як прийдуть трунарі від «Нокс і Крамер» і почнуть готувати похорон. Що ви бажаєте зробити з Тайлером: поховати тіло чи здійснити кремацію?

— Поховати, — відповів Стів, майже не вагаючись, і Джоселін здивовано втупилася в нього.

— Стіве…

Похоронної страховки в них не було, але гроші не були проблемою. Однак Стів завжди вважав, що вони не відносяться до того типу людей, які надають символічного значення могилі на цвинтарі. Колись вони говорили одне одному, що бажали б, аби їм після смерті влаштували кремацію, говорили, певна річ, гіпотетично, як завжди говорять про це, коли смерть здається далекою. Але тепер він раптом уявив, як їхні друзі та знайомі повертаються з ними з церемонії кремації і починають їсти принесені салати і кіші, й усе те — після того, як Тайлера було вкинуто до печі. Від жару засмалиться і почорніє його м’яка шкіра, обгорить його волосся, за кілька хвилин розпадуться м’язи, які стільки років були тілом його сина. І нічого від Тайлера не залишиться, лише купка попелу й дим, що пасмами вилетить з труби і рознесеться у холодному повітрі, а потім його молекули осядуть на дахах тисяч будинків. Цього Стів не міг витримати, він знав, що хоче за будь-яку ціну тримати сина поряд із собою.

— Ми його поховаємо, — повторив він.

— Ох, Стіве, не знаю… — сказала Джоселін. — Тайлер завжди хотів забратися із Блек-Спрінга, хотів пізнати світ за його межами. Чи не було б краще, якби ми розвіяли його прах десь у гарному місці?..

Але Стів не бажав іти на поступки. Він сам не знав, чому. Можливо, його вибір був егоїстичним, але для нього це було важливо, ніби хтось його напучував іззовні, й він підкорявся тому внутрішньому голосу.

— Джоселін, я хочу, щоб він був із нами. Я хочу мати змогу приходити до нього.

— Гаразд, я віддаю тобі право вибору, — погодилася вона. Врешті-решт, ішлося про Тайлера, якби помер Метт, приймала б рішення вона.

— Де ви хочете поховати його? — спитав Воррен.

«Поруч із Флетчером на задньому дворі», — раптово спалахнула думка в голові у Стіва, і він відчув, як його тіло стало крижаним.

— У Блек-Спрінзі.

— Цього я і боявся, — зітхнув Воррен.

— То проблема?

— Ні. Звичайно ж, ні. Вам буде надано усі можливості, щоб зробити так, як вважаєте за потрібне, можете на це розраховувати. Просто ми непокоїмося — і це ще м’яко сказано. Поведінка Катаріни змінилася, усі в місті психують. Ми не знаємо, чого ще чекати.

— Воррене, Тайлер, імовірно, якимось чином почув її шепіт. Хіба це не єдине розумне пояснення? То був жахливий нещасний випадок.

— Минулого вечора вона напала на Роберта, — стиха докинув Воррен.

Стів і Джоселін приголомшено втупилися в нього.

— Не хвилюйтеся, з ним усе гаразд. Просто ми всі шоковані. Ми геть нічого не розуміємо, скидається на навмисний напад.

— Але чому вона робить такі речі? — запитала Джоселін, і її досі тремтячий голос став уривчастим. — Стіве, чому вона вбила Тайлера? Я намагаюся не думати про це, але знову і знову я це бачу, бачу, як він там висить… а потім бачу, як Метт набиває собі рот тими грибами… То був не він, ти ж це знаєш, то вона змусила його зробити це, вона хотіла забрати Метта від нас теж… І щоразу, коли я намагаюся згадати обличчя Тайлера, мені це не вдається… я бачу лише її обличчя, її очі — відкриті… і вона дивиться на мене…

Сльози текли в неї по щоках.

— Стіве, допоможи мені, будь ласка, обійми мене, просто зараз.

«Тату, допоможи мені.»

Стів зробив це. Він обняв її і тримав в обіймах, а вона невтішно ридала в його сорочку, але то не справляло на нього жодного враження. Йому здавалося, що він обіймає кусень тіста. І весь цей час він виглядав із вікна і дивився на людей, що йшли круговою алеєю під виючим вітром, і в кожного були власні внутрішні примари і сумні спогади. Але вони йшли додому, і ті обставини, що спонукали їх прийти до лікарні, віддаляться від них; вони прийдуть до своїх домівок, де на них чекатимуть діти під різдвяними ялинками. Несподівано Стів побачив перед собою жахливо чітку картину того, як діти плавають у великих банках із формальдегідом під сосновими лапами — голі, роздуті дитячі тіла у жовтуватій воді, один з них — Тайлер, в його вирячених очах відбиваються різдвяні вогники.

У вівторок була церемонія прощання з Тайлером. Оскільки єдине в Блек-Спрінзі похоронне бюро було розташоване у будинку для літніх людей «Роузбург», вибір приміщення було зроблено на користь заскленої тераси з заднього боку «Тихого чоловіка». Тайлерові завжди подобалося приходити сюди з друзями на рутбір, і бармен зі сльозами на очах повідав Стівові, що цей чудовий хлопець завжди був прикладом для інших.

У другій половині дня в понеділок розпач Джоселін досягнув піку. Їй стало ввижатися, що тих жахливих подій насправді не було, і її охопила паніка. Стів знайшов її у «лімбі», де вона витягала нитки з килима — одну за одною. Увечері доктор Стентон дав їй нейролептиків — вперше від п’ятниці вона заснула, і то вже було бодай невеликою ознакою покращення.

Піт наполегливо просив Стіва не обділяти увагою нікого з живих членів сім’ї. Стів у душі знав, що його друг має рацію. Джоселін була у стані повного колапсу, а Меттові не ставало краще. Попри успішну пересадку рогівки, не було жодної ознаки того, що до Метта повертається свідомість. Але Стів був не здатний приділити молодшому синові чи дружині увагу, якої вони потребували і на яку, ймовірно, заслужили. Його розум був переповнений думками про Тайлера.

Вранці того дня Тайлера привезли до «Тихого чоловіка» в сучасній фанерній труні світлого кольору. Стів і Джоселін вже були там і деякий час провели з ним наодинці до того, як труну пізніше зачинили. Тайлера одягнули, як вони того й хотіли, — у джинси, білу футболку з вирізом у формі букви V та його улюблений кардиган — такий одяг він носив би і за життя. Патологоанатом чудово з ним попрацював. Стів знав, що від мотузки на шиї мали залишитися сліди, але їх навіть не було видно.

Він був таким вродливим. Його син. Його Тайлер.

Він мав такий вигляд, ніби заснув. Неймовірно спокійний. Неймовірно живий. В голові Стіва проповзла бентежна думка про те, що Тайлер дійсно спав і лише чекав на те, щоб розплющити очі, потягнутися і встати з домовини. Але цю ілюзію розвіяла легка пульсація генератора під ліжком з системою охолодження. Тайлер розкладався зсередини, і цей процес можна було хіба що трохи загальмувати. Якби підняти одну з його повік, можна було б побачити, як на тебе дивиться кулька з пінопласту — патологоанатом запхав її туди, щоб заповнити нею очне яблуко.

Прибула Лорі. Сказала, що її батьки не змогли відпроситися з роботи на прощання з тілом, але будуть присутні на похованні. Стів плакав разом із нею, а потім повів її всередину.

— Чи можу я… доторкнутися до нього? — спитала вона через якийсь час.

— Звісно, сонечко, — відповів Стів. Вона обережно взяла руку Тайлера у свою, але швидко її випустила, мабуть, злякавшись того, якою вона була холодною і закляклою.

«Авжеж, так воно і буває, — подумав Стів. — Але ти можеш його відпустити. Спочатку трохи болітиме, але твоє життя триватиме далі. Наступного літа в тебе вже, можливо, буде новий бойфренд, а Тайлер перетвориться хіба що на болючий спогад, який поступово зникне».

— Я просто цього не розумію, — схлипнула Лорі, витираючи рукавом сльози з очей.

Стів відчув, як у кімнаті несподівано виник ніби спрямований на нього електричний заряд. Настав час, коли він мусив запитати в неї, чи не помічала вона чогось дивного в поведінці Тайлера… чогось такого, що могло б пояснити його несподіване самогубство. Він розумів, що вона чекала цього від нього, і що, мабуть, Лорі була ображена тим, що він не запитав її про це. Але Стів не міг. Цей фарс мав бути розіграний пізніше, не перед обличчям Тайлера.

— І я теж, Лорі, — нарешті сказав він, тремтячи.

А потім прибули й усі інші. Смерть Тайлера вибухнула бомбою — у спільноті Блек-Спрінга і за межами міста. Того ранку незвична, ні на що не схожа напруга ніби рикошетом відбивалася від стін задньої кімнати «Тихого чоловіка». Вона підіймалася вище за спільну солідарність у горі, її породило лобове зіткнення великої кількості жителів Блек-Спрінга з великою кількістю людей з-за меж міста — людей, які знали Тейлора, і людей, які його не знали. Навіть Тайлерові улюблені життєствердні композиції «Owl City», що програвалися фоном, не могли послабити напругу. Здавалося, що цього ранку міський кордон проліг безпосередньо крізь цю таверну, і люди, які перебували по один його бік, цуралися тих, що були з іншого боку. Жителі міста видавалися промерзлими до самих кісток. Катаріна торкнулася Тайлера. Над ним було відьмине прокляття. Цей кордон був настільки тонким, що родичі Тайлера, друзі зі школи, члени спортивної команди та вчителі з інших місць його не помітили, хоча вервечка людей, що човгали з головної зали до кімнати з домовиною, а потім повз неї, рухалася дещо прискорено і не наближалась до охолоджувального ліжка ближче, ніж на метр. Жителі міста на Тайлера майже не дивилися, вони лише клали на себе хрест або робили жести захисту від злого ока. І коли виходили крізь задню кімнату «Тихого чоловіка», вочевидь відчували глибоке полегшення. Це мало настільки абсурдний вигляд, що Стів відчув огиду. Якби Тайлер не був у місті настільки популярним, більшість із цих людей не змогла б навіть знайти в собі мужність, щоб прийти і попрощатися з ним.

Посередині церемонії він відвів Джоселін убік. Вона була блідою як смерть, здавалося, в неї ось-ось станеться нервовий зрив. Її щоки обвисли, а руки тремтіли.

— Ти це витримаєш? — запитав він м’яко.

— Не знаю, Стіве. Якщо я почую ще одну довбану затерту банальність, здається, почну кричати.

Їй явно набридли усі ті співчуття, кожне з яких ранило дедалі глибше, — від традиційних фраз на кшталт «час зцілює усі рани» та «життя не завжди справедливе» до не надто обнадійливого «за сімома голодними роками настануть сім років достатку» і вкрай незрозумілого «приходять вони з одного боку, а йдуть з іншого».

— Що вони, заради всього святого, хочуть мені сказати? — вела далі глибоко засмучена Джоселін. — Невже вони й справді гадають, що я підстрибну вгору, коли це почую, і скажу: «О, дякую, мем, а я цього й не знала. Якщо так, то не все настільки вже й погано, правда?»

— Тс-с, — шепнув Стів, пригортаючи її до себе. Джоселін знову почала плакати, і коли Мері побачила, яким він був безпорадним, то неохоче взяла на себе роль утішниці. Стів хотів було подякувати, але Мері з легким докором опустила очі. Нікому ця роль добре не вдається, подумав він. Вони могли лише намагатися робити те, на що мали сили.

Гризельда Холст принесла м’ясний пиріг велетенських розмірів. Стів не знав, що з ним робити, але в нього не вистачило духу відмовитися від подарунку. Він зніяковіло стояв із пирогом у руках, поки його не забрав від нього Піт.

— Я так жахливо почуваюсь через те, що сталося з усіма вами, — сказала Гризельда, легко торкаючись руки Стіва. Вона по черзі дивилася то на нього, то вниз, ніби соромилася самого факту проживання у місті, що забрало у Тайлера життя.

— Дякую, що прийшли, пані Холст, — сухо відповів Стів.

— Щоночі я молюся за вашого другого сина, — вона оглянулася навколо і продовжила стиха:

— Не можу збагнути, чому Катаріна отаке зробила. Він же тільки хотів їй допомогти, правда? Ми ж усі бачили, що він був на її боці.

Стів не знав, що їй відповісти. Балаканина про те, хто на чиєму боці був, вразила його своєю абсурдністю, якщо не сказати більше.

— Дякую, пані Холст. Як Джейдон?

І знову оцей нервовий погляд униз.

— Не дуже. Але він прийде до тями.

— Мені шкода, що так сталося. Я хочу, щоб ви знали, що я був проти цього, проти того, як вирішувалася уся та справа.

— Приємно чути це від вас. Я ніколи на вас зла не тримала.

«Не тримала зла на мене?» — хотів перепитати Стів, але притьмом усе збагнув, і на одну коротку мить жахливе розуміння пронизало йому мозок гострим, крижаним страхом… і так само швидко щезло, ніби хвиля припливу, що, відбігши, оголила на березі якийсь предмет, а потім накрила його знову. Стів намагався вчепитися за той проблиск, щоб затримати його, але йому забракло сил. Оті всі люди. Оті всі слова. Скільки ще болю може витримати людське серце? Чому усе це здається таким безглуздим? Саме тут і зараз скорбота вхопила його лютіше, ніж за весь час до цього, і Стів зараз віддав би усе, буквально все на світі, щоб могти перенестися на тиждень назад, побути з сином оті кілька днів і запобігти тому, що з ним сталося.

Можливо, то вже останні напади потужного особистого горя, яке ще довго калічитиме їхнє життя, але з плином часу перетвориться на щось терпиме, поки врешті-решт не стане спогадом. А, може, настане день, коли вони зможуть поновити нормальне сімейне життя без Тайлера. Але сталося так, що Гризельда Холст першою вимовила вголос ім’я відьми, отже, Катаріна ван Вайлер потрапила до центру його скорботи. Стів міг запитувати себе лише про одне: чому? Чому хтось міг тримати у собі стільки зла і змушувати так жорстоко страждати ні в чому не винних батьків? Удова м’ясника, можливо, трохи дивакувата жінка, але ж вона має рацію. Тайлер, чорт забирай, був на її боці. Він хотів захистити її від тих сучих синів, які замислили і здійснили усю ту божевільну затію з каменуванням. Тайлер хотів допомогти їй, невже ж вона не могла виявити до нього милосердя? Та й до того ж, саму Катаріну примусили вбити власного воскреслого сина, то як же вона могла…

Ця думка впала на нього, ніби гірська лавина. Кімната у міському кафе почала валитися набік і перевертатися перед його очима, а вдягнені у чорне люди зникли з його очей. Ніби звіддалік усе ще лунали слова Гризельди Холст: «Він тільки хотів їй допомогти, правда? Ми ж усі бачили, що він був на її боці».

А потім слова Піта Вандермеєра тієї ночі, коли вони вводили подружжя Делароса у курс справ: «У жовтні 1664 року дев’ятирічний син Катаріни вмирає від віспи. Знайшлися свідки, що бачили, як вона, вбрана у глибокий траур, ховала в лісі його тіло. Але за кілька днів потому жителі містечка побачили, як хлопець розгулює вулицями Нью-Бека, ніби Катаріна воскресила його з мертвих, як Ісус воскресив Лазаря».

«Він тільки хотів їй допомогти, правда?»

«Якщо воскресіння когось із мертвих не є остаточним доказом того, що людина злигалася з тим, із ким злигатися не повинна, то які ще докази потрібні?»

«Її катували, й вона зізналася, але вони всі так робили.»

«Її катували, й вона зізналася».

«Він тільки хотів їй допомогти, правда?»

«Воскресіння з мертвих…»

Уздовж хребта Стіва побігли дрижаки від розуміння простих речей, і на відстані йому почувся голос собаки, що гавкав тієї холодної листопадової ночі лише півтора місяці тому, того собаки, чий голос так нагадував голос Флетчера.

Розділ 26

Тайлера поховали у четвер вранці на цвинтарі святої Марії за церквою — то був більший із двох цвинтарів у Блек-Спрінзі. Погода була похмурою, і натовп людей, що прибули на похорон, зустрічало тьмяне, безживне грудневе світло. Двоє людей прийшли лише на частину церемонії — то були Роберт Грім і Гризельда Холст, і у кожного з них були свої мотиви.

Під час заупокійної служби Гризельда сиділа в церкві на одному із задніх рядів. А потім вона відійшла до краю цвинтаря, за спини людей, що стояли на доріжках і поміж могилами — аж до воріт із кованого заліза й навіть за ними. Гризельда боялася змішуватися з натовпом. Після суду над Джейдоном та бичування від неї відвернулися. Жителі міста всіляко уникали її. Блек-Спрінг так остаточно і не одужав після того дня п’ятнадцятого листопада. Люди просто не розуміли, як їм тепер ставитись одне до одного. Для багатьох та нелюдська, страхітлива подія, що сталася на міському перехресті, була настільки жахливою і так суперечила їхнім моральним ідеалам, що вони у буквальному сенсі викреслили її з пам’яті. На вулицях люди обмінювалися суто формальними вітаннями, і про те, що сталося тоді, ніхто не говорив ані слова. В кожного на обличчі закарбувався сором, адже провина за це безчестя лягала на всіх.

Наприкінці листопада Гризельда знову відкрила свою крамничку, але тепер люди цуралися її «М’ясних виробів і делікатесів». Клієнти текли тонесеньким, уривчастим струмочком, прибутки далеко не покривали витрат, і Гризельда почала непокоїтися за своє майбутнє. Іронія була в тому, що тепер вона краще, ніж будь-коли раніше, розуміла, якою нещасною мала почуватися Катаріна. Та теж була відщепенкою, покидьком суспільства. Гризельда глибоко відчувала спорідненість їхніх душ, проте від того часу, як її викинули з ради, вона більше не наважувалася приходити до відьми. Це було для неї справжньою мукою, проте Гризельду жахала перспектива бути спійманою камерами спостереження. А більше за все на світі вона боялася Катаріниного гніву.

Мати Тайлера Гранта у чорному пальті глянула на Гризельду, і то був погляд жінки, яка за ці шість днів постаріла на шість років. Її тримав під руку батько, дужий Чужинець, якому було за сімдесят, і вона все оглядалася довкола, ніби не вірячи власним очам, ніби бажаючи переконатися, що її молодшого сина дійсно немає на похороні брата. Яка то була трагедія — бідна дитина лежала у лікарні в Ньюбурзі! Ходили чутки, що він впав у стан психічного розладу, з якого більше не вийде. Поряд із дружиною стояв Стів Грант, але від Гризельди не приховалося те, що він жодного разу за всю службу не доторкнувся до неї. Він задавався розгубленим і одержимим, скидався на людину, не здатну більше розпізнавати реальність.

Родина Грантів віруючою не була, але оскільки смерть їхнього сина вразила міську спільноту, пастор зголосився сказати кілька слів… як завжди, ні про що, коли поряд Чужинці. Гризельдині очі блукали натовпом. Вона була шокована, коли побачила Колтона Метерса, який сховався в тіні розп’яття над залізними воротами. На його обличчі не було жодних емоцій, ніби то був білий мармур, а його чіпкі чоловічі руки, вкриті синіми венами, стирчали із кишень пальта. Гризельда відчула спалах холодної ненависті до голови ради, який викинув її геть, як трухлявий непотріб, саме так, як це зробили й усі інші.

Вона стала парією. Вона, Гризельда Холст, яка у тій справі Артура Рота виконала усю брудну роботу, вона, чиє посередництво перед Катаріною усі ці роки запобігало… подіям, схожим на цю.

Гризельда піднесла до носа хусточку, сердито висякалася і, сповнена гнівом, пішла з кладовища.

Щойно вийшовши за ворота і бурмочучи якесь злостиве богохульство, вона ледь не наштовхнулася на Роберта Гріма, закутаного в «аляску». Не дивно, що вона його не впізнала — Роберт Грім став жалюгідною тінню того чоловіка, яким був колись, а якщо бути точним, то до вечора минулої п’ятниці. В його очах на перекошеному обличчі не було й сліду колишніх цинічних вогників; тремтячими пальцями він штрикав поміж губ недопалок цигарки. Цю звичку він покинув за двадцять років до того, але у суботу вранці знову почав курити.

А курив він здебільшого, щоб викреслити з пам’яті той сморід.

Сморід відьми, сповнений зла і пітьми.

Грім пережив нервовий зрив, який приховував від колег, змушуючи себе працювати. Цілеспрямований напад Катаріни став підтвердженням його передчуття. Внутрішній голос, що попереджав його про бурю, яка насувається, тепер звучав голосніше, і не просто зловісно, а неприховано і злостиво. Здавалося, це відчували й жителі міста. Вони без жодних на те причин дивилися на небо або потай позирали за межі цвинтаря, бажаючи одного: якомога швидше повернутися додому і заховатись за замкненими дверима, у примарній безпеці. Їх нудило від страху, як і самого Роберта Гріма. Якби він міг втекти від того страху, він би це зробив. Але із Блек-Спрінга нікуди тікати. До того ж він усе ще відчував себе відповідальним за те, що відбувається. Можливо, йому все-таки вдасться триматися на крок попереду.

Грім відвернувся від церемонії поховання і поглянув на безкінечний, меланхолійний ряд машин Чужинців, що починався від міського майдану і тягнувся пагорбом угору вздовж Лоуер-Резервуар-роуд. Правою рукою він нервово мацав мобілку, очікуючи поганих новин. Катаріна стояла в лісі за півмилі на захід, і всі співробітники Відьмоконтролю були напохваті, готові втрутитися, якщо ситуація того потребуватиме. Довкола всього цвинтаря були розставлені волонтери на випадок, якщо вона, виявляючи верх несмаку, вирішить з’явитися тут. Грім очікував цього з вірогідністю п’ятдесят на п’ятдесят. «І що тоді? — думав він. — Якщо вона захоче влаштувати виставу, ми підемо танцювати під її дудку, як довбані маріонетки».

Його пальці замерзли аж до спазму. Катаріна напала на нього саме тоді, коли до нього почало доходити, що усе було частиною якогось заздалегідь розробленого плану. Чи могло це бути збігом?

«Та не дури вже хоч самого себе.»

Але якщо вона справді все прорахувала, що тоді? Якби ж він тільки міг побачити, що саме ховалося за цим колом пов’язаних між собою подій, яке невпинно звужувалося, за цим ланцюгом, що кувався ланка за ланкою… і якби тільки він, з ласки Божої, мав достатньо сил, щоб це відвернути.

Трішки віддалік від того місця можна було побачити, як Гризельда Холст, хилячись під вітром, спускається з пагорба і прямує до свого магазину. Їй хотілося дізнатися, як справи у Джейдона. Дудлтаун зламав його, і він не захотів бути присутнім на похованні колишнього друга.

Його звільнили майже два тижні тому, і з цього часу Гризельда почала трохи боятися — і то не за Джейдона, а за себе саму. Вона згадала, як сиділа з сином на дивані того вечора, коли його доправили додому. Джейдон тепер рухався, ніби немічний старець. Він, скрутившись, притулився до неї, мов дитина, поклав голову їй на коліна і майже миттю заснув. Гризельда, тихенько мугикаючи, пестила його волосся. Вона відчувала глибоке збентеження і внутрішній конфлікт. Так, вона люляла сина з любов’ю, уперше відтоді, як від неї пішов Джим… але ж саме її син побив камінням Катаріну. Її Катаріну. Вона і любила його, і водночас ненавиділа.

Гризельда обережно поправила комір футболки Джейдона. Він не прокинувся. Вона здригнулася, помітивши осоружну мішанину погано загоєних ран і пошматованої шкіри на його спині. Під час випробувального терміну психіатри допомагатимуть Джейдонові боротися із симптомами його травми, проте Гризельда знала: ці рубці залишаться на все життя. Хай там як, а три тижні у повній самотності вона намагалася підготуватися до його звільнення, але реальність повернулася до неї тим боком, який вона геть недооцінила. Усі знають, що в нього ці рубці. Усі знають, що зробив Джейдон. Прокляття залишиться на ньому назавжди.

Гризельда взяла у руки вишивання і почала стиха наспівувати синові колискову, в якій любов чергувалася з ненавистю.

«Колеса в автобуса крутяться, і крутяться, і крутяться…»

Вона просунула голку крізь тканину і чикнула нитку ножицями для шиття. Щоразу, як її рука звільнялася, вона гладила Джейдонове волосся.

«Сигнал в автобуса бібікає: бі-бі-бі, бі-бі-бі…»

Несподівано Гризельда припинила шити й ошелешено підвела погляд; в одній руці в неї були ножиці, а іншою вона в той час пестила синове волосся.

«В автобусі лялі плачуть: а-а-а, а-а-а!..»

Любов і ненависть. Любов і ненависть.

«Мами в автобусі…»

І вмить Гризельді сяйнула думка: встромити ножиці в Джейдонове горло, нижче того місця, де ритмічно піднімається й опускається його кадик. То була суто раціональна думка, її породила не ненависть, а любов.

Це звільнить його від недолі. В цьому місті у Джейдона майбутнього не було, як не було й альтернативи місту. Хіба не має Гризельда права надати сенс його життю, принісши Катаріні неперевершену жертву?

Зазвичай поетичний геній Гризельди Холст обмежувався поціновуванням манірних привітань із листівок компанії «Холмарк Кардз», але зараз їй прийшло в голову таке:

«Дитина моя в тебе жбурляла те жахливе каміння.

Тепер віддаю я свою дитину тобі.

Як і вони колись тебе змусили вбити дитину твою».

Затамувавши подих, вона притиснула кінець ножиців до блідої шкіри Джейдонового горла.

Під ножицями м’яко подалася плоть.

Джейдон навіть не ворухнувся.

У ці кілька вирішальних секунд вона спробувала уявити собі життя без Джейдона. Не треба буде більше ховати його на задній половині м’ясної крамнички, ніби якусь ганебну таємницю. Не буде більше в її житті його вибухів гніву, його агресії, він не перешкоджатиме більше її спробам отримати Катарінину ласку…

Але Джейдон ворухнувся уві сні й поклав руку їй на стегно, і цей жест, цей дитячий, інстинктивний, обеззброюючий пошук материнської підтримки раптово повернув її до реальності. Хутко й боляче закалатало серце в її грудях, і з притлумленим стогоном Гризельда швиргонула ножиці в куток кімнати. Вона стиснула губи і поволі почала відновлювати контроль над собою.

«Тс-с, дитинко, — сказала вона і знову почала пестити сина. — Тихо-тихо. Неня поряд, ти в безпеці. В тебе, крім нені, нікого немає. Ніхто вже ніколи не робитиме тобі боляче».

І вона ніби почула Джейдонову відповідь: «Мамо, ми всіх їх змусимо заплатити за те, що вони зробили.»

І ось тепер ховали не Джейдона, а Тайлера Гранта. Катаріна ніби дала їм знак, що вона їх пробачила. І Гризельда з палаючими від морозу щоками просовувала ключ у замок м’ясної крамнички й подумки говорила собі: «Так, синку. Я приведу тебе разом із собою під покров Катаріниної ласки. Я покажу тобі правильний шлях. Ми з тобою і Катаріна — проти них усіх».

Задзвонив маленький дзвоник над дверима, і першим ударом, який вона прийняла на себе, був неймовірний сморід. Спрацював блювотний рефлекс, вона затулила рот рукою й відсахнулася. Вхопилася за одвірок, різко вдихаючи видихнуте нею ж повітря, і, не вірячи власним очам, витріщилася на вітрину із м’ясними виробами. Спочатку вона навіть не зрозуміла, що то було, гадаючи, що хтось прийшов, забрав звідти усе її м’ясо і поклав на його місце стару, запилену ковдру. А потім помітила: усе було вкрите синьо-сірим шаром цвілі, схожим на ніздрювату субстанцію, що покриває інфіковані рани. Сама по собі цвіль була матовою, але, попри те, вона яскраво жевріла у флуоресцентному світлі вітринних світильників. Усе її м’ясо, по всій вітрині, було зіпсоване і вкрите плямами від мушачих яєць, ніби її не було вдома не трохи більше як сорок хвилин, а кілька тижнів. Яловичий фарш кишів білими червами. Стейки знебарвилися, як легені хворого на туберкульоз. Фрикадельки, які вона замісила цього ранку, смерділи, ніби вони лежали, розкладаючись, у підливці від самого жовтня. Густа, жовтувата, повна паразитів піна обліпила рагу.

«Це — передвістя, — подумала Гризельда з жахом. — О, святі небеса, що ж це, в біса, відбувається?»

Знадвору донісся похоронний дзвін, і Гризельда, скрикнувши, зіщулилася, а за десять миль звідти на північ сліпі Меттові очі раптом розчахнулися під пов’язками, і коли медсестра побігла подивитися, що сталося, він волав: «Не робіть цього! Не робіть цього! Не дозвольте йому відкрити їй очі! Мамо! Тату! Не дозвольте йому відкрити їй очі!»

Розділ 27

Після поховання Джоселін заявила, що хоче разом із батьком поїхати до лікарні, щоб бути поряд з Меттом. Завтра закінчиться його перший тиждень у Ньюбурзі. Коли, нарешті, після нескінченних співчуттів усі роз’їхалися по домівках, Джоселін сказала Стівові, що коли до початку наступного тижня не настане покращення, їм доведеться подумати, як повернути Метта назад до Блек-Спрінга… до того, як її вплив на їхнього молодшого сина не стане надто потужним.

Стів розгублено кивнув і сказав, що в нього залишилося кілька справ з похоронним бюро, які треба довести до кінця, і він приєднається до неї пізніше. А водночас він думав: «Ото й усе. Твій молодший син тепер — твій єдиний син, і не забувай про це».

У темному костюмі, з розстібнутим коміром і приспущеною краваткою, він пройшов до кінця заднього двору, до могили Флетчера. Він хотів побути наодинці зі своїм горем, і це було справжньою причиною його небажання їхати до Ньюбурга. Частина його мозку наполегливо відмовлялася визнавати, що в нього залишився тільки один син. Вона не бажала відпускати Тайлера. І це почуття приходило до нього знову і знову. Поява на похованні багатьох знайомих облич змусила його певною мірою втекти від свого відчаю, але після того відчай повернувся з новою силою. Він намагався спотворити реальність і, щоразу стикаючись із фактами, знову і знову відкидав їх, але відчай глибоко проникав йому в душу. Стів утворив ніби коротке замикання, яке віддалило його не лише від його сім’ї, а й від себе самого. Попри скорботу, він усе ж таки розумів, що, відрізавши себе від решти людей, почав небезпечну гру. У вівторок, коли закрили віко домовини, він, хоча й недовгий час, але цілком усвідомлено подумував про самогубство як про логічний засіб припинення болю. Але зрештою це здалося йому безглуздим проявом жалю до себе самого.

Стів Грант у загробне життя не вірив, як не вірив і в те, що воно з’єднає його з Тайлером.

Зимно. У лісі ще доволі світло, але в тому світлі було щось вороже. Давно, ще до того, як вони побудували стайню, на цьому місці стояв батут, і малий Тайлер проводив на ньому літо за літом, роблячи сальто з лінивою неуважністю, ніби для нього майбутнього взагалі не існувало. Стів згадав, що Джоселін трохи боялася темної ями під батутом. Вона боялася, що настане день, коли лусне одна із пружин, і Тайлер з вивихнутою ногою застрягне у цій темній дірі. Батут вони пізніше звідти забрали, а діра залишилася. Тією дірою була смерть, і зрештою смерть таки його вхопила. І зараз він лежав у тій дірі, за милю звідси, на цвинтарі святої Марії, у темній дірі, й там він залишиться назавжди.

Стів опустився на коліна поряд із насипом над могилою Флетчера, з орієнтиром нагорі, який Метт спорудив із обрубків деревини, і прошепотів: «Чуєш, друже? Попіклуйся там про Тайлера, гаразд? Я знаю, ти б за нього життя віддав. І я зробив би те саме».

І раптом йому почувся голос Тайлера: «Метте, Флетчер мертвий. Хіба ти коли-небудь чув, щоб Флетчер раніше так завивав?»

«Ні, але ж він до того і мертвим не був.»

Стів відчув, як усім його тілом пробіг холод. Тієї ночі він відкинув цю думку як нісенітницю, але ж то було правдою. Флетчер був мертвим… окрім тієї ночі, коли вони чули, як він виє в лісі. Тієї ночі Катаріна повернула йому життя.

«Ні. Про такі речі ми не думаємо.»

Він сіпнувся і пригадав іще одну думку: «Пізніше я вже не вірив у відьом, а отже, робив це, вправляючись у підтримці рівноваги.»

Хтось поряд із ним прокашлявся, і Стів, стрепенувшись, подивився угору. То був Лоуренс. У траурному костюмі він мав вигляд сумний і змучений.

— Вибачте, я не хотів вас налякати.

— Жодних проблем, Лоуренсе. Як ти?

Хлопець знизав плечима, ніби демонструючи, що його самопочуття зараз не мало жодного значення.

— Я хотів подякувати вам за все, що ви зробили. За те, що не видали нас, Тайлера і мене.

— Нема за що.

Лоуренс підійшов ближче і став поряд біля могили.

— Знаєте, він так любив Флетчера. Можливо… якби Джейдон не нацькував, чорт забирай, цього собаку на неї… можливо, нічого того і не сталося б. Розумієте, він цього не заслужив…

Його голос зламався, і сльози потекли у хлопця по щоках. Стів відчув, ніби у нього щось вибухнуло в горлі.

«Ні, Тайлер того не заслужив, точно не Тайлер. Не давай йому віддалятися від себе, адже, якщо це зробиш, ніколи того собі не пробачиш. Якщо тебе мучить біль — плекай його, якщо тебе палить вогонь — не гаси його. Нехай він горить, тримай його живим. Так, тримай його живим…»

Господи Ісусе. То вже було занадто. Біль був надто потужним, Стів не мав сил його терпіти. Кожна клітинка його тіла голосно тужила за Тайлером, він палко бажав обняти його і сказати: «Я тебе люблю». Він віддав би буквально все на світі, щоб відмотати час назад. Не зробив Тайлер прориву в журналістиці, не знайшов він і чарівної дівчини у Нью-Йорку, ні, він помер у петлі при ясному розумі, чудово усвідомлюючи, що сталося, спостерігаючи за тим, як світ залишає його.

З усією стриманістю, на яку лише був здатний, Стів промовив:

— Можливо, Лоуренсе, тобі вже час іти додому?

Лоуренс витер сльози.

— Маю сказати вам іще одне. Якщо не зроблю цього зараз, то не зроблю ніколи. Це стосується Тайлера.

Стів заплющив очі і, здригаючись, зробив глибокий вдих. Син його сусідів гадає, що чимось завинив, і ось тепер, у найтемнішу мить його горя, прийшов, щоб скинути з себе цей тягар. Стів збагнув, що мусить випити цю гірку мікстуру до останньої краплини.

— І про що мова? — сухо запитав він.

— Тайлер ніколи не вчинив би нічого подібного із власної волі. Він неодмінно мав почути її шепіт. Іншого варіанту немає. Але Тайлер не був до неї жорстоким. Інші — так, але Тайлер — ніколи. Він завжди її захищав. Спочатку я не второпав, чому це їй забаглося чи то помститися йому, чи то з іншою метою зробити те, що вона зробила. Але потім я раптом збагнув, що то була не вона.

Настала тиша. Час минав.

— Що ти маєш на увазі?

— Ми записали її шепіт. Дали тому хлопцеві з Гайленд-Фолз послухати його, щоб переконатися, що йому він не нашкодить. Я припустив, що коли ви удвох пішли до Відьмоконтролю, Тайлер стер той файл. Але ж, розумієте… ми записали його на Джейдонів телефон. Я бачив, як Джейдон його стирав, але він міг лише удати, що робить це. Я подумав: ні, вони ж схопили того гівнюка, правильно? Відьмоконтроль мав відразу ж вичистити його телефон. Але то був аудіофайл. І це мене налякало. Ну, тобто, чому вони мали стирати усі його музичні кліпи? — Стів зрозумів, до чого хилить Лоуренс, ще до того, як він це вимовив. — А що, як Джейдон і досі має той запис?

«Я ніколи на вас зла не тримала», — почув він голос Гризельди Холст. Ну, вона-то, може, й не тримала. Тепер він усе збагнув. Знову спалах жаху — і все стало на свої місця. Його щелепа, здавалося, відпала сама собою, і несподівано він згадав про те, що вразило його тоді, того вечора, на березі Гудзона, коли вони чистили Тайлерів макбук, — думка про те, що, можливо, рятуючи Тайлера, він йому тим аж ніяк не допомагає.

Лоуренс щойно подякував йому за те, що він зробив, але, якщо його припущення правдиве, тоді Стів, попри всі його гарні наміри, несе відповідальність за смерть сина.

Він мимоволі стиснув кулаки, і на якусь мить подвір’я загрозливо попливло перед його очима, ніби він ось-ось втратить свідомість. Кров відлила від його обличчя, і стало чути, як десь у голові гупає серце. Ніби здалеку він чув Лоуренсів голос:

— Можливо, вам вдасться щось знайти на його ноутбуку. Я знаю, він писав багато постів про те, що робив, хоча й не завжди публікував їх в інтернеті. Може, він писав щось… цими останніми днями.

— Я не знаю його пароля, — почув Стів власний голос.

— О, зате я знаю.

— І який він?

— Ваш день народження.

Він вчасно добіг до унітаза і бридким струменем виштовхнув із себе половину слойки з фруктами та ранковий ковток несмачної кави. Впав на коліна, вчепився пальцями в унітаз і завис на ньому з заплющеними очима, з головою, обважнілою від фізичного виснаження і ментального колапсу, допоки нудота не відступила. Виходила з нього здебільшого жовч, адже кілька днів Стів ледве змушував себе з’їдати бодай що-небудь. Відчувши, що сили відновилися, він змив за собою, підтягнувся до раковини, прополоскав рот, побризкав водою на обличчя, а потім глянув на себе у дзеркало, щоб оцінити ситуацію.

І раптом він завмер. За вікном ванної кімнати сиділа сіра сова. У маленькому, загнутому дзьобі птах тримав мишу — пенсильванську полівку. Миша була недбало розірвана навпіл, і з її маленького понівеченого тільця звисала стрічка кишок. Сова холодно дивилася на Стіва золотаво-коричневими очима, що нагадували повний місяць, аж поки той не грюкнув у вікно — поспішно і різко.

Одним різким рухом сова захилила голову догори, іншим — проковтнула здобич. А потім змахнула крилами і вмить щезла.

Охоплений пекучим бажанням зберегти сина живим, Стів пошкандибав нагору, щоб дізнатися про останні факти, пов’язані з його смертю.

У кімнаті Тайлера нічого не змінилося. З минулої п’ятниці Стів заходив сюди лише раз — щоб узяти з шафи одяг, в якому його поховали. Чоловіка відразу ж вразило те, яким моторошно затхлим було в ній повітря і наскільки явно зберігся в ньому запах Тайлера. Постіль була зім’ята, робоче крісло Тайлера — висунуте з-за столу. На столі лежав макбук, він чекав там із п’ятниці, відтоді, як Тайлер закрив його і пішов до стайні по мотузку. Стів спробував уявити, що міг Тайлер відчувати в ті останні миті, але не зміг цього зробити, оскільки відчув щось інше, щось набагато тривожніше. Ніби в цій кімнаті накопичився потужний електричний заряд, ніби сама кімната чекала на щось… ніби Тайлер міг будь-якої хвилини зайти і забрати своє життя з того місця, де він його залишив, і відтоді нічого й не змінилося.

«А за кілька днів по тому жителі містечка побачили, як хлопець розгулює вулицями Нью-Бека.»

Занепавши духом, Стів сів за стіл Тайлера і відкрив макбук. Певна річ, він знав, що пароль не спрацює. Тайлер отримав цей комп’ютер лише за дев’ять днів до смерті як подарунок перед Різдвом, оскільки старий був, вочевидь, напакований шпигунськими програмами. Звісно, він мусив придумати собі новий пароль. Однак Стів спробував таки ввести свій день народження… і вмить на макбуці Тайлера засвітився робочий стіл.

Спершу йому стало незручно… ніби незаконно зайшов на чужу територію, ніби Тайлер стояв позаду і дивився на нього з-за його плеча. Раптом він почув у голові його бездоганно чіткий голос: «Тату, я вважав, що ти мені допоможеш». Стів бачив перед собою обличчя сина, але воно різко відрізнялося від того, яким він його пам’ятав. Він не міг утямити, як саме… але смерть його таки змінила. «Я вважав, що ти мені допоможеш, — сказав він сумним і сповненим докору голосом. — Зі мною нічого не мало трапитися, а ось тепер я мертвий. Як ти дозволив цьому статися?»

Найлегше було б скинути усю відповідальність на Джейдона Холста. Яке потужне насіння ненависті посіяв Стів у серці юнака, якого так катували перед усім містом, що той ледве не помер, — і це все тому, що намагався захистити свого сина! Як він взагалі міг бути таким бовдуром?

Але Стів знав — то була не дурість. Він зробив це з почуття любові. Тільки чи не було це майже одним і тим самим?

«Я дуже завинив перед тобою, Тайлере. Я дуже, просто неймовірно винен…»

Заплутуючись дедалі більше у цьому руйнівному павутинні провини, Стів почав оглядати вміст комп’ютера сина. Його надії швидко розвіялися — Тайлер мало що встиг зробити. Чоловік відкрив вордівські документи і проглянув історію браузера. Він подивився останні відеоблоги на каналі Тайлера в ютьюбі й здригнувся, побачивши свого сина — «ТайлерФлоу95» — веселим і сповненим життя, як раніше. Карта пам’яті відеокамери була порожньою, за винятком кількох старих файлів.

Майже розпрощавшись з ілюзіями, Стів почав проглядати кліпи у форматі MP4 на Тайлеровому зовнішньому жорсткому диску. І коли він продивився половину одного з них, лише тоді помітив одну річ, на яку майже не звернув уваги спочатку… але та річ вразила його у самісіньке серце.

Це — відео. Звичайно, це — відео, бо ж саме так Тайлер розповідає свої історії. Спочатку Стів узагалі не розуміє, на що це він дивиться, оскільки не бачить нічого, окрім зелено-чорної пітьми, і не чує нічого, окрім людських кроків і шепоту. Але потім хтось кличе Флетчера, і здається, ніби температура у Тайлеровій кімнаті знизилася градусів на десять. То Лоуренс і Тайлер, вони — у лісі, ніч — чорна, як у підземеллі, й раптом Стів розуміє, що то скрадається навколо них у темряві.

«Там унизу не Флетчер, — шепоче Лоуренс, — то олень чи лисиця, чи довбаний єнот, та що завгодно може бути. Я хочу забратися геть із цього бісового місця». Стів вдивляється у нечіткі кадри, і страхітливе почуття поступово накриває його, ніби рій комах, і волосся на голові стає сторч. «О Боже, то він», — стогне Лоуренс. «Флетчере!» — кричить Тайлер.

Стів увесь там, серед голосів із минулого, і його жах невблаганно наростає. Він бачить лише смугу світла від Тайлерового ліхтарика, що торкається силуетів стовбурів дерев. От чого він точно не розуміє, так це того, що його психічне здоров’я розгойдується, ніби канатоходець, над загрозливим морем божевілля, і його здоровий глузд розпадається на шматки, а тим часом лиховісна думка виринає з-за його меж і прокрадається у його розум: «Гризи, гризи, як миша, завтра усі помруть».

«Вони ж кажуть, що Катаріна воскресила з мертвих свого сина, так? — запитує Тайлер. — Може, саме тому вони її повісили. Ти віриш у це? Ти віриш, що вона може воскрешати мертвих?»

«О Господи Ісусе! — кричить подумки Стів, і його думки несуться наввипередки. — Господи Ісусе! Він сам про це каже! Тайлер сам про це каже! Який ще сенс це заперечувати, тупоголовий боягузе? Якщо Катаріна могла воскресити свого сина… чи не могла б вона повернути назад і Тайлера?»

«Не знаю. — відповідає Лоуренс. — Але я гадаю, то не Флетчер там, друже. Якщо то справді Флетчер, чому він не підходить до нас?»

От вона і вийшла на волю — та думка, що постійно просочувалася десь на задвірки його розуму після прощання з тілом у вівторок. Стів додивляється відео, ніби уві сні. Побілілими пальцями він вхоплюється за край столу. Чисте божевілля. Антинаукова довбана маячня, але ж ті дні, коли він викладав наукові знання, назавжди пішли у небуття. Повільно згасаючий вогник, на якому він тримав Тайлера живим, спалахує яскравим полум’ям надії.

Із вбудованих до макбука динаміків лунає крик, і кадри починають дрижати. Хлопці у паніці тікають із пагорба. Спалахи світла і темрява чергуються у цій жахаючій сцені втечі. Під час бігу крізь морок настає мить, коли камера, що постійно смикається, стрімко кидається назад, і на кількох кадрах з’являється те, що вщент розбиває уявлення Стіва про реальність. Але він не може знати, що вдивляється у ті самі кадри, які переслідували його сина в нічних кошмарах останній місяць його життя. Не знає він також, що за вікном, крізь яке вбивця його сина пробрався тієї фатальної ночі, щоб змусити Тайлера слухати Катарінин шепіт, троє сов сіли на гілку і дивляться у кімнату. У Стівовому мозку лише одна думка: «Отже, це правда. О Боже милостивий, це правда».

Невже то справді собака? Якщо бути чесним, Стів не поставив би на кін своє життя, стверджуючи це. Не додається ясності навіть тоді, коли він зупиняє кадр. Але те створіння підозріло схоже на силует якоїсь тварини. Приземкуватий тваринний силует. Чорно-білий. Щось там блищить. Можливо, то око чи відблиск світла на зубі. А можливо — пряжка від собачого нашийника. Якби вам захотілося повірити в те, що на цьому розмитому, неясному відеокадрі — собака, значить, нехай буде собака.

А Стіву хочеться… якщо це поверне йому Тайлера, о, він більше ніж хоче цього.

А потім одна з сов врізається у вікно, з тріском розбиваючи скло, і Стів із криком підстрибує з-за стола.

Уламки скла розлетілися по всьому столу, тюлева завіса випнулася і впустила до кімнати подих холодного грудневого повітря. Посеред гострих осколків лежала сова. Вона била зламаним крилом, ухкала, намагаючись підвести голову, і зловісно дивилася на нього. Стів не відразу зреагував на це, але потім його очі широко розкрилися, і він побачив, що сов насправді більше: вже не три, а вісім чи дев’ять. Явище було вкрай неприродним, і ціла секунда знадобилася йому, щоб збагнути: зараз прийде вона.

В його трахеї щось застрягло.

Стів вхопив себе рукою за горло і спробував почати дихати, але повітря не потрапляло до його легенів. Він міг лише придушено пищати. Його кинуло у холодний піт. Задкуючи до коридору, він наштовхнувся на двері, розвернувся й закрив долонями рот, щоб припинити гіпервентиляцію легенів.

Раптом дім наповнився тріпотінням крил. Воно було повсюди — потужне і зловісне, ніби цілі зграї сов пікірували на дах будинку. А потім гучний хрускіт і — бум-бум — таке враження, що на горищі щось впало на підлогу. Стів хотів скрикнути — й не зміг, йому не вдавалося зробити ані ковтка повітря. Обличчя стало вогняно-червоним, а з очей бризнули сльози.

Половину сходів йому ще вдалося пройти, а потім він просто з’їхав униз, боляче підстрибуючи останніми сходинками і б’ючи головою об поручні. Падіння вдалося дещо пом’якшити, але лікті підігнулися, і Стів ударився щокою об холодну плитку. Щелепу йому прострелив різкий біль, а за ним запаморочлива хвиля нудоти зсудомила усе тіло. З усіх його пор бризнув піт, і лише тоді він зрозумів: ніякої гіпервентиляції легенів не було… щось дійсно застрягло у нього в горлі, перекривши трахею.

«Я задихаюся…»

Він перекотився через поріг і заповз до їдальні. Шлунок ніби кудись провалився, а стравохід почав без упину смикатися. Конвульсії трусили усе його тіло. Стів крутився, як дзиґа, немовби збирався зробити сальто. Та річ, що застрягла в нього в горлі, таки з нього вийшла — разом з кількома смердючими шматочками блювотиння та шлунковим соком, що важко тхнув затхлістю, і враз прийшло гидотне відчуття, що в його роті було повно волосся. А потім його знову пронизав біль, але цього разу він був нестерпним, і разом із покритими слизом пасмами жовчі Стів виблював клубок неперетравленого волосся продовгувато-овальної форми розміром зі сливу. Цей клубок сковзнув повз язик і впав на підлогу зі звуком, що нагадав плямкання. Нарешті, після довгої паузи, його трахеєю заструменів кисень.

Серце несамовито калатало, поки він знесилено підводився на одне коліно, щоб розгледіти те, що відригнув. Проживши вісімнадцять років на краю лісу Чорної скелі, він відразу ж упізнав совиний послід. Тільки…

Тільки волосся було не сіре, як хутро полівок, ні, воно мало світлий колір.

Волосся лляного кольору, хвилясте, такої ж товщини, як у Тайлера.

«Якщо ти вже вибльовуєш рештки свого сина, — подумав Стів із такою ясністю, що навіть захихикав, — це явно свідчить про те, що ти, мабуть, таки втрачаєш глузд». Він захихикав голосніше, і ось уже порожнім будинком прокотилася луна від його пронизливого, лункого реготу, моторошного і божевільного.

Здалеку, ніби уві сні, як мантра, зазвучав у його мозку голос Піта Вандермеєра: «Пізніше я вже не вірив у відьом, а отже, робив це, вправляючись у підтримці рівноваги».

«Прошу тебе, — шепотів Стів, і в цьому шепоті майже нічого не лишилося від його власного звичного голосу, — поверни мені мого Тайлера. Поверни мені мого Тайлера, і я зроблю для тебе все що завгодно».

Він підвів голову, і його погляд упав на брудне лахміття Катаріни ван Вайлер.

Розділ 28

Стів засмикнув штори фіранки і почав вибиратися з «лімба» Джоселін. Він вдарився стегном об підлокітник дивана, а прямуючи на середину кімнати, перечепився об кавовий столик. Все його тіло здригалось. Надворі, за стінами вищав вітер. На вулиці не було нікого… ніхто в ту критичну мить не побачив Стіва, що визирав з вікна, ніби то зірки навмисно так розташувалися на небі, щоб здійснився якийсь темний вирок.

Катаріна ван Вайлер стояла поряд з обіднім столом, змучена й перехняблена, ніби їй зумисне викривили хребет. З собою вона принесла гидкий сморід, сморід простолюду, сморід гниття зі стародавніх часів. Розкладання тканин стерло гідність з її обличчя, але, здавалося, щось чекало всередині, під ніби вкарбованим у плоть шаром бруду. Вона стежила за кожним рухом Стіва. Її очі під зашитими повіками зосередилися на ньому — кожною клітинкою свого тіла він відчував її пильний погляд. Чоловік здивовано запитав сам себе, чи не паралізувало його волю якесь заклинання або гіпноз, але не знайшов тому жодного підтвердження. Якби тільки він захотів, то тієї ж хвилини міг втекти з дому, стрибнути до машини й податися до Ньюбурга — до Джоселін і Метта. На якусь мить він дійсно подумав було про спокусливу можливість втечі й навіть намацав у кишені ключі від машини.

Але навіть зараз Стів знав: не гіпноз його гнав уперед, а дещо набагато небезпечніше — любов. Він йшов уперед за покликом власного серця, а серце обливалося кров’ю, жадаючи повернути сина.

Він зупинився у прочинених скляних дверях, відчувши позив до блювоти від нездоланного запаху смерті. Катаріна з зусиллям зробила кивок головою. Цей кивок скидався на рух тварини, він не мав у собі майже нічого людського. Отже, нарешті вона прийшла до нього додому… ніби відтоді, як минулої п’ятниці він знайшов Тайлера мертвим, якась його частина знала: ця мить настане. Стів відчув потужне імпульсивне бажання підійти до неї, але так само сильним був і страх, який разом із сумнівом струменів із його серця. «Боже мій, Стіве, про що це ти думаєш? Ти, що, насправді бажаєш крізь це пройти?»

Саме так, подумав він, він пройде крізь усе це… адже Катаріна його вітала. Вона припинила шепіт. Вона лише кивнула, вказуючи на людське волосся, яке стало совиним послідом. І коли вона повернулася й пішла до кухні, він покірно почимчикував за нею.

Її босі ноги залишили на кахлях підлоги брудні сліди. «Якби їх дослідити у лабораторії, можна було б знайти мінеральні відкладення та бактерії, яких у цих краях не бачили понад триста років», — подумав Стів.

Дійшовши до кухонних дверей, відьма зупинилася і подивилася на нього. Авжеж, чекає, що він відчинить їй двері. Залізні ланцюги, що обплітали тіло Катаріни, не давали їй змоги зробити це самій. Коли Стів підійшов близько до неї, до цієї нелюдської істоти, йому запаморочилося в голові, ніби він стояв на краєчку провалля… безодні, до якої вона, спокушаючи, підштовхувала його.

Затамувавши подих, він притиснувся до одвірка, просунув руку між нею та дверима повз холодне вікно, крутнув ключ у замку й повернув ручку. Двері з тріском прочинилися, і він їх легенько підштовхнув. Чуючи, як гупає його серце, забрав руку назад…

… і злегка провів нею по її руці.

«О Боже! Я доторкнувся до неї! Трясця, я доторкнувся до неї!»

Йому здалося, що він вже втрачає руку… але нічого не сталося, і він трохи заспокоївся. Відьма безтурботно покрокувала надвір, і Стів пішов за нею. Поділ її сукні тріпотів на холодному вітрі.

Коли вони перетинали газон, він навіть не роззирнувся, щоб переконатися в тому, що їх ніхто не бачить. Він знав, що їх добре видно з вікна на другому поверсі будинку Вандермеєрів, але можна було не сумніватись: сусіди у вікно не виглянуть. На всі обставини цієї справи було явно накладене закляття.

Прямуючи до стайні, Стів раптом зупинився на середині газону. Його розум розсипався на шматки, але якоюсь його частиною він усе ж таки усвідомлював, яким шляхом пішов і куди той шлях заведе. І та частина розуму намагалася спинити його, насилаючи шалений жах, що простягався далеко за межі того, що можна фізично витерпіти. Стів відчув, як щось ніби тріснуло за його очними яблуками. М’язи напружилися. Волосся стало сторч — у буквальному сенсі, й він притиснув стиснуті кулаки собі до рота. Усе, чого він боявся упродовж вісімнадцяти років, виплеснулося зараз кульмінацією тотального жахіття. Він ледве втримувався, щоб не закричати.

«Повернися! Повернися! Ти ще можеш повернутися назад! Невже ти гадаєш, що з цього вийде щось добре? Та сила, яку ти зараз викличеш, невже вона подбає про тебе? То ж божевілля!»

«Ні, не божевілля, — подумав він. — Це любов». Катаріна показала йому, що таке справжнє невимовне страждання. Тільки переживши страждання, ми можемо робити вибір в ім’я любові.

Питання було простим. Чи вірив він у те, що Катаріна здатна воскресити з мертвих Тайлера? Стів нічого не мав на підтвердження цієї надії, нічого, окрім легенди трьохсотп’ятдесятирічної давнини, відродженої завдяки квітчастому стилю оповідань Піта Вандермеєра, а ще — розмитого фото на екрані макбука. Це суперечило будь-якій логіці, це було відверто нереальним.

І все ж таки. Все вказувало на це. Тайлер сказав про це вголос, коли вони з Лоуренсом були в лісі, коли втікали від істоти, що могла бути Флетчером.

Здавалося, то було справжнє послання.

«Тату, допоможи мені.»

І раптом він розізлився, розізлився на кожен грам здорового глузду, який намагався розумними аргументами відвадити його від його наміру. Та якщо існує бодай один шанс із мільйона, він, чорт забирай, ним скористається.

Катаріна тим часом увійшла до стайні, й Стів поспішив за нею. Ще до того, як увійти, він почув, як знову божеволіють коні. Паладій бив ногами у масивні дерев’яні двері свого стійла так, що ледь не вибивав їх. Нуала чмихала і форкала, ніби захворіла на сказ чи була одержима. Після того, як на початку листопада коні вирвалися зі стайні, Джоселін замовила нові замки. Стів сподівався, що вони витримають цю надлюдську силу. Він спробував заспокоїти коней, але Паладій став дибки, поводячи навкруги переляканими очима та вищерблюючи стіну міцними копитами, і Стів відсахнувся. «Покінчи з цим і забирайся звідси до дідька, поки сусіди тебе не викрили.»

Катаріна терпляче чекала біля стола-верстака у дальньому кінці стайні, не звертаючи уваги на коней. Коли Стів наблизився до неї, вона простягла, наскільки це було можливо, руки, натягнувши кайдани. А потім кивком вказала на запилений стіл. Спочатку Стів не зрозумів, що вона має на увазі. На верстаку він побачив відерце для годування коней та машинну ножівку, під нею — металевий ящик для інструментів…

А поряд із ящиком лежав середніх розмірів болторіз.

«Ти справді хочеш поставити на кін усе, що в тебе є? — благали останні, майже невловимі залишки раціонального мислення Стіва. — На одну чашу терезів ти кладеш життя усіх… не лише усіх людей у Блек-Спрінзі, але й твоєї сім’ї. Дружини, другого сина, себе самого… і все це заради чого? Заради якоїсь плями на екрані. То не любов, то — егоїзм. Подумай про Метта, подумай про Джоселін, вони — живі!»

Але потім він почув голос Тайлера: «Якби ти мав послати когось на смерть, о падре міо, кого ти обрав би: власну дитину чи решту жителів міста?»

А після того з раптовою, холодною, дикою жорстокістю він згадав слова Метта, які той сказав, коли пожертвував вимпел за спортивні досягнення на спаленні Очеретяної Жінки напередодні Дня всіх святих: «Та й крім того, немає різниці, якщо жертвуєш чимось для тебе неважливим, хіба не так?»

Щось відчутно клацнуло у Стіва в голові — то був колапс останніх залишків спротиву. Усе його життя, окрім найпростіших рефлексів, зупинилося, а потім відповзло у найглибші провалля його пам’яті.

Стів узяв болторіз і відчув у руках його холодну вагу. Перед його зором постав туманний образ, який вже майже нічого для нього не значив, — минулої весни він розрізав ланцюг замка на Тайлеровому велосипеді в один із тих разів, коли Тайлер загубив ключі. Леза болторіза були призначені для розрізання сучасної нержавіючої сталі, і Стів припустив, що ламке, заіржавіле від контакту з довкіллям залізо сімнадцятого століття не буде для нього проблемою.

І знову Катаріна спробувала простягти руки.

Руки Стіва тремтіли, коли він обхопив лезами одну з ланок ланцюга. Ніби десь іздалеку він почув страждальний, божевільний зойк, і вже не впізнав у тому звукові крик своїх власних думок: «Що я роблю курва що я роблю що я роблю ЩО Я РОБЛЮ?»

А потім він звів рукоятки болторіза.

Гучне ДЗЕННННЬ! — і ланцюг розпався, обидва його вільні кінці розлетілися, вдарившись об підлогу стайні.

Повсюди у Блек-Спрінзі його жителі відірвалися від справ, ніби почули далекий грім із небес. Люди раптом відклали роботу, припинили куховарити чи мити посуд, відчувши колективну пульсацію тривоги, що пронизала їх аж до середини кісток. Ніхто не міг зрозуміти, що то таке, але всі інстинктивно відчули: щось таки сталося, якась жахливо непоправна подія.

Залізо слід було прокусити ще у трьох місцях, і лише тоді зміг Стів розплутати ланцюги та зняти їх із худорлявого тіла відьми.

Коли він це зробив, вона повільно підвела мертві руки до свого обличчя з невидющими очима. А потім кивком покликала Стіва.

Вона повела його назад до будинку. Позаду них коні, оскаженілі від страху, били копитами у двері стайні, але Стів їх вже не чув. І на своє відображення він теж не подивився, коли вони пройшли повз дзеркало в їдальні, одне за одним, ніби два привиди. І це було добре, адже, якби він побачив своє обличчя, то, напевно, закричав би. То було обличчя старезного діда, причому очі та рот були настільки перекривлені, що, здавалося, вони більше ніколи не зможуть закритися.

Нагорі у спальні він знайшов манікюрні ножиці Джоселін і пінцет.

Катаріна чекала внизу, її витримка була безмежною.

Коли він знову поглянув на неї, вона вказала йому на свій рот.

Стів спробував почати розмову, але голос зірвався, і він не зміг видати ані звуку. Він прокашлявся і спробував іще раз:

— Поверни мені мого Тайлера.

Відьма пальцем вказала на свій рот.

— Будь ласка, поверни його до життя, як ти вже робила це із власним сином.

Тиша. Лише той палець. Кістлявий, непорушний, байдужий.

Стів підкорився.

Його пальці тремтіли, коли він один за одним розрізав шви, що з’єднували її губи.

Потім пінцетом витяг нитки з її мертвої плоті.

Потому відступив назад, і її понівечений рот із плямканням розтулився. Катаріна здригнулася і зробила скрипучий, схожий на шкряботіння, вдих. І знову жителі Блек-Спрінга відчули шок, цього разу навіть сильніший за попередній. Вирячилися очі, вулицями залунали крики, люди ніби в гарячці дивилися одне на одного й гадали: «Господи…. що це таке відбувається?»

Для Стіва тих сцен не існувало. Він почав знімати шви з її лівого ока.

Одна за одною падали нитки на підлогу.

Тріпалася вкрита лушпинням, синювата, запалена шкіра повік.

Покінчивши з лівим оком, Стів узявся за праве.

Але, коли й те було зроблено, відьма, прикривши очі рукою, відвернулася, захищаючи свого визволителя від себе самої. Її обличчя перекривилося, ніби вона страждала від нестерпного болю, а її тіло неприродно нахилилося вперед. Вільною рукою вона махнула Стівові, пропонуючи йому тікати, тікати, тікати — геть звідти.

І якраз тоді нова хвиля шоку прокотилася Блек-Спрінгом, але цього разу вона вдарила по жителях не зсередини — тепер її, здавалося, породила сама земля. На мить перед їхніми очима усе почорніло. Вулиці наповнив звук, гранично реальний, низький звук, ніби десь під містом, у темному склепінні перекочувалася якась велетенська потвора, і від тих рухів дрижали асфальт і дерева в лісі. Дзвони Кришталевої церкви відлунили глибоким, урочистим співом. В Акерманс Корнері вівці Джона Бланчарда прорвалися крізь огорожу і притьмом повтікали. Джейдон Холст нервово застогнав у гарячковому сні, в якому кат без обличчя знову і знову нівечив його закривавлене тіло. У центрі управління Відьмоконтролю Роберт Грім і Клер Хеммер побігли проходом до екрана, який з мерехтінням вмикався і вимикався, дзижчав і гудів. А потім у Блек-Спрінзі не стало електрики. Аварійні генератори заревли, але відразу ж і вимкнулися, а в деяких вікнах на тлі денного світла, що поступово вмирало, із тріскотом згасли різдвяні вогники.

Темрява впала не лише на Блек-Спрінг. По всьому Гайленду і по всій Гудзонській долині — саме так, на трасах і в офісних будівлях на Мангеттені — на жителів Блек-Спрінга, які в мить, коли Катаріна відкрила очі, перебували волею обставин за межами міста, напали смуток і морок, невимовні, жахливі, настільки потужні, що перевищували будь-яке людське розуміння. Негайно по тому вони почали бачити образи, яких їхні крихкі душі винести не могли, і в них пробудилася жага до смерті, як єдиної можливої втечі від власного існування. Були серед них щасливці, що перебували не так далеко від дому, і вони збагнули: сила, яка завжди приковувала їх до Блек-Спрінга, зросла до енного ступеня, отже, вони чимдуж понеслися назад… але були й такі, для кого порятунок так і не настав, і вони повісилися у комірках для мітел або, щосили натиснувши на газ, врізалися своїми машинами в дерева, трощачи власні тіла у хмарах диму та пітьми.

А в будинку наприкінці Діп-Голлоу-роуд Стів, роззявивши рота, із жахом вдивлявся у нелюдську, скоцюрблену постать, що досі закривала рукою злі очі. Її мертвотно-бліда плоть і покручені кінцівки нагадували свастику. І знову вона махнула йому рукою, щоб забирався геть. На мить йому здалося, що його ноги наповнилися рідиною, бо він ніяк не міг ними ворухнути. В шию ніби хтось устромив крижані голки, коли він подумав, що Катаріна відкрила очі… й зараз погляне на нього.

Із криком Стів Грант кинувся тікати із власного дому. Він побіг до лісу, щоб врятувати життя.

Розділ 29

За десять миль звідти, у Ньюбурзі, Джоселін Грант також відчула першу хвилю шоку, але, прийнявши її за штурхан від розхитаних біоритмів, викинула те почуття з голови. Коли нахлинула друга хвиля, вона підняла погляд від примірника «Есквайра», який бездумно гортала, і вдивилася в огорнуту тишею лікарняну палату. А коли невдовзі по тому накотила третя хвиля, сильніша за перші дві, вона, ніби ракета, вистрибнула зі свого крісла, і журнал впав на підлогу.

Метт стогнав і крутив головою уві сні. Джоселін здивовано зупинилася біля його ліжка і поклала руку йому на плече.

— Метте, Метте, ти мене чуєш? Ти мене чуєш, любий?

Але Метт не відповів. Його ліве око закривав ватний тампон, підтримуваний пов’язкою через всю голову. З лівого ока пов’язку було вже знято. Око залишалося закритим, але цей його неспокій був найвагомішою ознакою повернення до життя за всі дні, що він тут лежав. Чи прокинеться він врешті-решт? Але її збудження раптом перекрила зростаюча паніка. «Сталося щось погане. Щось дуже погане.»

Джоселін це відчула. То не була гра її уяви. Це «щось» було повсюди навколо неї, але вона не могла збагнути, що то було. Воно було недоторканним, ніби перешкоди в ефірі між двома радіоканалами. Настінний годинник показував кілька хвилин по п’ятій. Вітер, ніби отримавши дозвіл робити усе що завгодно, хльостав поліетиленовим пакетом об решітки радіаторів машин, що виблискували на паркінгу, відбиваючи різдвяні вогники. Усе було ніби таким, як завжди, і водночас усе змінилося.

Щось пішло не так не лише тут, а й удома, у Блек-Спрінзі. Джоселін відчувала, як та невідома сила притягувала її.

Вона зателефонувала Стіву, але відповіді не було, навіть від його автовідповідача. Лише тиша. І в своїй голові вона почула безкомпромісну відповідь, ніби та тиша була безпосередньо пов’язана з її інтуїтивним чуттям: ми повинні дістатися дому, поки не стало занадто пізно.

Воно захопило її зненацька. Видіння. Те саме видіння, вона відразу ж його впізнала. Це видіння приходило до неї лише раз — вісімнадцять років тому в бамбуковому бунгало в Таїланді. Але воно завжди ховалося десь на задвірках її розуму, й на ньому лежала відповідальність за чимало темних хвилин їхнього життя у Блек-Спрінзі, попри те відносне щастя, яке, як вони гадали, в них було.

Інтенсивність видіння була іншою, проте зміст — тим самим. Вона бачить саму себе, вона істерично видирає пасма власного волосся. Вона бачить, як розкидає по всій палаті папери з Меттової лікарняної папки. Вони, тріпочучи, падають на підлогу, і вона бачить, як із них складається фотоколаж: на світлинах — мертві тіла. Усі померлі — діти, немовлята і діти старшого віку. Тіла і обличчя в них були суціль пошматовані. А вже в наступному кадрі ті самі мертві діти лежать у лікарняній палаті, то діти з Блек-Спрінга, і між ними — Метт. Його обличчя відрізане, а те, що від нього залишилося, закладене чорним вугіллям. Вона бачить, як голою кружляє у калюжах блискучої фарби, її тіло — червоно-чорне, на неї кидається дикий вепр, щоб злягтися з нею. Блищать вигнуті ікла тварини, він застромляє в неї свій член, гарчить, рохкає і тупає ратицями, а вона кричить в екстазі.

Джоселін не мала анінайменшого уявлення про те, скільки часу вона просиділа, втупившись у Меттове ліжко, охоплена німим жахом. Не всі з побачених образів відклалися в її пам’яті. Єдиним, що вона чітко усвідомлювала, було розмите, але настирне відчуття того, що вона може покласти край усьому цьому, просто покінчивши з життям. І ця перспектива не налякала її, а лише сповнила тьмяним сумом, і сум той був нічим не гіршим за те, що мучило її зараз. На важких, ніби налитих свинцем ногах Джоселін перетнула палату й підійшла до вікна. Взяла за спинку крісло, на якому сиділа, підняла його над головою, готова розтрощити скло і тим забрати останню перешкоду перед падінням із висоти у чотири поверхи.

Життя їй врятував телефон, який саме цієї миті почав дзвонити. Як у тумані, вона підвела очі. Від всеосяжного суму вона так і не звільнилася, але, принаймні, повернулася до тями й подумала: «О Боже, я ж і справді хотіла це зробити. Я справді хотіла вистрибнути з вікна. Що діється зі мною?»

Вона намацала телефон, гадаючи, що побачить на тачскріні зображення Стіва. Але то був не Стів. То був її батько.

— Тату!

— Може, ти спустишся на обід? Людей тут небагато, у…

— Тату, я мушу поїхати додому. Будь ласка, довези мене туди.

— Але я гадав, що ти…

— Щось сталося зі Стівом, — відповіла вона найочевиднішим, на її думку, поясненням. А потім додала правду:

— Я не можу до нього додзвонитися.

Джоселін не могла сказати батькові, чому їй потрібно повертатися до Блек-Спрінга. Всередині наростало почуття терміновості, ніби там, далі на південь, хтось встановив магніт, який притягував до себе її розум. Вона відчула, як домівка вабить її ласкавими мелодіями, що долинали, ніби хвилі, чарівними голосами хорового співу, яким вона мала підкоритися, поки не сталося чогось жахливого.

— Він, мабуть, просто вийшов ковтнути свіжого повітря, — спокійно і поблажливо відповів Мілфорд Гемптон. — Джоселін, ти просто у відчаї. Знаєш, що, чому б тобі не…

— Тату! Прошу тебе, мені треба поїхати додому! Можеш взяти машину? Чекатиму тебе біля входу.

— Ну, якщо ти дійсно цього бажаєш, нехай буде так… — почав її батько. Джоселін закінчила розмову, не відповівши йому. «Тримай себе в руках, — думала вона. — Тримай себе в руках, зосередься…»

Позаду неї почувся якийсь шум. Метт відірвав свою трубку для внутрішньовенного вливання, і вона побачила, як він веде її кінець собі до губ. Одним стрибком Джоселін опинилася біля ліжка сина, і, скрикнувши, вихопила трубку з його рук. З Меттового передпліччя випала голка, а також спала пов’язка, бризнула кров, і на простирадлі залишилася тонка червона смужка.

— Метте, заспокойся, — гарячково говорила вона синові. — Я забираю тебе звідси. Заспокойся. Усе буде гаразд.

Але той морок, той тягар, той набряк усередині неї нікуди не щезли, вони лише зміцнилися. Морок той охопив і Метта. Обережно і водночас швидко, борючись з імпульсами, що божевіллям обпалювали її мозок, вона витягла слизьку харчувальну трубку з Меттового носа і впустила її на ковдру. А потім насилу заштовхала його заціпеніле тіло у куртку з капюшоном. Її руки так трусилися, що вона не могла витягти рукави куртки, й довелося тричі братися за цю справу.

У коридорі стояло крісло-каталка, і Джоселін без жодних вагань вкотила його в кімнату. Потягла Метта, всадила його у крісло, взула і поставила ноги на підставку. Метт не ворухнувся, здавалося, він навіть не усвідомлював, що відбувається, але пальцями вхопився за підлокітники, а його єдине перламутрово-біле широко відкрите око зі сліпою силою дивилося просто перед собою.

«Самогубство, — подумала жінка. — Він спробував учинити самогубство, як і ти… Він пробув за межами Блек-Спрінга тиждень, а ти тут лише від ранку, і тобі відомо, що минуло надто мало часу, щоб відчути її силу. Про що це тобі каже? Що означав той шок хвилину тому?»

Джоселін обгорнула Метту ноги його ж простирадлом і ковдрою, прихопила з тумбочки очні краплі. Сподіваючись, що в коридорі нікого не буде, виштовхала крісло з сином із палати.

Але в коридорі були люди. В його дальньому кінці двоє медсестер пили каву біля автомата з напоями. Джоселін стримала бажання побігти і швидкою ходою рушила до ліфта. Натиснула кнопку. Коли дзвінок повідомив про прибуття ліфта і двері розчинилися, вона почула позаду себе голоси. «Мем?» А потім різкіше: «Мем!»

Стиснувши зуби, вона щосили штовхнула крісло в кабіну ліфта, чуючи, як наближається квапливе тупотіння ніг. Вдарила по кнопці першого поверху, і двері ліфта заховали її від криків розлючених медсестер.

Приймальне відділення було ущент набито людьми, і на неї ніхто не звернув уваги. Крізь натовп Джоселін проклала шлях до виходу. Вкотивши крісло до обертових дверей, вона почала видивлятися «тойоту» біля виходу, але її там не було. Вітер затято смикав Меттову ковдру. Джоселін відчула, як знову відкривається провалля, починається ота дивна, похмура напруга. Щоб відволіктися, вона в енний раз набрала на телефоні номер Стіва, але той не відповідав.

— Прокляття! — закричала вона, і в її крику було чути безвихідь і справжній відчай.

Нарешті під’їхав батько. Жінка ривком відчинила задні двері, не чекаючи, поки машина повністю зупиниться. Пан Гемптон із жахом спостерігав за тим, як вона втягла Метта, ніби ганчір’яну ляльку, на заднє сидіння й ударом ноги відштовхнула крісло-каталку, щоб воно не заважало їй зачинити двері машини.

— Джоселін, якого біса? Що тут робить Метт?

— Їдь!

— Але його не виписали з лікарні! Годі, Джоселін, не дивно, що ти увійшла в штопор. Повернімо його назад, я не можу тобі дозволити…

— Навіть не думай про те, щоб нас тут покинути! — звереснула Джоселін, і пан Гемптон відсахнувся. — Усе дуже серйозно, усе пішло шкереберть, Метт повинен бути вдома, поки не стало запізно.

— Але чому? — наполягав батько. — Скажи мені, що відбувається?

— Не можу. Це якось пов’язано зі Стівом. І з нами. І… — вона, охопивши голову руками, почала схлипувати, не в змозі здолати відчай. Пан Гемптон дещо розгублено переводив погляд із дочки на онука. Дивлячись крізь сльози, Джоселін уперше побачила в ньому звичайну, стару, втомлену людину. Трагічні події минулого тижня залишили на його обличчі незгладимі сліди.

— Гаразд, ми поїдемо до Блек-Спрінга, якщо це потрібно. Подивимось, що там зі Стівом, а коли знайдемо його, то візьмемо з собою й поїдемо відразу до лікарні. Для Метта у всій цій метушні нічого гарного немає. — Він подивився у дзеркало заднього огляду і виїхав на кругову алею. — Але потім ти мені усе поясниш.

— Дякую, тату, — зітхнула Джоселін і, вкрай знесилена, відкинулася на заднє сидіння.

Коли вони виїхали з центру Ньюбурга і почали рух дорогою 9W, що петлею заходила до національного парку, цифровий годинник на панелі приладів показував 17:43. Джоселін відчувала, як її мозок потроху заповнює гнітючий тягар, ніби в ньому ферментується якась отрута, що спричиняє божевілля. Тоді, у Таїланді, їй було погано, але зараз вона почувалася набагато гірше. Вона була в нестямі. Чому Стів не бере цю чортову слухавку? В яку халепу він потрапив? І що то за сила вивільнилася раптом, здатна викликати такий відчай? Думки вільно пропливали, ніби хмари, і від цього в голові відчувалась порожнеча. Розум відмовлявся брати на себе тягар велетенського болю, Джоселін просто не мала на те сил. Світ, в якому вона жила, здавалося, зник, розтікшись і утворивши велику, смердючу рану, повну страждання. Її волю було зламано, вона не могла з тим боротися, їй хотілося померти. А Метт, бідний Метт, у такому стані він навіть і звільнитися не міг із цього безпросвітного хаосу…

— Джоселін, заради всього святого!

«Тойота» різко смикалася на всі боки, і Джоселін та Метт розгойдувалися на задньому сидінні. На мить окрик батька вивів жінку з заціпеніння, але вона відчула, як відразу ж знову занурюється у нього, ніби намагаючись, хоч і марно, боротися з анестезією. Машину знову струснуло, Джоселін прийшла до тями і впіймала себе на тому, що обмотує ремінь безпеки сидіння Метта навколо його шиї, намагаючись задушити його ним, хоча насправді — звільнити його у пориві материнської любові.

Відчувши спалах потужного, невимовного страху, вона випустила ремінь.

«Воно тебе зачакловує. Воно тебе гіпнотизує. А щойно йому підкоришся, воно змусить тебе вбити себе. Так вона, мабуть, заволоділа Тайлером.»

Жахливе вищання гальм — і «тойота» зупинилася на узбіччі.

— Прокляття, що з тобою, в біса, сталося? — закричав батько, озираючись назад із водійського місця.

— Ой, тату, я не знаю.

Пан Гемптон злякався того, що побачив. Джоселін була по-справжньому, неприховано нажахана. В її розширених очах було благання.

— Поквапся, довези нас додому. І ще, будь ласка, говори зі мною весь час…

— Але скажи мені все таки, що сталося!

Не могла вона сказати йому того, як не могла й розповісти про справжню причину смерті Тайлера. Джоселін дуже шкодувала про це й вирішила, що розповість батькові все, коли випаде слушна нагода. Він мав право знати, навіть якщо це суперечило правилам, знати про те, що саме Блек-Спрінг забрав у нього старшого онука. Але зараз для неї життєво важливим було дістатися до міста; вона відчувала, як її сила тягне кудись донизу…

— Не питай зараз у мене нічого, будь ласка, — сказала вона, задихаючись на кожному слові. — Пізніше я про все розповім. Просто говори зі мною, це важливо.

Щось у цих її останніх словах нарешті вразило пана Гемптона. Сила, що напала на неї, стала і для нього джерелом безпричинного страху. Тож він скерував «тойоту» на виїзд із 9W, а потім на дорогу 293 до Блек-Спрінга.

— Мені не сподобалося, що Стів залишився вдома. Ви двоє мали би бути поряд із сином, а надто зараз. Я переживаю за Стіва. Він погано дає собі раду. Та й ніхто на це не здатний, чорт забирай, то все такі мерзотні, гнилі справи, але…

Маючи найкращі наміри, пан Гемптон, однак, припустився фатальної помилки: він говорив лише сам… а отже, не помітив, як очі Джоселін майже відразу втратили блиск і тепер байдуже втупились у нікуди. Вони не проїхали і півшляху до того єдиного помаранчевого світлофора, за яким був поворот на Діп-Голлоу-роуд, як обоє, Джоселін і Метт, кожен на своєму боці сидіння почали битися головами об дверцята машини. Пан Гемптон стиха вилаявся. Кинувши погляд через плече, він побачив, що Джоселін намацує ручку дверей, і різко вдарив по гальмах. Кермо закрутилося в його руках так хутко, що обпекло йому долоні, й знову зупинка їх струсонула, всі троє смикнулися уперед, натягнувши ремені безпеки.

— Тату, допоможи мені, будь ласка… — скам’яніла від жаху Джоселін підняла на нього погляд. Її голова збоку була глибоко розсічена, по обличчю струменіла кров. Вона знову пригорнула Метта і почала його погойдувати.

Пан Гемптон безпорадно дивився на них. До горла підступала нудота. Він не міг збагнути, геть не міг збагнути, чому, але його пронизувало гостре відчуття того, що час спливає. І раптом він зрозумів, що причина усього цього була в них попереду і чекала… в кінці цієї дороги, у лісі, в нічній пітьмі ховалася таємниця.

А наступної миті пан Гемптон усвідомив іще одне: якщо він цієї таємниці не розкриє, то ані на йоту про те не жалкуватиме.

Тремтячою рукою він увімкнув передачу і продовжив рух у бік Блек-Спрінга.

Джоселін опустила віконну шибку й відчула, як у голові прояснюється від потоку холодного повітря. Вони проїжджали повз мовчазну темряву лісу Чорної скелі, яка ніби говорила: усе тут як завжди, — але вона знала, що то не так, вона відчувала, наскільки усе змінилося на гірше. Ще трішки далі цією дорогою — і вони будуть у безпеці, який би сенс не було вкладено у те слово. Не має значення, що то за сенс, вона за кілька секунд усе побачить на власні очі… якщо, звісно, припустити, що там ще є на що дивитися.

І коли перед їхнім зором виник знак на в’їзді до міста «ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО БЛЕК-СПРІНГА», вона це побачила, і в неї відвисла щелепа.

Пан Гемптон прибрав ногу з педалі газу, а потім вдарив по гальмах.

— Я не хочу в’їжджати у Блек-Спрінг, — промимрив він.

— Тату!

— Я… А знаєш, що? Давай повернемо назад. Ми усе ще… маємо певні справи… у Ньюбурзі. Саме так. Мені треба бути в іншому місці. — Він вже почав розвертати машину, але не міг відірвати очей від картини перед ним. Через це машина ледве не з’їхала із проїжджої частини у придорожній рівчак.

— Тату, не роби цього! Ми мусимо їхати далі!

Але батько її не слухав. Він пробурмотів щось нерозбірливе, і від звуку його голосу Джоселін перетворилась на холодний камінь. Вираз заціпеніння з’явився на її обличчі, але потім змінився повним розумінням. То вже був не її батько. Та сама сила, яка тягла її до Блек-Спрінга, гнала його звідти геть.

«Тому що він був Чужинцем».

Вона щосили смикнула дверцята машини, відчинила їх і витягла Метта на дорогу. Повертатися до Ньюбурга вони не могли — там була їхня могила.

— Тату, будь ласка… — благала вона.

— Вибач, крихітко, — він оглянувся довкола і подивився на неї очами, в яких не залишилося нічого від очей її батька. — В мене багато справ. Там, удома, в Атланті.

«Тойота» різко сіпнулася і з розчиненими задніми дверима вискочила на дорогу. Рвонула вперед, проїхала метрів зо тридцять, і лише тоді двері, грюкнувши, зачинилися. Джоселін який час гукала услід батькові, але незабаром він зник з її очей.

У свої тринадцять років Метт усе ще був дитиною, стрибок у зрості в нього був попереду, проте Джоселін було досить-таки важко тримати в руках його податливе тіло. Якщо вона потягне його додому на собі, її спина цього не витримає, але ж вибору немає. Їм треба принаймні перетнути межу міста. Зціпивши зуби, Джоселін завдала Метта собі на спину і попрямувала до міста.

Перед ними в непроглядній темряві лежав Блек-Спрінг.

З іншого боку кордону, там, де був Гайленд-Фолз, світили вуличні ліхтарі, їхнє світло тьмяно відбивалося у воді Довгого ставка поряд із дорогою. У Блек-Спрінзі ж було темно, хоч у око стрель. У пітьмі ледве можна було роздивитися обриси великих будинків і дерев. Джоселін не бачила навіть той єдиний світлофор, який мав бути далі попереду, але чула, як він скрипить від вітру. Електрики не було ніде. Але це було щось більше, ніж просто відсутність електричного світла… нібито сама ніч згустилася найтемнішим відтінком чорного кольору, стала пітьмою, до якої людське око ніколи не зможе звикнути. Саме тут, на межі міста, цей контраст був надзвичайно відчутним. Складалося враження, ніби на цей віддалений куточок світу хтось вилив чорнило, і ця чорнильна пляма зростатиме й зростатиме, доки не заповнить увесь Блек-Спрінг і не затулить усі промені світла й надії. З губ Джоселін зірвався мимовільний стогін, та вона знала, що тільки ця темрява й була єдиним порятунком для Метта і для неї самої.

Тримаючи на собі сина, Джоселін пройшла повз знак на в’їзді до міста, і її поглинув морок.

Розділ 30

У Блек-Спрінзі на вулицях були юрми людей. Це трохи нагадувало переддень Нового року, коли всі виходили на вулиці, щоб привітати одне одного зі святом. Тільки от феєрверків не було. Натомість жителі міста несли ліхтарі, свічки та саморобні смолоскипи, які ніби вирізали на промерзлій землі насичено-темні, загострені тіні. Та й нічого святкового в тому геть не було. Перший шок поступово зійшов нанівець і його заступив страх, що вже нікуди не зникав, а, навпаки, підживлювався чутками, що ширилися, містом ніби стихійна лісова пожежа.

— Невже вона знову забрала в когось життя?..

— Кажу вам, зараз усе саме так, як було тоді, у шістдесят сьомому…

— Ні… ви ж не думаєте, що це… скажіть мені, що то — неправда…

Їхні очі боязко поблискували у тьмяному світлі, ніби ртуть. Холод проймав до кісток, але всього лише кілька людей повернулися до своїх домівок. Більшість навіть і подумати не могла, щоб піти геть, не дізнавшись нічого про те, що сталося.

У центрі управління Відьмоконтролю Роберт Грім і Марті Келлер гарячково намагалися запустити аварійний генератор. У місті не лише вимкнулася електрика, причому ціла міська довбана мережа, а тому до побачення, мобільний зв’язок, а й зник тиск у трубах водопостачання, не працювала уся телефонна мережа, включаючи стаціонарну. Ніхто навіть гадки не мав, якими будуть наслідки усього цього, — «а також про те, що могло це викликати», — подумав Грім. Його тривога невпинно зростала, але зараз пріоритетом номер один було запустити роботу центру управління. Якщо їм не вдасться бодай це, вони будуть підсмажені живцем. Тоді камери спостереження, «ВІДЬМАпп» і вся система попередження яйця виїденого не будуть варті. Це означатиме, що надалі не можна буде підтримувати загальну ілюзію безпеки… а вони вже стовідсотково крокують цим шляхом.

Аварійний генератор навіть не здригнувся. Бодай іскри сраної не було.

Марті, у тремтливому еліпсі світла від налобного ліхтаря, длубався у паливопроводі. На його чолі виблискували краплини поту. Три тижні тому вони перевіряли цю хріновину, і вона працювала — комар носа не підточить. Збагнути це було важко: що б вони не робили, темрява огортала колишній Пополопенський туристичний центр, і в цій темряві неслися галопом думки Гріма: «О Боже, що означав той шок? Що означав той шок, який усі ми пережили?»

А нижче по дорозі, під Кришталевою церквою, на перехресті вирували пристрасті. Воррен Кастільо біг так швидко, як тільки міг, щоб встигнути оцінити ситуацію. Йому доводилось прокладати собі шлях крізь скупчення занепокоєних жителів, ті хапали його за руки, ставлячи запитання, на які в нього не було відповідей, і відкриваючи перед ним душі, які він не міг втішити. Було вже пів на шосту, й у залу готелю «Пойнт-ту-Пойнт Інн», де персонал запалив кілька жаровень, набилося не менш як дві сотні жителів. Воррен почув уривки розмов про людей, які поверталися до Блек-Спрінга, ніби сам диявол гнався за ними по п’ятах, а потім, не обмовившись жодним словом, замикалися у себе в будинках. Першим його наміром було спростувати усе це як панічні чутки. Але потім він побачив, як по діагоналі, упоперек Діп-Голлоу-роуд, запаркувався «шевроле» Рея Деррела з написом «Швидке фарбування» на боці, прорізаючи темряву світлом передніх фар. Вулицю було заблоковано. До натовпу наблизився силует із піднятими догори руками — це був Деррел. Він прокричав:

— Не залишайте місто! Це небезпечно! Чуєте, люди, залишайтеся в місті!

Звідусіль почулося занепокоєне бурмотіння. Усе ніби зависло, балансуючи на лезі бритви. Нарешті хтось спитав:

— Про що ти торочиш?

— Виїжджати не можна! Якщо виїдете звідси, вб’єте самих себе!

Воррен проштовхався вперед і вхопив Деррела за комір:

— Чувак, затягни язика в дупу. Ти ж цих людей лякаєш до смерті.

— І в них є всі підстави лякатися, — відповів Деррел із невдаваною щирістю, і Воррен миттю збагнув, що маляр був насправді нажаханий.

— А що сталося?

— Я виїхав із міста. Здавалося, в них там усе було гаразд із електрикою, в армійському центрі відпочинку MWR[11] біля Круглого ставка. Але як тільки я виїхав за межі Блек-Спрінга, щось… щось почало мене зупиняти. Не знаю, як ще це описати. Ніби хтось, курва його мати, розвісив над дорогою здоровезні шлейки, які тягнуть тебе назад, як тільки ти виїжджаєш із міста. Їх не видно, але їх можна відчути. — Його голос перервався. — Я ще не встиг дістатися до поля для гольфа, як мені закортіло застрелитися. Мені закортіло витягти з задньої кишені свій «ланкастер» 410 калібру і вистрілити собі в рота. В мене троє дітей, і ніколи в житті в мене не з’являлося бажання накласти на себе руки.

У відповідь — глибока тиша.

— Дуже, дуже все погано, — додав Деррел. — Не до жартів рибі, Шерлоку, коли її гачком зачепили.

Для жителів це було як сигнал — дозвіл втратити розум. Почався ефект доміно: спочатку зашепотів один, потім інший заговорив уголос, кілька людей спробували зателефонувати партнерам або членам сімей, які не повернулися додому з роботи, і на цьому тлі зростала паніка. Вона ніби хвилями прокочувалася натовпом. Воррен збентежено оглядівся навколо — він не впізнавав цих людей. Його тіло задерев’яніло, воно задерев’яніло так, що він був не в змозі поворухнутися. Він був навчений не дозволяти собі бути заскоченим чутками і забобонами. Воррен спробував змусити себе витягти з темряви власні емоції, щоб їх проаналізувати, а потім — відкинути, адже в них не було жодного сенсу. Але не зміг. А що як цього разу, саме цього єдиного разу, цей страх був обґрунтованим? А що як цього разу вони насправді були відрізані від навколишнього світу і мусили чекати темряви, що насувалася на них, а потім — світанку, і того, що принесуть вони з собою Блек-Спрінгу?

Воррен почув крик — на відстані, у східному напрямі, звідки він прийшов. Не було ані зірок, ані місяця, щоб хоч якось освітити ніч, і на тому кінці Діп-Голлоу-роуд була суцільна пітьма. Жодного руху не було там. Але чому в атмосфері такий тиск? І звідки ця неприродна темрява?

Воррен не міг відвести погляду від темряви. Вітер ніби гриз його зубами. Вітер змушував його ціпеніти, куйовдив йому волосся, морозив очні яблука так, що з них текли сльози, але все одно він не міг заплющити очей.

«То Катарінина ніч». Ця думка увірвалася до нього ніби нізвідки… й ось тоді він зрозумів. Тоді він усе зрозумів.

Темрява виплюнула з себе трьох чоловіків, які, зойкаючи, бігли у божевільному міражі, створюваному променями їхніх ліхтариків, ніби то була вистава фокусника: «фокус-покус-труляля, ось їх видно, ось нема». Вони постійно озиралися на щось за власними спинами, аж поки не влетіли до тьмяного жевріння жаровень і не зустрілися з поглядами більш як сотні жителів міста. Воррен Кастільо помітив, що обличчя одного з них нагадувало обличчя клоуна — він роздряпав собі нігтями щоки, і смуги ті нагадували промені, ніби той чоловік вдягнув маску сонця, розфарбовану кров’ю.

— То її очі! — заволав скривавлений чоловік. — Їй відкрито очі! Ми бачили це, вона була там! Вона подивилася на нас! Людоньки, тікайте, рятуйтеся, її наврок тепер над усіма нами!

Так у Блек-Спрінзі почався Армагеддон.

Жителі міста — скупчення проклятих душ — не могли нікуди подітись від паніки, яка охопила їх, а відтак кинулися бігти навсібіч. Вони були бранцями спільної долі, усі вони страждали однаково сильно, і голоси їхні звучали однаково гучно. Хаос має свої правила, і з цього хаосу виникло щось на зразок божевільної солідарності. За кілька секунд було стерто ілюзію існування окремих індивідуальностей жителів Блек-Спрінга, і тепер одне лише бажання, один лише передсмертний крик оволоділи колективною свідомістю міста. Ці люди й були Блек-Спрінгом, але Блек-Спрінг був повалений у порох. Залишився тільки тваринний крик: «Тікайте! Тікайте! Тікайте від її злого ока!»

Хаос набув несказанного розміру. В людей випорожнялися січові міхури, люди кричали до хрипоти, вони затоптували одне одного ногами і молили небеса про милосердя. Вони хапали одне одного за кінцівки і за волосся. Жодного месенджеру не було потрібно, щоб ця новина розлетілася, і вже за кілька хвилин навіть ті, хто жив на околицях міста, знали, що сталося. Але, попри їхній страх, відьма не з’явилася. Відьмині очі були відкриті, проте ніхто того не бачив, за винятком вісників апокаліпсису, і ні в кого не було бажання поглянути на те, як вона прийде до них. Багато людей побігли до своїх будинків і забарикадували двері й вікна усім, що в них було. Тремтячи від страху в чорній, як смола, пітьмі, вони проказували молитви. Були й такі, що порізали собі вени або проковтнули увесь вміст своїх домашніх аптечок. І хоча думка про те, що цей день таки настане, завжди жила десь на задвірках розуму навіть найнаївніших із жителів міста, ніхто не знав, яким він буде або що станеться після того. Та краще було померти і не дізнатись про це, аніж жити й чекати.

Ті, хто мав сильніший інстинкт виживання, спробували втекти, але повернулися майже відразу, як перетнули межі міста, захоплені моторошним усвідомленням того, що вони дійсно потрапили у пастку. Рей Деррел мав рацію. Лише кілька нещасних відчайдухів побігли далі, й ніхто вже їх більше не бачив.

О сьомій вечора вулицями Блек-Спрінга рухався лише вітер — та ворушилися тіні від дерев, які він розгойдував. Очікуваної помсти Катаріни не сталося, і люди вмирали лише від власних заклять.

Першим піддався закляттю Колтон Метерс. Усе життя старий голова ради вірив у те, що самогубці негайно прямують до пекла, але Бог послав йому видіння. Коли вибухнула паніка, він був у церкві й молився, а коли вийшов на церковні сходи й подивився на все це, в його уяві замиготіло хитке видіння: хатини колоніальних часів і похилі ферми сімнадцятого століття. Від будинків віяло суцільною занедбаністю, повною ізоляцією, безчестям і смертю, і Катаріна ван Вайлер нерухомо стояла перед церквою на вітрі, ніби вирізьблена постать на носі корабля… і вона бачила. І цієї ілюзії, цієї благочестивої облуди виявилося достатньо, щоб переконати Метерса в тому, що милосердний Господь назавжди відвернувся від Блек-Спрінга. Вогні пекла були заспокійливим бальзамом порівняно з тим, що їх тут чекало. Отже, пастух, яким він зазвичай вважав сам себе, залишив стадо; Метерс пішов додому, викинувся з балкона, переламав собі усі кістки, зійшов кров’ю і помер тієї ж ночі на власному дворі. Коли на світанку про цей вчинок стало відомо, чимало жителів міста назвали його прикладом небаченого боягузтва.

А що ж Катаріна?

А ніхто не знав, де вона була.

І ніхто не знав, чого вона хотіла.

Джекі та Кларенс Хоффмани сховалися разом із дітьми Джоуї й Наомі на кухні свого будинку в районі Аппер Мінерал Веллі. В них була розкішна кухня, завжди осяяна сонячним промінням, що падало на кухонну раковину крізь подвійне віконне скло. Але зараз двері й вікна були позабивані дошками з усіх книжкових полиць у будинку — а вони таки любили читати книжки, ті Хоффмани. І попри це все, об 11:45 лампа над їхнім кухонним столом почала розгойдуватися, ніби до кухні звідкілясь потрапило холодне грудневе повітря, і за мить згасли усі свічки. А ще за мить посеред них з’явилася Катаріна. І сталося так, що бідні діти на той час опинилися по інший бік кухні, тому що вони, якими б стривоженими не були, почали гратися у «Сердитих птахів» на айпеді, поки ще у батареї був заряд, і поява Катаріни відрізала їх від батьків. Вона кидала на стіни гротескові тіні протягом тих кількох секунд, поки малий Джоуї був ще у змозі тримати в руках айпед. А потім він впустив його на кухонну підлогу, екран тріснув, і за тим настала повна пітьма.

Та ні, не повна. Із тріщин між мостинами просочувалося — не світло, а просто менша концентрація пітьми, її невиразний відтінок, і того було досить, щоб розрізнити фігури Джоуї й Наомі, які міцно притиснулися до забарикадованих дверей, а також неясну тінь відьми, що нависла над ними. Джекі закричала. Кларенс Хоффман обережно пішов було уздовж кухонного робочого стола, щоб забрати дітей, але раптом тінь перехнябилася і зашипіла на нього, немов кішка. У темряві не було видно очей, але Кларенс однаково відчував їхню присутність, нелюдську й зловісну.

Він відсахнувся, ніби його вдарили цеглиною, і коли Джекі кинулася вперед, вхопив її за талію.

— Будь ласка, не роби шкоди моїм діточкам, — благала жінка. — Катаріно, вони невинні, як були невинними і твої діти… Боже мій, що вона робить? Джоуї, скажи мамі, що вона робить?

— Вона… Мамо, мені здається, вона щось нам дає.

— Не бери того! — зойкнув батько.

— А що це?

— Не знаю… гадаю, то цибулина.

— А мені вона дає морквину! — сказала Наомі.

— Я ж сказав вам, не беріть цього!

Але Джекі штовхнула чоловіка ліктем у бік і прошепотіла:

— Не примушуй її нервувати, Кларенсе… Може, в неї добрі наміри…

Тінь не ворухнулася, впертості їй, здавалося, не бракувало. Джекі Хоффман почала здогадуватися: якщо вона взяла овочі зі свого фартуха, їх викопали із грядки у 1665 році, й їх зберегла Катарінина смерть. Наомі не любила моркву, але Джекі знала, що та навіть і віддалено не нагадуватиме запаковані овочі з холодильника їхнього супермаркету. Вона зрозуміла, чого вимагала відьма.

— Дорогенькі мої, будь ласка, відкусіть по шматочку.

— Але ж, мамо…

— Дитинко, вона хоче, щоб ти це зробила.

— Мамо, але ж я не хочу, — заскиглила зі сльозами Наомі.

— Їж цю довбану моркву!

Мабуть, дітям довелося подолати величезний внутрішній спротив, але Джекі почула хрускіт — певно, то зуби Джоуї вгризлися у цибулеве лушпиння. Незабаром і Наомі наслідувала приклад свого хороброго братика й відкусила шматочок моркви. Діти почали повільно жувати.

— Вона солодка! — крізь сльози закричала Наомі. Дівчинка швидко куснула морквину ще раз, і тут враз сталися дуже дивні події. Пізніше Кларенс і Джекі Хоффмани не змогли уповні дійти спільної думки про те, що саме сталося. Обидва пам’ятали ті жахливі миті, коли Катаріна брала обох дітей за руки, але жоден з батьків не мав достатньо мужності визнати те, що вони побачили потім. Або ж подумали, що побачили, тому що ті сцени, свідками яких вони стали, були настільки жахливими і суперечливими, що вони їм, певно, привиділися. В одному з тих видінь Наомі і Джоуї закривавленими зубами прогризли собі вихід крізь дошки, якими були позабивані двері, а потім оглянулися, і їхні очі тьмяно й божевільно зажевріли — у світлі, що, здавалося, линуло нізвідки — а ще в них були розбиті піднебіння, а роти повні трісок. Те суцільне безглуздя, звичайно, мало бути грою уяви, адже Джоуї виявився одягненим у чоловічу шкіряну куртку, а Наомі — у довгу, неохайну сільську блузу. Отже, що б там не трапилося, фактом було те, що, коли Кларенс і Джекі підійшли, і двері, й загорожа з дощок виявилися прогнилими, ніби вони стали жертвами нашестя шашеля, а кухнею кружляв холодний зимовий вітер. Джекі щосили закричала услід зниклим дітям, але шукати їх вона не вийшла, оскільки знала, що тут діяли такі сили, яким звичайна людина не спроможна чинити опір.

Багато людей бачили, виглядаючи з вікон крізь шпарини між фіранками, як ця трійця гуляла вулицями вночі. Відьма здавалася лише тінню, її очей не було видно — о, Боже, оці її очі! — але кілька людей впізнали дітей Хоффмана, лише не могли збагнути, що означало оте їхнє дивне, старомодне вбрання. У передсвітанкові години усе більше людей бачили маленького хлопчика у робітничому камзолі й рейтузах та дівчинку в товстій накидці та хустці. І хоча їхні очі здавалися скляними, скидалося на те, що вони охоче гуляють із відьмою. А були й такі, кому здалося, що вони побачили маленьку дівчинку, яка тримала в руках іграшковий вітряк на дерев’яній палиці: він торохтів від вітру, і дитина від того радісно сміялася.

Незадовго до світанку до кімнати Гризельди Холст увійшла тінь. Сморід протухлого м’яса із крамнички розтікся по всьому будинку, ніби солодко-нудотний туман, але Гризельда не мала сил спуститися вниз і викинути його. Джейдон заснув увечері рано, отупілий від великої дози літієвих препаратів, мало що розуміючи з того, що сталося, а швидше за все, взагалі не розуміючи нічого. Це був разючий контраст із поведінкою його матері. Одному Богу було відомо, що Гризельда, мабуть, ретельніше, ніж будь-хто у місті, готувалася до того дня у майбутньому, коли Катаріна зможе відкрити очі… але зараз, коли це таки сталося, вона опинилася у стані, який можна було назвати конвульсивним паралічем. Дуже раптово це трапилося. Її навіть ніхто не попередив! Чи не означало це, що Катаріна справді від неї відвернулася?

Гризельді потрібен був час, щоб поміркувати про те, що тепер чекало на неї. Але думки не приходили до голови. Почувши будь-який незнайомий звук, скрип плінтуса, сумне зітхання конструкцій будинку, вона вставала з ліжка і знову й знову кружляла мовчазним другим поверхом свого дому з недогарком свічки у тремтячих руках, вдивляючись у кожну тінь, що колихалася в пітьмі. Але полювала вона лише за породженням власної уяви. Нарешті змучена Гризельда заснула… і з кожним її вдихом повітря, сповнене смороду від розкладання тухлого м’яса, заходило їй до легенів і гниття з силою проникало в усі пори її тіла.

Але одну-єдину тінь біля ліжка вона так і не помітила. Гризельда лише щось промимрила, коли її єдина подруга нарешті дала їй відповідь, яку вона так палко бажала почути протягом усіх цих років. Раптом ці широко розкриті очі опинилися прямо перед нею, приковуючи її до сну, який вона бачила. Не було видно ані обличчя, ані декорацій, ані навіть рота — тільки оті очі. Гризельда крутилася в ліжку, мокра від поту, заривала обличчя в подушку, адже навіть уві сні вона знала, що перед нею — її найбільш моторошний кошмар. А потім зазвучав голос. Людських слів не було чути, і не людською мовою скористалася Катаріна, щоб розповісти їй свою історію. Гризельда вслухалася в неї, як щур у клітці слухає джерготіння свого дресирувальника, не в змозі збагнути геть нічого. Катаріна розповідала їй про світ і про те, як почувається вигнанець із нього, про обман і про вибір, який робиш на підґрунті любові, про те, як тебе розчавлюють тим, що примушують пожертвувати дитиною, яку любиш більше за всіх на світі, щоб урятувати іншу дитину, яку так само любиш більше за всіх на світі. Не знала точно Гризельда, коли закінчився той сон, але коли вона прокинулась і сіла у ліжку, сірі ранкові промені скоса падали крізь фіранку. Уві сні вона скинула з себе стьобану ковдру і тепер гидливо дивилася на своє воскове, м’ясисте тіло, яке надто довго ніхто не любив — ані хтось інший, ані вона сама. Гризельда забула про те, що то означало — робити вибір на підґрунті любові; усе, про що вона знала, зводилося до жорсткого виживання.

І коли Гризельда почула похмурий гамір юрби, яка, очевидно, зібралася на міському майдані під її вікнами, до її голови почала заповзати думка — о, якою ж вона була переконливою! — про те, що вона дійсно може врятувати себе, принісши у жертву Катаріні свого сина Джейдона… і таким чином вона вщент перекрутила зміст того послання, з яким до неї звернулася відьма.

Розділ 31

— От він і настав, правда? — запитав Воррен Кастільо по поверненні до центру управління. — Маю на увазі, кінець усьому.

Грім кивнув, не маючи сил дивитися йому в очі. Голос його співробітника звучав, ніби голос наляканого хлопчака, який хоче почути від матері запевнення, що це все лише нічний кошмар, і Грім віддав би свою праву нирку тільки за те, щоб мати змогу створити таку ілюзію для них обох. Та навіть пряму кишку, якби в тому була потреба.

— Воррене, дякую, що ти повернувся, але, якщо бажаєш зараз бути разом із дружиною, я ніскільки не заперечую.

Воррену було важко тримати емоції під контролем, але він узяв себе в руки.

— Ні, я залишаюся. Ми потрібні місту.

А потім Грім зробив учинок, абсолютно йому не притаманний, на який він не вважав себе здатним за будь-яких обставин. Він узяв Воррена за руки і обійняв його. Вийшло це дещо незграбно, але обійми надали обом чоловікам сил у цю мить безпросвітного мороку. Поміркувавши, Воррен збагнув сенс цього жесту — Грім розцінював їхні шанси вибратися живими з цієї халепи як один до безкінечності.

Грім гарячково намагався знайти якийсь вихід, і водночас думки шматували його, ніби шрапнеллю, словами з тієї розмови із подружжям Делароса:

«Якого дідька ця бісова відьма хоче від вас?»

«Помсти.»

«Ми вважаємо, що вона хоче помститися.»

Відьмоконтроль не мав на випадок Судного дня навіть плану надзвичайних дій з тієї простої причини, що ні в кого не було ані найменшого уявлення про те, як розгорнуться події. Єдиним сценарієм, обговорюваним лише в загальних рисах, була негайна евакуація усіх, але, якщо чутки таки виявилися правдою, той сценарій перетворився на велетенський довбаний облом.

Грім негайно послав Клер Хеммер знайти Едді Мак-Конроя, міського електрика, щоб встановити причину збою в мережі, але незабаром стало зрозуміло, що не технічна проблема відрізала Блек-Спрінг від навколишнього світу, а надприродна. Та й ішлося не лише про електрику. Збій був у всьому. Не було водопостачання. Мовчали телефонні лінії. Не було газу. Усе по повній бісовій програмі. О дев’ятій того вечора Роберт Грім переконався, що Блек-Спрінг катапультувався у сімнадцяте століття, і його охопив такий глибокий шок, що він більше не міг з ясним розумом обмірковувати наслідки цієї події.

«І в нас є всі підстави вважати, що, як тільки її очі відкриються і вона почне вимовляти свої прокльони, ми всі помремо.»

«Зосередься! Думай про позитив. Думай про дітей. Кров!»

Він хруснув пальцями в себе за потилицею.

— Добре. Гаразд. Потрібно викликати допомогу. Іншого шляху немає. Лише Пойнт.

Клер його зупинила:

— Роберте, ти ж знаєш, що без Колтона Метерса ми не можемо самі приймати рішення…

— Ти бачиш тут Колтона Метерса?

Ці слова він майже викрикнув. Її лоб — ось що його дратувало. Він не міг його терпіти. Клер так туго збирала волосся у жмуток на потилиці, що здавалося, ніби її обличчя ось-ось відірветься від черепа і тому мало бути закріплене швами.

— Ні, не бачиш? — продовжив він. — Отже, тоді керую я!

Клер відступила назад. Грім притлумив бажання здерти з її хвостика гумку для волосся й таким чином ослабити тиск на лоб, і повернувся до старенької «Сі-Бі» радіостанції. Його спітнілі скроні блищали у світлі похідних бензинових ламп, коли він намагався її налаштувати, але в результаті отримав лише мертву тишу на всіх частотах.

Підійшла Люсі Еверетт із супутниковим телефоном.

— Роберте, і тут зв’язку теж немає…

— Якого дідька! — він вихопив апарат з її рук. — Це ж бісів супутник. Він нічого не має спільного з нашою мережею зв’язку! — Він невпевнено постукав по телефону на столі, подивився на екран, а потім швиргонув його у куток. «Колючий дріт, колючий дріт», — думав він, намагаючись заспокоїтись, але розум його не слухався. «Вона не хоче, щоб її розуміли, ніхто не повинен її розуміти. Катаріна — це потойбічна годинникова бомба.»

«Роберте, заспокойся», — благав, здавалося, лоб Клер, і це було єдине, що міг робити Грім, щоб не закричати.

А от стан Марті Келлера був іще гіршим. Хлопець зламався невдовзі після того, як повернувся Воррен із приголомшливими новинами. Він почав кидатися на стіну, махаючи руками і ногами на всі боки, а Люсі з Грімом намагалися зупинити його. Його рот нагадував аеродинамічну трубу, з якої вилітали лють, відраза і страх. Нарешті заспокоївшись, він хрипким голосом перепросив, сказав, що боїться пітьми, що відчуває від неї клаустрофобію. Але Грім знав те, чого Марті не насмілювався сказати вголос: він боявся смерті, яка вже блукала вулицями. А тепер сидів, прихилившись до стіни з ліхтариком у тремтячих руках, вихиливши півпляшки теплої горілки «Смірнофф».

— Треба її вбити, доки вона нас усіх зі світу не зжила, — казав Марті, сидячи на підлозі. Його голос звучав так, ніби його язик перетворився на желе.

— І як ти збираєшся це зробити? — нетерпляче запитав Грім.

— Головне — заскочити її зненацька, — в устах людини, яка залилася горілкою по самі вуха, ця логіка звучала беззаперечно. — Саме так ті діти змогли її каменувати. Вони підійшли до неї, а вона їх не побачила. Хутко пустити кулю в лоб — ось про що я кажу. В нас, може, ще й вийде.

Грімові вдалося не піддатися істерії Марті, й це вже було добре. Це підвищило його самооцінку — він не опинився серед тих, хто виявив безхребетність чи втратив здоровий глузд.

— Упродовж трьох сраних століть ми намагалися вбити її, — відповів він. — А ще, до речі, її очі тоді були закриті. Ти, що, досі не втямив? Їм вдалося її каменувати з однієї-однісінької причини — вона сама дозволила їм це. Вона хотіла, щоб її побили камінням. Вона хотіла, щоб наша моральність прогнила внівець. Це все було частиною її плану. Усе: струмок, що кровоточив, суд, непристойне катування на майдані, самогубство Тайлера… усе це — етапи нашого остаточного знищення. І лише потім вона змогла знайти того, хто зняв із неї шви.

— А хто то був, як ти вважаєш? — запитала Клер.

— Джейдон Холст? — висловив припущення Воррен. — Це б мене аніскільки не здивувало. Або його мати, та збожеволіла удова м’ясника — щоб помститися за те, що зробили з її сином.

Клер похитала головою.

— У жодному разі. Вона настільки сильно боїться Катаріни, наскільки до того була нею одержима.

— Я гадаю, це зробив Стів Грант, — промовив Грім.

— Стів? Та ну… а чому?

— Я не знаю, — нахмурився Грім. Він скосив погляд і вдивився у неосвітлену половину центру управління. Головний екран був оповитий мороком. Хтось легко і швидко рухався там. Люсі нахилила голову, явно почувши те саме.

— Можливо, тому, що він — останній, кого б ти запідозрив.

— Це безглуздо, — заявив Воррен, але в його голосі прозвучала нотка сумніву.

Грім вдивлявся у пітьму. В істоти, яка там ворушилася, з’явилися товариші. Він побачив, як уздовж стіни хутко пробігла тінь у напрямку Марті, чорна як смола, жилава, її хутро кишіло блохами, але він не міг збагнути, про що говорили йому його очі. Не встиг Грім вимовити й слова, як Марті закричав і впустив ліхтарик. Промінь світла метнувся по підлозі, й щось звідти стрімголов утекло. То був монструозної величини щур. «Завбільшки з молоду кішку», — подумав Грім.

— Сучий син, він вкусив мене! — простогнав Марті й підвівся, витягнувши руку перед собою. На тильній стороні долоні в нього була рана, що кровоточила. Грім направив світло власного ліхтаря у місце перед екраном — і ніби мороз пройняв його до самих кісток. Підступними, схожими на краплини очима на нього дивилося п’ятеро щурів, а їхні схожі на черв’яків хвости обкрутилися довкола їхніх жирних тіл. Один із гризунів видавався змарнілим, його очі були вкриті білою плівкою. Тварина явно була хворою.

Клер теж це помітила.

— Забираймося звідси геть до біса, — сказала вона.

— Добре, — відповів Грім із неочікуваною рішучістю. — Люсі, допоможи Марті обробити руку. На кухні є аптечка. Ретельно продезінфікуй рану. Вона ніби неглибока, але мені не хочеться, щоб він чимось заразився. — «Ти боїшся зовсім не цього», — сказав йому голос всередині, але він зусиллям волі змусив його замовкнути. — Клер, Воррен і я беремо службову машину. Ідемо до Вест-Пойнту, а якщо з якоїсь причини ми не зможемо цього зробити, зупинимося біля першого ж будинку в верхній частині Гайленд-Фолз і викличемо першого-ліпшого, кого тільки, в біса, знайдемо. Ви з Марті можете взяти вашу машину. Я хочу, щоб ви остерігалися будь-яких незвичних явищ, взагалі будь-чого. Якщо знайдете Катаріну, тримайтеся від неї подалі, але подайте сигнал тривоги. Переконайтеся, що місцеві тримають її у полі зору, й негайно доповідайте нам на дорогу 293, там буде наша машина.

— Роберте, ми не можемо виїхати з міста…

Але Грім хотів переконатися в тому сам. Перші літні котеджі по дорозі у верхній частині Гайленд-Фолз були десь за п’ять кілометрів від Блек-Спрінга, і вперше за все життя він був справді задоволеним цим фактом, а до армійського центру відпочинку біля Круглого ставка не було навіть і восьмисот метрів. Катаріна була відьмою з сімнадцятого століття, а не якимось іншопланетним силовим полем. Наскільки погано почуватимешся, проїхавши вісімсот метрів?

Але допомога більше нізвідки не прийде.

Ніхто з них не міг здолати навіть і половини шляху до будинку армійського відпочинку, де миготіли різдвяні вогники. Дорогою вони ледве не втратили Воррена Кастільо, і Грімові довелося робити запаморочливі фігури вищого пілотажу, що йому самому ледь не коштувало життя. А ще раніше він був на межі того, щоб повбивати усіх трьох, і лише у Клер залишилося достатньо присутності духу, щоб закликати їх зупинитися на місці перед самою межею міста, щоб далі піти пішки… якщо в тому буде потреба.

О Боже, які образи вона їм показувала! Ніщо в їхніх повсякденних фантазіях навіть не наближалося до цього невимовного жахіття. Ніколи навіть у найпохмуріші миті свого життя не переживали вони такої ворожої меланхолії, такого руйнівного горя. Як тільки вони перетнули знак на в’їзді до Блек-Спрінга, то ніби увійшли до невидимої хмари отруйного газу, в якій висів тягар песимізму, страху і бажання вкоротити собі віку. Грімові довелося тримати Воррена, щоб той не розтрощив собі череп об щербату асфальтну поверхню дороги, але й він сам прагнув, щоб його власна голова тріснула і звідти вивалилися ті бридкі думки, які мучили її.

Якось їм вдалося розвернутися, перетнути межу міста і повернутися у Блек-Спрінг. Вони стояли там, ніби люди, що вижили в корабельній аварії, завмерши між двома океанами божевілля, втупившись у помаранчевий світлофор, що висів на невеликій відстані від них біля безпечного притулку — армійського центру відпочинку. Перед ними була смерть, але Грім боявся речей, набагато гірших за смерть.

Вони кричали. Вони сигналили. Вони розстріляли усі сигнальні ракети. До них приєдналася пара сміливців, що жили неподалік і вийшли на шум, але ніхто не вийшов із армійського будинку, і жодної машини не з’явилося на дорозі. Клер висловила припущення, що в будинку нікого не було — і це при тому, що там світилися різдвяні вогники — або що звук від їхніх автомобільних сигналів доносився не далі ніж на кілька сотень метрів, але Грімові було незрозуміло, кого вона хотіла переконати. Гаразд, могло бути й так. Через п’ятнадцять хвилин вони повернулися, взявши з собою дохріна феєрверків з кузова пікапа Боба Тукі — а Боббі був місцевим мачо, якому завжди вдавалося не потрапляти на зайві очі під час різдвяних свят. Вони влаштували безупинне, незрівнянне шоу з червоних і зелених вогнів, це шоу освітило обриси пагорбів, і його можна було побачити й почути у радіусі кількох кілометрів, у Гайленд-Фолзі, у Вест-Пойнті та, мабуть, і по той бік Гудзона.

Але й після того нічого не сталося.

Ніхто до них не приїхав.

Єдина відповідь прийшла до них за кілька хвилин до одинадцятої тридцять, коли у повітрі розсіявся запах пороху. То був пронизливий, маніакальний крик, що зринув із темряви за ними, — дошкульний, гострий зойк, від якого в Грімовому тілі, здавалося, замерзли всі суглоби. Але він відразу впізнав цей крик — авжеж, що ж іще то могло бути…

Позаду них, на відстані, всередині кордонів Блек-Спрінга, там, де була припаркована службова машина, крізь дорогу метушливо побіг павич. За ним ще один… і ще. Інші павичі виткнули голови з підліску уздовж узбіччя, повернулися до Гріма і його команди й почали хрипко, тужливо верещати, спочатку по одному, а потім усі разом в унісон. Гріму ніколи й на думку не спадало, що павичеві крики здатні сповнити його таким запаморочливим страхом, але сталося саме так, і усе перед його очима почало хитатися, ніби йому засліпило зір. Він якнайглибше вдихнув, набравши в легені холодного повітря, і йому вдалося не знепритомніти. Від повітря в голові стало трохи ясніше, і то вже було бодай якимось полегшенням.

Воррен повернувся до нього, і Грім побачив у тьмяному світлі, що з його обличчя злетіла уся та несамовита рішучість, яку він зміг знайти у собі для протистояння подіям, що насувалися, й тепер на обличчі залишилась лише похмура маска покірності та фаталістичного спокою.

— Ось і павичі. Ти ж знаєш, що це означає?

Грім нічого не відповів. Та насправді відповіді від нього ніхто й не чекав. Вони були щурами у пастці. З кожною годиною, протягом якої до них ніхто не прибував з-за меж міста, танули шанси на те, що хтось взагалі з’явиться. Грім це знав. Але що буде, якщо години перетворяться на дні? Що тоді на них чекатиме? На думку спадали легенди про прадавні морозні зими, про голод та епідемії, про запустіння мертвого міста, а тим часом павичі хрипкими голосами волали свою навіжену симфонію, і невдовзі Грім відчув, що йому нестримно хочеться заверещати разом із ними.

«Може, мені краще пройтися? — подумав він. — Просто піти трохи прогулятися дорогою. Що мені втрачати?»

Цей імпульс був таким спокусливим, і скидалося на те, що від тієї прогулянки вже нікуди не дітися… але Воррен Кастільо простим, сповненим симпатії жестом вхопив його за руку, легко її стиснув і потягнув його назад. Капітан мав останнім залишати корабель, що тоне.

На ранок Грім планував повернутися до міського кордону, як тільки перший промінь світла торкнеться неба над Гудзоном. У п’ятницю зранку на дорозі неодмінно мають бути жителі передмість, що їдуть на роботу. Шосе 293 не було автомагістраллю, але на ньому завжди були машини. Завжди. Вони зможуть зупинити їх, коли ті наблизяться.

«Гаразд, а що потім? Що, гадаєш ти, зможуть зробити офіційні особи у Пойнті?.. Промовлять «авада кедавра», і відьма зникне?»

Грім відкинув цю думку. Але, як з’ясувалося, то була найменша з його турбот. Бо він почув його навіть з вулиці Олд-Майнерз-роуд, почув цей приглушений, неспокійний гомін юрби, що зібралася на майдані й на вулицях навколо Кришталевої церкви. З усіх боків туди стікалися невеликі групки людей, щоб подивитися, що відбувається. Грім збліднув, побачивши, що в багатьох людей, наляканих невідомістю, що підстерігала за стінами їхніх будинків, були кухонні ножі, молотки, бейсбольні битки… а в декого — й вогнепальна зброя. Здебільшого ця зброя була просто частиною екіпіровки, але руки в тих людей явно свербіли, і в разі потреби вони були готові пролити кров. Охайно одягнена жінка, в якій він упізнав доглядальницю з будинку для літніх людей, зірвала зі стіни розп’яття і, похмуро тримаючи його над собою, йшла за натовпом, спотикаючись і хитаючись, ніби сп’яніла.

— Отже, почалося, — сказав Грім. — Усім тепер торба і гаплик.

Воррен похмуро похитав головою:

— Торба і гаплик почалися вже дуже-дуже давно.

Його охопило потужне почуття дежавю. Знову та сама загальноміська травма, знову — повторення масових зборів п’ятнадцятого листопада, коли юних звинувачених у каменуванні відьми публічно катували у присутності усіх жителів міста… Щоправда, сьогодні на вулиці вийшло і значно менше людей, аніж тоді. І атмосфера зараз також була іншою, більш гнітючою. У повітрі ніби витав зловісний сморід, що провіщав наближення якоїсь жахливої події. Жителі міста до ранку не склепили очей, вони промерзли до самих кісток, але були здивовані вже самим фактом того, що взагалі вижили після цієї першої ночі. Тепер же тьмяне денне світло надало їм нового натхнення… у вигляді люті, яка посіла місце страху, ніби між ними відбулася зміна варти. Підбурені провісниками Армагеддону на кшталт Джона Бланчарда, всі люди ніби подуріли. Вони прагнули почути від когось, що їм робити далі.

А ще вони хотіли дізнатись, хто у цьому винен.

Коли Грім проштовхувався крізь натовп на перехресті, крізь юрбу раптом прорвався Марті Келлер і вчепився у нього. Його почервонілі очі були вирячені, а на губі засохла краплина крові, що витекла з ніздрі.

— Роберте, нам треба з цим щось зробити!

— Марті, що це за чортівня?

— Тут скрізь таке твориться! Вони сплюндрували «Маркет енд Делі», ніби зграя диких кабанів. Хтось кинув стілець у вітрину складу-магазину Джима, і його спустошили, кажу вам правду. Люди роблять запаси, вони бояться, що допомоги не буде. Але ж то неправда? Допомога ж буде, правда?

«От вже й почалося, — приголомшено подумав Грім. — Як легко люди божеволіють — лише за одну ніч, яку вони провели наодинці з самими собою та зі своїм найбільшим страхом».

Марті висів на його руці. В нього був такий вигляд, ніби він ось-ось заплаче.

— Ви ж так не думаєте, правда? Я ж бачу це на вашому обличчі. Кажуть, на 293 дорозі з півночі й півдня запалили вогнища, проте ніхто на них не з’явився. Але ж електричні компанії мусять знати, що сталося щось дуже серйозне, починаючи з довбаного учорашнього дня. І чому мовчать члени сімей? Вони мали б підняти ґвалт, вже ж майже Різдво. Чому ніхто не приїжджає? Якого біса?

— Марті, я не знаю, — промимрив Грім. — У тебе все гаразд? Вигляд у тебе препаскудний.

— Я… я не дуже добре почуваюся. Гадаю, в мене температура.

— І куди, в дідька, подівся Метерс?

— А ви все ще про це не знаєте?

— Про що?

— Метерс наклав на себе руки.

За будь-яких інших обставин Грім узяв би альпійський ріжок і пішов би з ним мандрувати горами і долинами, й на всьому шляху він урочисто й гучно гудів би в нього, сповіщаючи радісну новину про смерть Метерса, але наразі в його голові крутилась лише одна думка: «От же трясця його матері! Саме зараз, коли стало справді гаряче, цей слинько усунувся, залишивши нас напризволяще».

Голова ради принаймні зміг би заспокоїти юрбу. А тепер це намагався зробити священик, стоячи на брукованому майданчику перед церквою, але його голосу зовсім не вистачало сили, щоб бути почутим серед сум’яття, яке панувало навколо. Він був вдячний Грімові, коли той піднявся церковними сходами і зайняв його місце.

— Увага! — ревонув Грім. — Будь ласка, зберігайте спокій!

— Засунь той спокій собі в дупу, Гріме! — крикнув якийсь чолов’яга з натовпу. Він плакав, і це чомусь глибоко засмутило Гріма. — В неї відкриті очі. Який тепер вже сенс бути спокійним?

Хтось іще докинув пару слів до сказаного, і за мить вже весь натовп перетворився у дике поєднання очей, що палали люттю, й кулаків, які погрозливо здіймалися вгору. І хоча люди не вигукували жодних гасел, до того ж у цьому морі звуків важко було розрізнити окремі голоси, в загальному гомоні виразно вчувалися лють і ворожнеча. Віруючі, невіруючі, позбавлені будь-якої надії — усі вони з’єдналися і підбурювали одне одного одними й тими самими запитаннями:

— Де вона?

— Чого вона хоче?

— Що вона збирається робити?

— Що буде з усіма нами?

— Ми — американці, ми маємо право знати!

— Чому ніхто не приходить на допомогу?

— Чи правда, що цей страхополох Метерс учинив самогубство?

— А наші рідні, що опинилися за межами міста, де всі вони?

Незабаром майдан став надто малим для стількох загублених душ, і люди в натовпі почали соватися, штовхатися, тиснути, так ніби кожен мусив пробратися до свого сусіда, а потім, опинившись поблизу, потрапляв до хвилі, що несла його назад. Хтось у цій тисняві втратив рівновагу і впав, деякі люди почали битися. Грім побачив, як на бруківку впала молода жінка, потім якийсь огрядний чоловік наступив каблуком їй на обличчя і зламав щелепу.

«Це вже божевілля, — подумав Грім. — Справжнє божевілля. А ще вчора у другій половині дня ці люди були звичайними, добродушними американцями двадцять першого століття…»

— Треба принести жертву! — раптом закричав Джон Бланчард із пристрастю душевнохворої людини. — Ми повинні принести їй криваву жертву! Мені байдуже, хто спричинив цей страшний суд! Приведіть його сюди! Каменуймо його!

Почулися схвальні вигуки, вони лунали дедалі голосніше.

— Заспокойтеся, чорт забирай! — кричав Грім, але лише кілька десятків людей навколо нього замовкли і налаштувалися слухати. — Ми робимо усе, що можемо, щоб втримати ситуацію під контролем, але жодного сенсу в тому не буде, якщо ми втратимо самовладання! Оскільки засоби комунікації не працюють, ми збираємось кожні три години оприлюднювати повідомлення на міському майдані…. Агов, слухайте ж сюди!

— Скажи нам краще щось, чого ми ще не знаємо! — заревів хтось. — Хто, наприклад, відкрив їй очі?

— Еге ж, хто це зробив?!

— Вб’ємо його!

— Роздеремо його на шматки!

Грім почав панікувати. Перед розлюченою юрбою він був безсилим. Одна людина не могла вигнати з цих людей бісів гніву, якими вони були одержимі, й Грім відчув, що зараз станеться щось жахливе.

У нижній частині майдану натовп почав, штовхаючись, відступати від вітрини Гризельдиної крамнички «М’ясні вироби і делікатеси». Пані Холст і її син щойно вийшли на вулицю і заклякли на місці, побачивши стільки людей. На Джейдоновому обличчі застиг вираз абсолютного замішання. Грім подумав, що, може, він і справді не тямив нічого із того, що відбувалося навколо. Навіть юрба притихла, опинившись віч-на-віч з їхнім єретиком, їхнім злочинцем, їхнім відщепенцем.

Гризельда мала досвід жертвоприношень. Вона чудово розуміла безсловесну мову таких настроїв, і тому, скориставшись нагодою, прослизнула всередину крамнички і зачинила за собою двері.

— Ось він! — заволав хтось, тикаючи в напрямку Джейдона узятою з дому настільною лампою.

— Це він зробив!

Авжеж, вони всі те знали. Вони всі були в тому переконані. А хто ж іще міг відкрити очі Катаріні, як не цей мерзотник, який побив її камінням, який отримав за те справедливе покарання і якого милостиво відпустили — а він що? А він повернувся до них спиною і помстився усім у Блек-Спрінзі! Від такої несправедливості люди просто знавісніли, вони вже не контролювали себе. Незабаром навколо злочинця зімкнулося півколо з тридцяти чи сорока людей, вони насувалися на нього, їхні руки тремтіли, а кулаки були стиснуті.

У ці останні миті свого життя Джейдон, мабуть, побачив на їхніх обличчях риси нелюдів, він повернувся до дверей м’ясної лавки, а його власне обличчя спотворила посмішка первісного страху. Про що він мусив подумати, коли збагнув, що двері були замкнені? Що промайнуло в його мозку, коли він почав барабанити по склу, в той час як мати споглядала це з кам’яним обличчям, а ще коли побачив у вікні відображення людського кільця, яке дедалі щільніше стискалося навколо нього?

А потім нападники враз відкинули останні залишки нерішучості, й кільце зімкнулося навколо хлопця. За секунду вони, ніби дике плем’я, підняли його над головами і понесли над юрбою, що ревла і гойдалась, як хвиля. Джейдон кричав не своїм голосом. Стоячи на сходах перед церквою, Грім бачив, як він вирячив очі, а тим часом жителі міста почали зривати з нього одяг, смикати за волосся, за кінцівки… Дуже скоро він упав, і люди накинулися на нього, ніби зграя вовків. Вони роздирали його плоть нігтями, різали ножами й били молотками, і Грім, втративши будь-яку надію спинити юрбу і волю до спротиву їй, впав на коліна, а з колін — на бетонні сходинки.

Його охопила глибока ненависть до земляків, йому хотілося втекти від цього видовища, а також — від своєї людської сутності, що зв’язувала його з ними, адже якщо вони звалися людьми, то він не хотів мати нічого спільного з такою людяністю. Грім упав на бруківку і занурився у хмарні глибини власної свідомості, пітніючи і страждаючи — страждаючи лише через себе самого, горло йому душили гарячі, нудотні сльози та гіркий присмак жовчі. Він не знав, скільки часу так пролежав, поки не почув, як від будинків донеслося відлуння звуку пострілу. Отже, у нього таки було щось спільне з усіма цими істотами — від цього звуку здригнулися всі, включаючи самого Гріма.

Грім подивився вгору, витер обличчя.

Ліворуч від місця лінчування стояв Марті Келлер, якого не помітили розлючені жителі. Над головою він обома руками тримав чорний револьвер калібру тридцять вісім спешіел, і руки його ще тремтіли від відбою. Сотні людей втупилися в нього, не вірячи власним затуманеним очам, з їхніх пальців іще крапала кров, їхні щоки спітніли, але їхній запал — вже згас.

Трясця, це дитинча витягло з сейфа службову зброю й застромило її собі за пояс. Грім не знав, хто дав йому на те дозвіл, але ту людину він би просто розцілував.

А потім з’явилася й відьма.

Натовпом прокотилася хвиля — ніби молитва, тільки без почуття любові: «Відьма, ось вона, відьма, Боже, то відьма…» Усі люди навколо нього відсахнулися назад, і тепер можна було побачити те, що залишилося від Джейдона Холста, — невелика, тепла, кривава каша, в якій конвульсивно смикалися м’язи. Але очі всіх були зосереджені не на ньому. Усі повернули обличчя в одному напрямку, звідки назустріч їм рухався їхній найбільш страхітливий нічний кошмар; у той самий бік поглянув і Грім.

Катаріна ван Вайлер повільно спускалася з Аппер-Резервуар-роуд, тримаючи за руки двох дітлахів у середньовічному вбранні. Картина та була сповнена абсурдного спокою. Незворушно, неквапливо крокувала відьма, ніби пастух назустріч своєму стаду. Уперше за весь час, відколи вона жила тут, у неї були відкриті очі, й коли жителі міста побачили це, увесь їхній запал розвіявся, ніби й не було його. Риси мертвотно-блідого обличчя Катаріни залишилися тими самими, добре їм відомими, але тепер безкровна, дірява від стіжків плоть її губ і повік ожила і блищала, ніби справжня шкіра. Усі без винятку людські душі, які скупчилися на майдані, були вражені тим, що її очі не дивилися скоса і не було в них того огидного, хворобливого пожадання, якого всі вони очікували у своїх найпохмуріших думках. Тепер обличчя Катаріни, позбувшись моторошної маски з зашитих очей і рота, стало вражаюче людським. Коли воно перестало викликати жах, стали помітними його м’які лінії й витончені риси. Катаріна дивилася на вулиці, на будинки, на людей двадцять першого століття із притлумленим захватом, породженим трьомастами п’ятдесятьма роками темряви, усміхаючись від здивування і насолоди. Жодного сліду злостивості не було — залишилася просто мати, що вийшла на прогулянку з дітьми. Чи не того вона прагнула весь цей час? Вираз її очей можна було описати лише словами «незрівнянне блаженство».

І ця картина настільки не відповідала тим жахливим образам, які Катаріна вкарбувала в мізки жителям Блек-Спрінга, і тому страху, з яким вони жили оці роки, що всім мимоволі стало дуже ніяково. Невже це могло бути правдою? Виходить, і мерзотою ніякою вона не була, адже на мерзоту її перетворили вони самі.

Завмерши від жаху, Роберт Грім спостерігав, як Катаріна та її діти підходять до майдану. Здавалося, склалися усі передумови для сцени, що зображує щастя, — але щастя ніхто не побачив, не побачив ідилії, яка мала б настати. А все тому, що саме в цей час Катаріна окинула поглядом нажаханих жителів — разом з тим, що залишилося від Джейдона Холста. Її очі враз посмутнішали.

«Ми ніколи нічому не вчимося», — подумав Грім.

Натовп ворухнувся і відступив іще далі. Дехто спробував було утекти, але більшість зрозуміла, що втеча не мала сенсу. Ніби за якимось невидимим сигналом усі попадали на коліна, сотні людей разом, як мусульмани в напрямку Мекки. У кожного в горлі ніби застряг клубок, усі вони попадали відьмі до ніг, цілком віддавши себе на її милість, і всі разом, у спільній молитві, благали її: «Пробач нас, Катаріно! Ми визнаємо тебе, Катаріно! Не карай нас, Катаріно!»

Але на їхніх руках усе ще була кров, і нова кров мала пролитися незабаром. Краєчком ока Роберт Грім зауважив, як невідворотне лихо наблизилось в особі Марті Келлера, як той виступив уперед з-посеред натовпу, що стояв на колінах, тримаючи зброю у тремтячих руках.

Грім спробував підвестися і гукнути Марті, щоб той не втручався, але не втримав рівноваги і впав обличчям на бруківку. Удар вибив повітря з його легенів, і хоча він усе ж таки скрикнув, було запізно.

Марті зробив постріл. Але ж він не був снайпером, він був фахівцем із обробки даних. Гаразд, не тільки ним, але однаково ніколи в житті так не нервував, як тієї миті, коли натиснув на гачок. Куля потрапила малому Джоуї Хоффману в шию, і той упав на тротуар. Катаріна приголомшено нахилилася, намагаючись втримати дитину, цівка крові бризнула їй на сукню, залишивши схожий на віяло слід, але хлопець помер ще до того, як упав на землю.

Мала Наомі закричала, затупотіла ногами й обвила руками відьмину шию. Призначенням наступної кулі було покінчити з Катаріниним прокляттям раз і назавжди, та натомість вона відірвала дівчинці більшу частину черепа. Люди почули, як відьма, що втратила другу дитину, хрипко хапала ротом повітря, хитаючись у макабричному вальсі з двома дитячими тільцями.

«То, мабуть, жарт, — подумав Грім. — Чи якесь жахливе непорозуміння, якого я не можу збагнути».

Відьма підвела погляд і подивилася на Марті.

Марті закричав. Він хотів утекти, але ноги його не слухалися. Відьма підійшла до нього, зів’яла, але спокійна, він не зводив з неї очей, а в її погляді були презирство, горе і безжальна помста.

Вона поклала руки Марті на плечі й подивилася на нього. Понад десять секунд вона вдивлялася в обличчя свого новоспеченого ката, а тим часом юрба відступала все далі й далі. А потім вона кашлянула йому в обличчя.

Марті боязко відступив крок і повернувся до натовпу. Він почав дрижати й пітніти, ніби в нього раптом і швидко піднялася температура, кров фонтаном бризнула в нього з носа. Кров він почав також викашлювати, вона пінилася в нього на губах.

— Допоможіть мені… — затинаючись, промимрив він, але люди довкола лише відступили від нього ще далі, страхаючись зарази, що раптом заполонила його. Марті простягнув до них руки і впав на коліна. Грім побачив, як на його щоках і шиї набрякли темні, вкриті горбиками пухирці, з яких утворилася гротескова маска з лускуватих, позбавлених пігменту струпів. Його дихання стало переривчастим, і він вже не міг зупинити кашель, який перетворився на огидну гикавку, що нагадувала скрегіт чи вороняче каркання, таку потужну, ніби він от-от виблює власні легені. А невдовзі по тому він впав на землю, почав смикати ногами й брикатися, під шкірою в нього лопалися вени, заливаючи суцільною чорнотою його обличчя з широко роззявленим ротом. Поки смерть повільно приймала його в свої обійми, він незрячими, закоченими вгору очима ніби вдивлявся у збентежених глядачів, серед яких стояв доктор Волт Стентон, чиї губи мовчки вимовляли лише одне страхітливе слово: віспа.

Катаріна впала на землю й обома кулаками вдарила по асфальту. Здавалося, задвигтіла сама земля. Під її руками з’явилися тріщини. Грім знав, що цього ранку не буде ані стриманості, ані здорового глузду. Лише відплата і спокута. Люди Блек-Спрінга самі накликали їх на себе. То вони коїли зло, людське зло. То вони самі створили те зло, яким була Катаріна, дозволивши мороку і загибелі всередині себе взяти гору, караючи невинних і пишаючись власним фарисейством. Вона дала їм шанс. А тепер було запізно. Роберт Грім разом з іншими жителями міста кинувся бігти у примарній спробі втекти від навроку Катаріни, й коли він збагнув примарність цієї спроби, у ньому вибухнув первісний жах, страхітливішими за який могли бути лише його найдавніші спогади про материнське лоно, про ту першу втрату, про перший невідворотний вихід з безпечного притулку, перше палке бажання вчепитися за те, що залишалося позаду.

Діти знають єдину відповідь на жорстоку галюцинацію народження. Вони кричать. Отож, це саме зробив і Грім.

Розділ 32

Стів Грант прокинувся під вечір понеділка, 24 грудня, від того, що йому на обличчя крапала вода. Він лежав на вкритій намороззю лісовій підстилці під безмежним дахом зі схожих на скелети гілок. Стів спробував підвестися, але безпорадно впав на спину, перекотився на бік, і під ним тріснула тонка крига над болотяним підліском. Його тіло прострелив біль, і від того болю губи стиснулися і стали схожими на вузький білуватий надріз. Де він, в біса, був і що тут робив? Його годинник показував 4:30 і число двадцять чотири, але Стів не міг збагнути, що це означало. Боже, він провів у лісі чотири дні й чотири ночі!

Якийсь час він ще лежав там, апатично вслухаючись у неприродну тишу в лісі. Він змок, задубів від холоду і без упину тремтів. На ньому досі було траурне вбрання. Підборіддя вкрила колюча щетина. Губи набрякли й боліли. У роті було сухо і липко, а шар слини, що обліпив йому ротову порожнину, мав присмак лісу і соснових шишок. Стів спробував змусити тіло знову поринути в те заціпеніння, з якого щойно виринув, але марно, він залишався бадьорим і чіплявся… ні, не за життя, а за…

«Тайлера! Чи повернула вона мені Тайлера?»

Ця думка підняла його. Від різкого болю в спині його губи скривилися, і він прихилився до вкритого листям земляного горбика. Роздивився довкола й побачив кущі високих, старих болиголовів на схилі гори, в якій він без жодних емоцій упізнав гору Нещастя в лісі за його будинком. Швидше за все, він сховався в одному з зарослих окопів, виритих за часів, коли Військова академія проводила навчання в цій місцевості, або ж вони, можливо, залишилися тут ще з часів Війни за незалежність. Тут знаходять собі поживу норки і гримучі змії.

Поволі до нього почали повертатися спогади про події останніх днів — уривками, ніби уламки дерева, що їх хвилі викидають на берег після кораблетрощі. Він згадав, що після поховання Тайлера був удома сам, і що він…

Боже… Совиний послід. Волосся Тайлера. Вона прийшла до нього, і він розрізав шви і відкрив їй очі. Господи, що він накоїв!

А ось спогади про те, що сталося між втечею до лісу і тим, що відбувалося зараз, були розмитими. Невже він міг провести весь цей час у непритомному стані? Невже передчуття того, що він накликав на самого себе, настільки паралізувало його розум, що він просто відключився? Ймовірно, він блукав довкола у нестямі, а потім годинами спав, і ніякі фізичні потреби його не будили. Хоча сном це насправді не назвеш, радше то був стан напівсвідомості, де реальність і кошмари зливалися, ніби подвійний образ у «чарівному ліхтарі». І це стовідсотково було маренням. А чому б ще йому пригадалося, що він нібито бачив процесію флагелантів, які, співаючи, прошкували лісом і бичували собі спини мотузками з вузликами в акті цинічної спокути? Значить, це точно було марення.

Десь тріснула гілка, Стів завмер і відчув, як натягнулася шкіра на його скальпі. Він знову зауважив, якою неприродною була тиша. Не було чути жодних птахів, жодних тварин, які зазвичай снують у підліску. Тільки легкий шепіт вітру, що розгойдує верхівки дерев, та час від часу — хрускіт морозного листя. Але чому тріснула та гілка? Чи була то Катаріна? Чи не стояла вона над ним у пітьмі, коли він спав? Або… може, то був Тайлер?

«Припини!» — хрипко звелів він собі. Стів збагнув, що, перебуваючи при тямі, розмірковує над тим, чи не міг би його мертвий син вистежувати його в цьому лісі, й від того розуміння на його черепі знову натягнулася шкіра, а хребтом пробігли дрижаки.

«Воно ж все одно мало статися, так чи інакше? Оце обіцяне воскресіння — назвемо його так.»

Але він не насмілювався — просто не міг — покласти усі свої сподівання на… а дійсно, на що? Стів здригнувся і спробував стерти думку про це, але вона не хотіла зникати. Усе здавалося жахливо неприродним. Неприродною була тиша, щось неприродне було в тому, як згущувався присмерк і просочувався крізь дерева. Вчинене ним тиснуло на нього страшним тягарем. Він помацав у кишені, шукаючи мобілку, і не знайшов її — мабуть, залишив удома.

Стівові не потрібен був магічний кристал, щоб заглянути в майбутнє і побачити, що саме на нього чекає. Зараз він повернеться стежкою додому і зустрінеться з наслідками свого вчинку. Його повернення, мабуть, чекають, і він просто зобов’язаний…

Та біс уже з тим. Він не мав сміливості з ними зустрітися — поки що. Він палко сподівався на те, що Джоселін якимось чином залишилася з Меттом у лікарні святого Луки. Або що вона за першої ознаки… за будь-якої ознаки того, що Катарінині очі відкрилися, розвернулася й утекла з сином до безпечного мотелю у Ньюбурзі.

«От чому цей план був таким збіса ідеальним! Джоселін була в Ньюбурзі з Меттом… далеко і в безпеці. Може, то сама Катаріна чекала, допоки складуться сприятливі обставини… щоб не завдати нам лиха.»

Він молився і благав, щоб то було правдою, але не міг дозволити собі розкіш повірити в це.

Так, він піде стежкою, але не тією, що зиґзаґом вилася крізь Западину Філософа до його будинку. Він піде далі на південь, через Акерманс-Корнер, де долина Спай-Рок робила розворот у напрямку міста. Й тоді він оцінить ситуацію і прийме рішення. Якщо, за його раціональним припущенням, ситуація буде більш-менш нормальною, він повернеться додому і подивиться, чи не там Джоселін. Але не раніше. Адже якщо на його руках буде кров людей із Блек-Спрінга, тоді з’явиться жахлива ймовірність того, що він нестиме відповідальність і за долю своєї дружини… і він не був упевнений у своїй готовності прийняти це.

В останніх променях денного світла Стів почав спускатися пагорбом. Усе тіло боліло, а шлунок ніби підступив до горла на знак протесту, але через певний час йому здалося, що ритм ходи став нормальним. Навіть якщо він перетне Стежку Філософа, він ітиме чітко праворуч, а у протилежний бік і не гляне.

«Але що то за звуки долинали з міста минулої ночі?»

Та думка прийшла непроханою, і він приготувався боротися з нею, бо вона була настільки потужною, що, здавалося, зіб’є його з ніг. Точно, він пригадав тепер, було холодно і боляче. Зараз Стів відчував голод, у животі шпигали кольки, все тіло били дрижаки, але фізичні страждання були нічим порівняно з моральними тортурами, які йому довелося пережити. Нищівний страх пітьми, яку він вивільнив, додав до його заціпеніння якісь напрочуд хворобливі галюциногенні симптоми, ймовірно, викликані пов’язаною з панікою різкою нестачею кисню. Усе почалося зі звуків. За звуками прийшли запахи. А потім вже, натхненні тими звуками і запахами, його оточили огидні видіння, що мали позбавити його глузду… і, можливо, таки й позбавили. Він чув стогони і бачив людей, що корчилися в муках, їхні обличчя були чорними, а під пахвами і на шиях в них виднілися набряклі бубони. Але не від віспи, це була якась інша хвороба зі Старого Світу. Він чув сморід розпеченого асфальту, він бачив, як на вулицях палять смолу в бочках, намагаючись очистити сповнене міазмів повітря, і чомусь першим запалив її Піт Вандермеєр, зробивши саморобний смолоскип із просякнутих бензином джинсів, обмотаних навколо швабри, а водночас із занедбаних фасадів звисали жмути соломи — вони вказували, в які будинки проникла хвороба. Почувши запах диму, він побачив Кришталеву церкву в полум’ї. За вітражними вікнами були хворі та мертві, й усі вони кричали. В його видінні людські обличчя нагадували страхітливі маски з роззявленими ротами, і Стів відвернувся, ніби йому навіть у видінні не хотілося визнавати того факту, що горіли його друзі й земляки.

І там завжди була Катаріна. Вона весь час нерухомо стояла і лише дивилася.

Якоїсь миті перед його очима постало абсолютно сюрреальне видовище. Усі діти Блек-Спрінга були зібрані посеред міського майдану. Вони були щільно сповиті, ніби кокони, білою лляною тканиною, одні кокони були маленькими, інші — трохи більшими, зв’язані між собою величезною вертикальною мережею сильно розтягнутих простирадл. Ця конструкція здіймалася високо в небо, а формою скидалася на заокруглений конус, що дуже нагадував жіночу грудь. Можна було побачити, як із лляної тканини стирчать рожеві личка чотирьохсот дітей Блек-Спрінга, навдивовижу живі, а їхні оскляніло-туманні оченята мрійливо блищать. Але справжні тортури були уготовані для їхніх батьків, які криком кричали на вулицях, стоячи біля підніжжя цієї величної вежі, причому всі вони намагалися не тримати одне одного, оскільки знали: якщо хтось із них не витримає і вихопить звідти свою дитину, ціла конструкція завалиться з усіма наслідками, що з того випливають. А на вершині того конуса стояла Катаріна, вона, ніби чарівний материнський сосок, зі срібного глечика виливала молоко. Воно стікало навсібіч, ніби то був фонтан, побудований з досконалою симетрією, і його жадібно злизували сотні дитячих язичків.

«Вона рятує дітей, — подумав Стів, дивлячись у маренні на цю сцену. — Невже вони того не розуміють? Треба не дати їм зруйнувати цю конструкцію, адже вона рятує дітей…»

Він не знав, звідки насправді походили ці гротескові образи. Навіть у найхимерніших фантазіях він ніколи не поєднував подібне нице божевілля з такою бентежною, природною красою. Стів лежав, затамувавши подих, і дивився, ніби спостерігаючи за дивом. Але потім цей образ замиготів, і вже сосок на вибудуваній тканинній груді увінчувала не Катаріна з її глечиком молока, а Гризельда Холст, удова м’ясника, і була вона голою, як того дня, коли народилася на світ. Жінка височіла, товста і м’ясиста, над блекспрінзькими батьками. Вона завжди наділяла їх м’ясом, а тепер годувала ним їхніх дітей. Вона його народжувала. З її лона нескінченними потоками, ніби плацента, витікав паштет і стікав уздовж фонтана, плямуючи чудову лляну тканину і збираючись краплинами на дитячих обличчях.

«Ні, це я бачу не насправді, — подумав Стів. — Ні, курва, це все ще якесь марення. Сто відсотків. За хвилину я прокинуся, ось побачите».

Зображення знову ніби затріпотіло — і знову там була Катаріна, чи то, може, вона й залишалася там увесь час. І раптом Стів збагнув: жителі міста бачили лише те, що хотіли бачити — тільки непристойне, зле, потворне. Катаріна творила видіння, сповнені блаженства, батьки ж знали тільки жорстокість. І тому вони мусили все це зруйнувати.

Камінь було кинуто вправно, він влучив Гризельді-Катаріні в лоб, розрізав цей «сосок», ніби канцелярський ніж. Змахнувши руками, вона похитнулася і впала на павутиння з дітей, сповитих, ніби кокони. Почувся низький свист, ніби лопнула струна контрабаса, і раптом ніби хтось виблював дітей з їхніх розмотаних обгорток на зруйнованому боці «груді». Потому вся конструкція похитнулася — і шедевр було зруйновано. Чотириста дітей злетіли у повітря, ніби ними вистрелили з катапульти. У Стіва відвисла щелепа, його рот перетворився на жахливу тремтливу діру: він побачив, як раптом на дитячих обличчях з’явилося розуміння того, що сталося, і почув їхні жалісливі зойки, сповнені страху й нестями. Батьки не пройшли випробування, і тепер їхні діти валилися на них дощем зі зламаних кісток і відірваних органів, що гучно гупали об землю. Вереск, що наростав дедалі більше, був нелюдським, він народився далеко за межею, за якою починається божевілля, і навіть у своєму маренні Стів збагнув: якщо він іще не збожеволів, то до того, як це станеться, залишилося небагато часу. А потім цей образ розтанув у його мозку, і Стів знову провалився в пітьму. Залишилася лише неясна впевненість у тому, що кінець цієї агонії він тримає у своїх руках.

Ліс перед ним розступився. Небо було майже чорним, з легким відтінком синього, а хмари на ньому — вогненно-малиновими. До Стіва прийшло дивне відчуття того, що він прибув додому, і він впізнав місце, де зараз опинився. За колючим дротом, що тягнувся уздовж стежки, були круті, замерзлі схили пасовиська в Акерманс-Корнер, де Джон Бланчард завжди випасав своїх овець. Пейзаж видавався якимось мертвим. Із трьох боків були ліси Гайленда, а нижче лежав, невидимий за гребенем, Блек-Спрінг. А далі на південний схід рельєф спускався униз до Гудзонської долини, і там можна було розгледіти мерехтливі вогники Форт-Монтґомері та Пікскіла. Там, мабуть, родини сідали за різдвяну вечерю, подарунки були вже розпаковані, каміни запалені. Ця думка сповнила його глибокою меланхолією. Містечка Гудзонської долини здавалися якимись екзотичними островами, однаковою мірою спокусливими і недосяжними.

«Та ні. Не недосяжними. Це — моє чистилище, — подумав Стів. — Якщо пройдеш випробування, на тебе чекає рай, чи не так?»

За цією думкою до нього повернулося видіння минулої ночі, й темний тягар знову звалився на нього, ніби камінь.

«Ну, і хворий же ти!» — отупіло подумав він і почав спускатися схилом назустріч Блек-Спрінгу.

Мабуть, ніщо в усьому світі не допомогло б Стівові підготуватися до зустрічі з містом, в якому він ростив своїх дітей.

Блек-Спрінг занурився у хаос. Хіба що поезія чи божевілля могли б належно оцінити ті звуки, що здіймалися до променистого неба, звуки, які він почув уже тоді, коли пройшов повз історичний водяний млин біля муніципалітету і побіг по Аппер-Резервуар-роуд. Густий, задушливий дим, що валив із центру міста, щипав Стівові очі й не давав дихати. А коли він зробив останній поворот і дістався найвищого кутка Храмового пагорба, лише тоді видовище постало перед ним у всій своїй красі.

Людське море, що вирувало на міському майдані, було втіленням чистого безумства. Вже не сотні, а дві чи три тисячі людей перетворили майдан на суцільну божевільню. Вони ревіли, лементували та запекло сварилися. Там були всі — усі жителі Блек-Спрінга. І вже не було змоги розрізнити, хто з них за що виступав. Гризельдині «М’ясні вироби і делікатеси» перетворилися на попіл, інші будинки горіли, ревучий вогонь, що освітлював юрбу, торкався верхівок дерев, тьмяним жаром забарвлював у червоне бронзову статую пралі біля фонтана, відбивався у неправильної форми вікнах Кришталевої церкви, й у відблисках вогню церква набула фантастичного вигляду — здавалося, що вона підвелася ще вище і пекельними очима спостерігала за юрмищем нечестивців. Стів спробував знайти в натовпі знайомих людей, вдивляючись в обличчя навколо, але скоро збагнув, що це неможливо. Здавалося, що людські лиця були вискоблені, на них не можна було розрізнити ані очей, ані ротів, і самі ці божевільні образи не відрізнялися одне від одного. Тепер вони були обличчям Блек-Спрінга, а сам Блек-Спрінг переживав свої найтемніші часи.

Щось змусило його повернути голову, якась, здавалося, зовнішня сила, і Стів ледве зміг стримати крик. То була Катаріна ван Вайлер. Вона стояла на одній з алей на пагорбі, спостерігаючи за видовищем внизу, прямо перед «гранд амом» з подвійною хромованою вихлопною трубою, який мав такий вигляд, ніби вже ніколи нікуди не поїде. Складаний верх і всі його вікна були розтрощені, і Катаріна стояла босоніж посеред осколків розбитого скла. Але їй, здавалося, було до того байдуже. Відьма спостерігала за анархією, що вирувала перед нею, з виглядом абсолютної безпристрасності.

— Зупини це! — закричав Стів. Він ступив їй назустріч кілька непевних кроків: його ноги майже втратили чутливість. Підійшовши досить близько, Стів понизив голос, хоча він і так, здавалося, втратив силу. — Будь ласка, примусь їх зупинитися. Не роби цього більше. Досить. Будь ласка!

Зрештою Катаріна повільно повернула до нього голову. І щойно він побачив її обличчя, як збагнув, що помилявся, бо те, що він сприйняв як безпристрасність, було насправді неймовірним шоком, віддзеркаленням його власного шоку. І тоді він зрозумів. Атож, тепер він зрозумів. Це все робила аж ніяк не відьма.

Не було ані спокути, ані відплати. То просто був Блек-Спрінг — сам по собі.

Катаріна підняла руку і показала на церкву.

«Джоселін і Метт», — подумав він… і раптом усвідомив, що вдивляється у кристально ясний образ із його марення, образ церкви, що горіла. Всередині вона кишіла привидами, але тепер серед тих привидів були його дружина і молодший син. Пов’язка на оці Метта була вологою, попелястого кольору, а обличчя Джоселін обрамлювало брудне і скуйовджене волосся. Метт відчайдушно тримався за матір, а Джоселін почала кричати, коли склепіння над її головою вибухнуло шиплячими жаринами, що закрутилися й осипалися на них обох.

То був не стільки спогад гарячкового сну минулої ночі, скільки образ, надісланий ззовні до його розуму. Його йому показувала Катаріна.

І Стів зрозумів — з раптовою, нудотною ясністю, що Джоселін і Метт насправді були в церкві, й щось жахливе мало статися, і він мав тому запобігти.

— Метт у лікарні, — промимрив він. Його обличчя зблідло. Здавалося, він втратив контроль над м’язами. Рот ніби сам по собі відкрився з криком:

— Метт у лікарні, його не може бути тут!

Але Катарінин палець невблаганно вказував на церкву.

З іншого боку майдану почулися постріли, заголосила жінка, її нелюдський крик здійнявся над натовпом. «Це моя дитина, не треба мою дитину!..» Але Стіва це мало хвилювало.

«Господи, там Метт, там Джоселін. То що, тепер ти задоволений тим, що наробив, чортів довбаний ідіот? І як взагалі могло статись, що Метт туди потрапив?»

Та невже ж він виявився таким дурнем, що повірив у те, що вони могли залишитися у Ньюбурзі й уникнути кульмінації у чорній драмі, такій як ця? Не так завершуються трагедії, навіть якби тобі й хотілося, щоб вони були несправжніми. Отже, кого саме він дурив?

— Де Тайлер? — запитав він, повернувшись до відьми.

Катаріна невблаганно показувала на церкву.

Отой палець. Отой вказівний жест. Наслідки того його запитання, яке ще відлунювало у нього у вухах. Оті речі лякали його навіть більше, ніж власний хрипкий, тремтливий голос.

— Тайлер там? Я маю це знати.

У відповідь — мовчання. Лише отой палець.

«Поквапся, покидьку. Вона цього не контролює. Вона ніколи першою не починала. Місто збожеволіло, а Джоселін і Метт, мабуть, перебувають у самому центрі божевілля. Вона дає тобі шанс…»

Стів іще якийсь час нерішуче постояв. Його пекла думка про те, що у відьминих очах він бачив не злобу, а журбу… А потім кинувся бігти.

І стрибнув у чорторий.

Він почав пробиратися в бік церкви. Як тільки дістався середини схилу, сум’яття, що вирувало перед ним, повністю поглинуло його, і незабаром він вже не знав, у якому напрямку рухатися. Зусібіч його турляли брудні тіла, що смерділи потом, і цей нудотний сопух був токсичним запахом страху і виродження.

Стів бачив таке, чого не забуде до кінця свого життя.

Єва Моджеські, вже колишня співробітниця супермаркету «Маркет енд Делі», блукала, похитуючись, її обличчя було розмальоване кров’ю, що стікала з величезної рани на лобі, вона монотонно бубоніла дитячу лічилочку, а її очі були закочені так, що, здавалося, ось-ось вкотяться їй у голову. Якийсь чоловік, чийого імені Стів не пам’ятав, але знав, що той працював у магазині залізних виробів Марнелла, проштовхувався крізь вируючий натовп із двома голими малюками на руках, і він впізнав у них дітей Клер Хеммер. Там були й мертві тіла. Деяких щасливчиків просто застрелили.

Стіва охопила паніка, й намагаючись її вгамувати, він почав викрикувати імена дружини й сина, але скоро зрозумів, що то було помилкою. Його пронизливий голос відразу ж привернув увагу людей навколо, які аж тепер його побачили. Зусібіч люди шарахнулись від нього. Їхні очі, в яких до того було видно лише тьмяний блиск байдужості, тепер зажевріли несподіваним марновірним жахіттям… а також — обвинуваченням.

— Це він! — пролунав пронизливий зойк, і Стів був приголомшений, зрозумівши, що пальцем у нього тикає не хто інший, як Беммі Делароса. — Це він навів на нас зле око!

Божевільне жахіття вмить охопило натовп. І в той час, як жінка, що збурила всіх цих людей, знову і знову нагукувала одне й те саме звинувачення, — але ж то не могла бути Беммі, він стовідсотково помилився, чи ж не так? — решта почали бурмотіти молитви, показувати йому «козу» чи хреститися, відчайдушно намагаючись захиститися від винуватця своїх бід. Не вірячи своїм очам, Стів втупився в них і почав повільно відступати, але наштовхувався на інших, які простягали руки і хапали його за одяг.

Вони це знали.

Вони знали, що саме він відкрив відьмі очі. Він був ніби цапом-відбувайлом у колонії мисливців сімнадцятого століття… а всім відомо, чим закінчувалися подібні історії.

Він різко сіпнувся, вивільнився з чужих рук і кинувся навтьоки. Натовп розступився перед ним, і Стів скористався нажаханістю людей, але заклик до його страти ширився швидше, ніж він встигав прокладати собі шлях крізь цей суцільний психоз. Розгледівши в натовпі Воррена Кастільо, Стів зупинився біля нього, з ірраціональною ясністю зрозумівши: він має вдавати, що не втікає. Він не зміг би це пояснити, але відчував, що мусить вчинити саме так.

— Воррене! — Стів помовчав, а потім взяв чолов’ягу за руку. — Що за чортівня тут відбувається?

Воррен повернувся, і Стів побачив, що той тримав у руках такий великий різницький ніж, якого він ще ніколи у житті не бачив.

— Стіве, — озвався Воррен, — давно вже я тебе не бачив. Як пройшло поховання?

Стів відступив на крок. Він відчував гидкий сморід поту Воррена. До того ж щось сталося з його голосом, щось зламалося в ньому. Стіву не подобався його тон. Анітрохи не подобався. Воррен, здавалося, був дуже п’яним, але Стів не чув запаху алкоголю в його диханні, воно смерділо лише трупним гниттям у пізній стадії.

— Ти бачив Джоселін?

— А хто така Джоселін?

Настала тиша.

— Моя дружина.

— Моя дружина? — і знову цей дивний тон у голосі Воррена. — Моя дружина цього ранку назбирала в лісі ягід ялівця і лучного жовтозілля. Каже, що вони очищують повітря. Не знаю, хто її цьому навчив, але… — Він зупинився, не закінчивши речення, і провів великим пальцем по лезу ножа. — Стіве, чому ти це зробив? Чому тобі знадобилося відкривати їй очі?

Стів спробував відповісти, але, тільки відкривши рота, відчув, що його горло стислося і не пропускає повітря всередину. А ще за секунду щось ніби вибухнуло у верхній частині його спини, і цього разу повітря вийшло з легенів, адже удар буквально виштовхнув його звідти. Стіва збили з ніг, і він вдарився підборіддям об землю. Його зуби клацнули, і раптово на нього навалилася темрява, розцяцькована обгортками від снікерсів; чоботи і взуття без шнурівок несподівано заступили все перед ним. Застогнавши, він перекинувся на спину і втупився просто в обличчя Рея Деррела, яке він бачив догори дриґом, та в чорні отвори рушниці, що й була знаряддям удару.

— Ну, чоловіче, подивись-но на себе, — сказав Деррел. — Сповнений гідності американець заплакав би від такого видовища.

— Рею, — прошепотів Стів, — не треба…

— Довбаний зрадник!

З цими словами Рей відхилився назад і вдарив його чоботом в обличчя. Стів почув звук, схожий на хрускіт кістки, і відчув спалах нестерпного болю у щелепі. Його голова мляво повисла на шиї, череп вдарився об бруківку, а кров віялом бризнула з його рота.

Він, мабуть, на якусь мить втратив свідомість. А, може, й на кілька секунд, адже наступний його спогад був про те, що його кудись тягли, потім піднімали, а з юрби лунали крики підбурення. Він відчував, як пахнуть асфальт, дим, божевілля. Він задихався від крові, викашляв із рота зуб. Світ перевернувся, коли його понесли понад головами, і до нього прийшло неусвідомлене, але потужне відчуття того, що він летить і ніколи вже не повернеться до землі. Юрба несла його через цвинтар до місця позасудової страти, його обличчя палало, ніби від гарячки, а щільно натягнута шкіра повзла по черепу, ніби готувала його скалічені щелепи до останнього крику, який проголосить кінець усьому.

Але потім сталася дуже дивна річ.

Усе на периферії його зору дрижало і пульсувало, і раптом до нього прийшло усвідомлення того, що він може бачити обличчя жителів міста саме тими очима, яких він стільки часу боявся… тими очима, з яких він зняв шви. Можливо, це сталося тому, що, як і Катаріна, він тепер знав, що це означає, коли на тобі — тавро відщепенця. Може, це сталося тому, що, як і Катаріна, він тепер став об’єктом їхнього гніву. Або, можливо, саме тому, що, лише опинившись віч-на-віч зі смертю, яка нависла над ним, зміг дозволити собі прийняти те, що завжди здавалося найбільшим страхом його життя у Блек-Спрінзі, але тепер дивним чином скидалося на повернення додому.

Це одкровення прийшло до нього, коли вони наблизилися до церкви, і темрява кошмару навколо нього стала густішою. Він відчув тісний зв’язок із Катаріною, і в ньому було дивне почуття звільнення, почуття спільності. Стів розслабився в руках інквізиторів, відчуваючи, як вони заспокійливо доторкаються до його тіла. Він заплющив очі, але, попри те, міг бачити Катаріниними. Він бачив: виштовхнута з темряви, що стала для неї милістю, вона з примусу спостерігала за тим, що зробили з її співгромадянами триста п’ятдесят років цивілізації та прогресу. Жінок тягли за ноги або за волосся і кидали до церкви. Хор голосів, що здіймався до неба: «Відьма! Відьма!

Відьма!» Просякнуті бензином копи сіна і стоси гумових покришок, складені уздовж церковних стін. Тео Стекхаус, тепер уже справжній кат із Храмового пагорба, без маски, зі смолоскипом над головою. Жінка з дитиною на руках намагалася втекти, але її застрелили в потилицю, а після того її тіло, за яке ще чіплялася жива дитина, втягли до церкви.

А потім і Стіва вкинули до бабинця Кришталевої церкви. Він приземлився на купу людських тіл, і за ним із грюкотом зачинилися церковні двері.

Він відповзав звідти через чужі кінцівки, відчуваючи під собою людську шкіру, і його самого ледве не затоптали чиїсь ноги, але врешті-решт відчув, що під руками з’явилася холодна підлога. Спочатку Стів повз навкарачки, а потім підвівся на ноги. Ступив кілька кроків, ніби п’яний, ледь не впав на спину. Біль відчувався як тьмяний, але запаморочливий тиск в усьому його набряклому обличчі. Було таке відчуття, що його нижня губа обвисла й ось-ось відірветься. Швидше за все, щелепа в нього була таки зламана.

А вже незабаром тихий шепіт вогню за стінами, що поволі наростав, перейшов у ревіння, що заглушило навіть несамовите виття й вереск людей, замкнених у церкві. І теж незабаром тріснуло скло одного з вікон у формі продовгастого кристала з гострим верхом, пляшка із займистою речовиною пролетіла крізь тьмяно освітлену арку й вибухнула серед лавок у центрі нави.

Цілий сніп вогняних іскор освітив осквернену церкву пекельним сліпучим сяйвом. У цьому світлі він побачив, що церква була повна людей, які відчайдушно кидалися на заґратовані двері, тицялися у стіни, намагалися дістатися вітражних вікон, ухилялися від осколків шибок, що розліталися навсібіч, і кипіння вогню, який вривався крізь отвори. Він побачив двох людей у вогні — важко було сказати, чоловіків чи жінок. А коли опинився у центральному проході, щоб бути подалі від стін, де жар наростав найшвидше, багато людей тягли до нього руки, благали його, питали його, чому він це зробив. Він побачив людей, яких колись називав друзями. Піт Вандермеєр стояв на колінах із мертвою дитиною на руках. Коли Піт підвів очі, на якусь мить їхні погляди зустрілися, й та зустріч паралізувала Стіва, а байдужий вираз обличчя його колись найкращого друга змінила маска відчаю… а також докору.

Навіть і тут його вважали винним.

Але чи був він винним? Чи був він батьком цього пекла? Його рішення відкрити Катаріні очі було лише каталітичною реакцією, викликаною скорботою за померлим сином, і хто за це мав відповідати? Так, Джейдон Холст змусив Тайлера слухати Катарінин шепіт. Але хіба можна було покладати відповідальність на одного Джейдона після того, що з ним зробили жителі міста? Чи на Катаріну — після того, що вони зробили З нею?

Одне зло породило інше, масштабніше зло, і в кінцевому підсумку причиною всьому був Блек-Спрінг.

Блек-Спрінг прикликав це все на себе сам.

Стіва охопила пропасниця такого темного і первісного походження, що, попри жахливу спеку, він весь затрусився. Він відчував відразу до цих людей. Відчував відразу до них. До них усіх. До тих, що були у церкві, й тих, що лишилися назовні. Вони всі були однакові. Тепер він це бачив.

Усі ці роки його очі були наглухо зашиті, але зараз — ні.

Усі ці вирячені очі й роззявлені роти, що тепер пронизливо, збиткуючись, кричали на нього!

Гаразд, він буде їхнім парією.

Їм вже не вдасться зробити його сліпим — кого завгодно, але не його.

У мить, коли Стів дістався вівтарної частини, він прокляв їх усіх. Його перекошене обличчя було обпалене іскристими хвилями, повними гарячих жарин, вони падали з майже прозорої вогняної оболонки, що поглинала дах, але йому було однаково — то був його вогонь. Нехай будуть прокляті усі ці люди. Нехай буде проклятий їхній нескінченний ланцюг егоїстичних вчинків. Нехай буде прокляте їхнє небажання шукати примирення, їхня нездатність любити, їхня хвороблива наполегливість у прагненні бачити все не добрим, а потворним. От Тайлер був іншим. У Тайлера були мрії. Прокляття, прокляття, прокляття — нехай будуть прокляті усі ті, хто забрав у нього Тайлера!

— Тату!

Стів знайшов двері, про які всі інші забули, — вони були у заглибленні під кафедрою. Ноги ніби самі його туди принесли. Але тепер він раптом зупинився. Він іще дрижав, але вже не від холоду, а від гарячкового жару, породженого люттю. Він вже вхопив з кілочка кільце з ключами, але повернувся назад, міцно тримаючи його в руках.

То були вони.

Він побачив їх крізь щільну імлу від диму на протилежному боці церкви. Джоселін своїм тілом захищала Метта від каскаду палаючих уламків. Її оголені спина і сідниці були обпалені до невпізнання, але вона підняла очі, і стало ясно, що це обличчя, без сумніву, належало їй. Стів побачив, як її губи ворушилися, і, думаючи про інше, збагнув, що вона шептала його ім’я, ніби уві сні бачила ангела. І вже незабаром голос дружини став гучним, пронизливим, хрипким криком.

— Стіве, це ти? Боже, Стіве, допоможи нам!

Але першим його помітив Метт. Ще раніше він прокинувся від стану кататонії і тепер звільнився від пов’язок й побіг до нього.

Стів відчув, як почорніло його власне обличчя.

Побачивши молодшого сина із блідою після лікарні шкірою, з забрудненою пов’язкою на одному оці, він нарешті збагнув усе значення вічного поділу навпіл його сім’ї, а також його скорботи за Тайлером… за Тайлером, звідки все це й почалося. Ті кілька секунд паралізували його й позбавили останніх бастіонів захисту. Він відчув на собі погляди людей, яких він прокляв. Меттове завзяття підхопило їх, вони похапцем рушили уздовж нави до нього, а він відсахнувся й повернувся до важезних дверей, відкриваючи їх тремтячими руками.

— Тату, зачекай!

Він подивився вниз, на гвинтові сходи. Глибока, темна яма. Абсолютна пітьма.

Деякі шляхи, якими ти вирушаєш, ведуть тебе крізь таку темряву, і хода тими шляхами — або аморальність, або божевілля.

Ні. Не божевілля. Стів знав це. Любов.

Катаріну змусили пожертвувати однією дитиною, щоб урятувати іншу. Як ще це назвати, якщо не любов’ю?

Стів прослизнув у двері й вклав ключ у замок. Він зачинив двері за собою, повернув ключ і з грюкотом засунув засув, доки до нього не дісталися чиїсь руки.

Він впав і покотився вниз крутими сходами.

Вдарився об підлогу і залишився лежати на місці приземлення, скулившись на холодному камінні й стогнучи від болю. У склепі була чорна пітьма — до такої пітьми ніколи не зможуть звикнути людські очі. Але брак видива з лишком покривався надміром звуків. Він чув, як хтось грюкав у двері, чув нескінченні удари об дерево, що не піддавалося, і звуки ці були гучнішими за ревіння вогню. А ще він чув, як кричали люди. Ніби то були крики привидів. Одного разу йому почулося, як хтось викрикував його ймення — і в тому болісному крику були мука і скорбота. Якась думка загрозливо спливла на поверхню його розуму, але він несамовито прогнав її.

Стів перекотився на спину. Розплющив очі, заплющив їх, знову розплющив.

Тут було цілком комфортно. Пітьма його якраз влаштовувала.

У пітьмі він почав міркувати про любов. Десь там, у іншому світі, він ще міг чути крики людей, які вмирали, і йому ввижалося, що то був спів тих проклятих душ. Стів скулився у клубок, намагаючись стати якомога меншим, і заткнув пальцями вуха. А потім почав співати.

Піснею він заколисав себе і, перш ніж поринути в сон, прошепотів: «Я люблю тебе, Тайлере».

Але у тій пітьмі ніхто йому не відповів.

А в той самий час Катаріна стала на узвишші, й тепер вона була саме такою, якою всі діти Блек-Спрінга бачили її у найжахливіших кошмарах. Відьмою, народженою у скверні гріха, що зверталася до сил, старіших за саме людство, до сил, які жили у куточках всесвіту, що постаріли ще до того, як народилася земля. Вона стояла на Храмовому пагорбі обличчям до церкви, що палала, і, здіймаючи руки до небес, робила ними жести, схожі на жести стародавніх друїдів, мурмочучи перекручені слова і звуки мовою, якої ніхто з її стада не міг би ідентифікувати, але від якої кожна їхня волосина ставала сторч. Деякі з них побачили її й закричали, але Катаріна продовжила звертатися до небес із заклинаннями, народженими у підземному світі…

…і весь цей час вона плакала.

Жителі Блек-Спрінга почали ходу на схід. Це була безкінечна процесія загублених душ, деякі з них були голими, і в усіх них на обличчях був один і той самий бездумний, затуманений вираз. Усі вони, ніби уві сні, віддалилися від церкви, що палала. Коли люди дісталися дороги номер 293, то не пішли по ній, а просто щезли в лісі на протилежному боці. Майже три години минуло, і перші з них з’явилися на безлюдній дорозі на південь від Форт-Монтґомері. Всередині чистеньких, прикрашених будиночків у колоніальному стилі заможні батьки крадькома спускалися з мансард на перші поверхи, несучи цілі купи яскраво обгорнутих подарунків. Коли вони розкладали їх, у камінах жевріли останні вогники, а зовні дорогою проходив невидимий, кошмарний, безкінечний парад. Люди з Блек-Спрінга зайшли у темряву під естакадою автомагістралі й попрямували до Гудзона.

Один по одному вони заходили в річку і зникали у крижаній воді, де їх підхоплювала течія.

Пройшло чимало годин, і небо над нагір’ям Гайлендз забарвилось кольором крові.

А коли нарешті настав світанок, стало видно, як сотні роздутих трупів повільно пливли під мостом Таппан Зі до Нью-Йорка… і той, хто вранці прокинувся раніше за всіх, зміг побачити шматочок чужого кошмару.

І настало Різдво.

Епілог

Коли Стів Грант прокинувся, бліді промені сонця падали йому на обличчя, а в набряклому роті відчувався гидкий присмак міді. Запилюжені й запалені очі пекло вогнем. Очам довелося поступово звикати до світла, перш ніж він зміг їх розплющити. Стів лежав на керамічних кахлях, що вкривали підлогу їхньої їдальні.

Отже, він повернувся додому. Він спробував зібрати докупи спогади про те, коли і яким чином втік із палаючої церкви. Час, що проминув між зачиненням вівтарних дверей і його пробудженням на кухонній підлозі, здавався однією великою чорною ямою. Схожою на виритий у землі склеп.

Він спробував встати і стиснув зуби від болю. Залишки одягу були всюди обпалені й смерділи димом. Шкіра на руках вкрилася червоними плямами опіків. Щось хруснуло у нього в спині, а коліно пронизав пульсуючий біль, ніби від хворого зуба. Але найбільше постраждало обличчя. Ліва його частина роздулась, як повітряна кулька, так ніби під шкірою сталася жахлива деформація щелепи. Звісно, вона зламана, можна не сумніватись. «Якщо в тебе і були якісь плани щодо участі в новому сезоні шоу «Топ-модель по-американськи», — без жодних емоцій подумав Стів, — то доведеться, мабуть, їх переглянути».

Він примусив себе підвестися на ноги і повільно роззирнувся довкола. Усе було таким, як завжди, але того «завжди» вже не було, і ця різниця його дезорієнтувала. Тиша, що панувала в домі, ніби заповзала у вуха. Ця тиша була настільки гнітючою, що Стів чув, як пульсує кров у нього в скронях. Щось пішло не так. Дуже сильно не так. Різдвяна ялинка без прикрас усе ще стояла в «лімбі» Джоселін. Вони встановили її й хотіли прикрасити по обіді, після повернення з торговельного центру. Але саме тоді вони знайшли Тайлера.

А тепер вона вже почала скидати голки.

Щось під обіднім столом привернуло увагу Стіва. Шматок потертої чорної нитки. Шов із Катаріниного ока.

Але де вона зараз? І де Тайлер?

Стів, похитуючись, вийшов у коридор. По дорозі він поглянув у дзеркало і відразу пошкодував про це. У тому обличчі, що дивилося на нього, — з глибокими борознами та зловісним, червоним жеврінням вирячених очей привида, — в цьому потворному зображенні він не впізнав нічого з того, що колись становило його єство. Ліва щока і нижня губа були схожі на цибулину лілового кольору, що переходив у чорний, а всю нижню половину обличчя закривала темна «борода» із загуслої крові. Щелепу, мабуть, доведеться відновлювати. У нього в аптечці є голка для накладання швів на шкіру, але того буде недостатньо.

Він пошкутильгав до вхідних дверей, великим пальцем відвів убік фіранку на дверній панелі й виглянув у віконце. Газон був мокрим від роси і блищав у холодному світлі. День мав бути чудовим. Але й надворі усе було не так, а в повітрі важко висіла та сама гнітюча тиша. Він подивився на захід, уздовж Діп-Голлоу-роуд, але побачив лише дерев’яні та цегляні будинки, які в ранкових сонячних променях чекали, коли з них вийдуть люди. Але люди з них вже не вийдуть. Навіть стоячи за дверима, Стів знав, що ті будинки тепер безлюдні. Йому стало цікаво, що він побачить, якщо прогуляється містом. Повітря було чистим, без жодних слідів диму. У ньому просто… не було нічого. Лише ця моторошна тиша.

Незабаром, мабуть, прибудуть представники влади. І що тоді? Буде як у лютому 1665 року. Коли вони прибудуть, то знайдуть лише цю тишу. Три тисячі людей безслідно зникли. Місто-привид.

«Так і є, — подумав він. — А я — його мер».

Стів почав сміятися — і незабаром сміх перейшов у нестримний регіт. Химерні, лункі вибухи реготу безкінечно відлунювали в безлюдному будинку, ніби то реготав мертвий. Цей сміх викликав спогади про маятник, потужний середньовічний катувальний засіб, що нависнув над їхніми життями того дня, коли він і Джоселін повернулися додому і знайшли Тайлера мертвим; його лезо було гострим як бритва, він розгойдувався вперед і назад, вперед і назад, виголошуючи свій безжальний вирок. Що ж, суд ухвалив вирок, і його виконано. І тепер він був лише купою смердючих органів людського тіла, що заходилась від сміху в кутку коридору.

Незабаром регіт перетворився на крик.

Стів не міг достеменно згадати, що трапилося протягом кількох наступних хвилин, окрім того, що він промерз до самих кісток, так промерз, що йому стало зрозуміло: він не відігріється більше ніколи в житті.

Коли він опритомнів, побачив себе на підлозі посеред коридору — сидів, обпершись спиною об стіну, з широко розведеними ногами. А на підлозі поряд із ним був набір речей із його хірургічної аптечки — нитка-кетгут, скальпель, пінцет і крива голка. Його трохи налякало те, що він не пам’ятав, коли взяв усе це зі свого кабінету, не пам’ятав також і того, з якою метою він це зробив. Його обличчя потребувало металевого дроту, а не бавовняних ниток.

Він напівлежав там із порожньою головою, доки в ній, нарешті, не сяйнула думка: «Джоселін і Метт мертві. Сподіваюся, ти ж усвідомлюєш, що спалив їх учора ввечері? Вони мертві, так само як і Тайлер».

Його рука тицьнулась у стіну, ніби жива істота, марно намацуючи нігтями, за що вчепитися, а потім знову повисла. Стів увесь дрижав — так йому було холодно!

І ось тут, наприкінці шляху, його свідомість паралізувала нестерпна впевненість: він таки прийняв правильне рішення. Так, він уник пітьми, але ж світло, оце чортове світло змусило його це побачити. Пожертвувати однією дитиною заради того, щоб врятувати іншу? Катаріна не робила цей вибір сама, їй його нав’язали судді. І чому він був таким наївним і повірив, що вони залишили її дочку живою після того, як вкинули тіло Катаріни до відьомського водоймища?

А тепер він сам був суддею. Під час своєї останньої ордалії він так само жодним чином не побажав примирення. Як і решта жителів Блек-Спрінга, він волів бачити в людях лише найгірше. І невже він дійсно вірив, що буде гідним привітати Тайлера руками, заплямованими кров’ю дружини і другого сина? Та й якби Тайлер насправді повернувся, ким би він був для нього? Лише огидною мерзотою.

О, ця пітьма! Якби він міг знову зануритися у неї! Якби він тільки міг усе повернути! Йому не хотілося думати, що чекатиме на нього в кінці цього невблаганного світла. Він міг чіплятися лише за надію, що швидко танула, надію на те, що його нав’язлива думка про смерть Тайлера ґрунтувалася на розумних мотивах.

Ні, подумав він, не на розумних мотивах. На любові.

У двері хтось постукав.

Стів відкрив рота.

Подивився вгору.

У сонячному світлі, по той бік фіранки на панелі дверей з’явилася тінь. Було видно лише силует, що стояв нерухомо й чекав.

Силует… хлопця?

Стів сидів у коридорі, паралізований страхом.

І йому захотілося, щоб ця тінь забралася геть. О Боже, якби він тільки міг змусити її забратися геть. Те, що там чекало на нього, не було його сином, і його теперішнє почуття було не любов’ю, а безкрайньою безоднею, що розверзалася під ним, набагато, набагато глибшою за любов.

Стук повторився.

Повільний, гучний стук — і лише раз.

Він побачив на підвіконні тінь від фаланг пальців.

Стів Грант узяв голку й нитку-кетгут, і поки та істота за дверима безперервно стукала, почав з очей, сподіваючись, що самотність у вічному мороці надасть йому бодай крихту захисту від крижаного холоду.

Подяки

Пробачте мені. Моя уява трохи розігралася.

Згадуючи людей, що лякали мене в дитинстві, мушу почати з няньки. Її звали Марго, вона доглядала за мною та сестрою і щоразу розповідала нам казку на ніч. Коли мені було сім років, Марго переказала нам «Відьом» Роальда Дала — докладно, епізод за епізодом, ніби телесеріал, схожий на ті, які ви тепер дивитеся на «Нетфліксі». Після кожної захоплюючої сцени вона вимикала світло, і я залишався лежати під ковдрою, ніби спаралізований, перелякано вдивляючись у темряву, в якій, як мені здавалося, оживало все щойно почуте.

Приблизно в тому ж віці мій дядько Манус взяв мене з собою на прогулянку до лісу й розповів про «відьмині кільця», на які ми натрапляли, прямуючи стежкою. Якщо ти хотів пережити цю пригоду й лишитися живим, то мусив пройти крізь них із заплющеними очима.

А ще того ж самого 1990 року в голландських кінотеатрах йшла екранізація книги Роальда Дала з Анжелікою Г’юстон у ролі Головної Відьми. Моя невинна душа ще не знала комп’ютерних спецефектів… але ж, чорт забирай, той фільм був таки страхітливим для семирічного хлопчини.

І я це відчув на власній шкурі.

Наступних півроку я щовечора кричав і кликав маму, вбачаючи відьом у кожній тіні за дверима моєї спальні, в коридорі перед сходами. Вдень я страшенно боявся сам гуляти вулицями… а про те, щоб прогулятись лісом поблизу дому, навіть не йшлося. Скрізь могли бути відьми. Усі жінки здавалися мені підозрілими. Книга і фільм завдали мені тяжкої психологічної травми. У казці Роальда Дала відьми вдягали рукавички, щоб заховати під ними огидні кігті, отже, можете собі уявити, як повільно минала для мене того року зима.

І, звісно, щоразу, натрапляючи на «відьмине кільце», я перетинав його з заплющеними очима.

Пізніше я вже не вірив у відьом, але все ще робив це, вправляючись у підтриманні рівноваги.

Як і всі люди, великі письменники колись помирають, але я переконаний, що якби Роальд Дал був іще живий і якби він прочитав про те, що зробив зі мною, він би відкинувся на спинку свого крісла з широкою посмішкою задоволення на обличчі. Дал належав до того типу письменників, які отримують затаєну радість, коли їм вдається нагнати страху на маленьких невинних дітлахів… а заодно ще й на їхніх батьків.

Дозвольте мені відкрити вам таємницю. Я теж належу саме до цього типу. Коли «Відьма» уперше вийшла в Нідерландах, я став отримувати сотні повідомлень від читачів, яких Катаріна переслідувала у нічних кошмарах і яким доводилося вночі спати з увімкненим світлом. Ох, вже ця дурнувата посмішка, що з’являлася на моєму обличчі! Вона й зараз там. Бо тепер ви можете тримати в руках цю книжку, в якому б куточку світу не жили. Тож якщо належите до кола тих читачів, яких ця розповідь змогла налякати, залиште мені звісточку про це у фейсбуці чи твітері. Мені буде приємно посміхнутися ще раз.

Отже, дякую тобі, Роальде Дал. Дякую й вам, Марго і Манусе. Дякую вам за психологічну травму мого дитинства. Якби не ви, я б цієї книги не написав.

Книга, яку ви щойно закінчили читати, відрізняється від початкового роману, що вийшов друком у 2013 році в Нідерландах та Бельгії. У тій книзі дії розгорталися у маленькому голландському селі, й завершилася вона на дещо іншій ноті. Автор зазвичай рідко отримує шанс переписати книгу після її публікації. Але коли мої агенти продали англомовні права видавцям по обидва боки Атлантики, у мене раптом з’явилась можливість розгорнути оригінальний твір в абсолютно новому середовищі, та ще й з оновленою передісторією.

Хочу, щоб ви мене вірно зрозуміли. Справа не в тім, що мені не подобалося голландське середовище. Мені подобалося голландське середовище, і мені подобався надзвичайно голландський характер цієї книги. Не в тому сенсі, що відьма буцімто курила траву чи стояла за вікном з червоною рамою десь в Амстердамі, ні. Я маю на увазі світський характер спільнот невеличких голландських містечок та практицизм їхнього населення. Побачивши, що в кутку вітальні з’явилася покалічена відьма з сімнадцятого століття, ментально здорова людина утече, рятуючи життя. Голландець же, побачивши покалічену відьму в своїй вітальні, завісить їй обличчя рушником для витирання посуду, сяде на диван і почне читати газету. А, може, ще й принесе у жертву павича.

Але якщо переді мною постає творчий виклик, я його приймаю. До того ж це обіцяло неабияке задоволення! В мене була книга, яка мені подобалась, у цій книзі були персонажі, які мені подобались, і ось я отримав нагоду відродити її всю, уникнувши при цьому жахіття, пов’язаного з написанням сиквелу. Натомість у мене з’явилася можливість створити покращену версію, «Відьму 2.0», з вашого дозволу, а в ній — дати нові, соковиті нашарування подробиць, а також описати легенди й забобони, пов’язані з конкретною культурою, і все це — без утрати зв’язку з голландськими елементами оригінального твору. Катаріна Ван Вайлер прибула у нову країну на одному з перших кораблів Пітера Стьойвесанта. Сільське містечко Бек перетворилося на голландську колонію мисливців Нью-Бек, яку пізніше було перейменовано у Блек-Спрінг. Персонажі-голландці стали американцями, але зберегли притаманний голландцям практицизм. У книзі залишився рушник для витирання посуду. І павич. І публічне шмагання неповнолітніх, така собі поширена й потішна традиція, яку щороку можна спостерігати у багатьох маленьких містечках по всіх Нідерландах.

Оскільки я голландець — так, це кліше про нас, але кліше правдиве, — я розмовляю кількома мовами. Англійською майже так само вільно, як голландською. А завдяки цьому я зміг не лише прочитати, а й відредагувати фантастичний переклад книги, зроблений Ненсі Форест-Флайєр, і знайти власний голос, пишучи англійською. Праця над книгою мовою, що не є для мене рідною, надала мені нові потужні ідеї щодо сюжету, з яких найважливіша стосувалася завершення роману. Попередній варіант мене вже не влаштовував. Щось у ньому було не те. Я міг створити для цієї історії набагато жахливіший — і кращий — кінець.

Отже, саме це ви щойно прочитали. Останніх кілька розділів, що описують події у Блек-Спрінзі, коли в ньому все враз пішло шкереберть, — усі вони є новими. Я писав їх англійською, і під час роботи отримував величезне задоволення. На мою думку, книга стала кращою.

Звісно, я чую, як ви запитуєте мене, чим же закінчувалась «голландська» версія.

Та я вам цього не скажу.

Спробуйте підкупити голландця — можливо, він це зробить.

Я хотів би скористатися цією нагодою, щоб подякувати Ненсі — вона справді дивовижна перекладачка, працювати з нею було суцільним задоволенням. Важко переоцінити роль перекладачів, адже вони надають людям в усьому світі можливість відкривати нові світи й дива в обгортці зі слів. Ненсі просто бомбезна. А також Ліз Горинські, редакторка книги. Навіть тоді, коли ми з Ненсі вважали, що впоралися з усіма культурними нюансами, які виникають внаслідок переміщення роману в нові умови, Ліз знайшла чимало цікавих випадків непослідовності. Ліз, ти зробила цю книгу ще кращою, і я багато чому в тебе навчився. Отож дякую тобі.

А ще в команді «Відьми» були Олівер Джонсон (чудовий редактор британського видання і чудовий чоловік), Род Дауні, Вінсент Докерті, Жак Пост, Мартен Башес, а також усі прекрасні люди з видавництв «Тор Букс» у США, «Ходдер енд Стоутон» у Великій Британії та «Льойтінґ-Сейтгофф» у Нідерландах. Особлива подяка Енн Вандермер — фантастичній і добросердечній людині, яка, до того ж, допомагає багатьом молодим письменникам досягти професійного успіху. Енн, моя вдячність за те, що ти для мене зробила, ніколи не буде достатньою. Те ж саме стосується і Саллі Хардінг — про такого першокласного агента з гострим розумом я міг хіба що мріяти.

Разом із Роном Екелем Саллі зробила те, що здається майже неможливим будь-якому письменникові з маленької далекої країни. Саллі й Роне, ви — круті, й ви це знаєте.

Аня, твоя практична допомога була безцінною. Ти простягала мені ручку, коли я ще не встигав збагнути, що треба поставити автограф на книзі, твої очі бачили те, чого не бачили мої. Весе, твоєму творчому розуму я завдячую багатьма цікавими знахідками; як часто ти пропонував ідеальне рішення, коли я не міг зрушити з місця! Родино Грантів, вибачте за те, що брутально вбив вашого собаку. А своїй сім’ї хочу сказати: я люблю вас. Особливо тебе, Франсін. А ще дякую тобі, Девіде, за те, що ти впевнено мене підтримував. Саме ти, завжди і скрізь.

Отже.

Усе, що я говорив про нове середовище, ні в чому не позбавляє Блек-Спрінг його справжності. Ви ж оце щойно звідти, правда? І там пережили доволі темні часи. Не сказав би я, що все те завершилося добре для міста.

Якщо колись вам доведеться побувати у Нью-Йорку, візьміть машину і вирушайте на північ уздовж Гудзону. Поїздка буде чарівною. Перетніть річку Мостом Ведмежої гори, а далі рушайте дорогою 9W повз Гайленд-Фолз — у царство лісу Чорної скелі. Посадовці з Вест-Пойнта закрили усю територію зліва і справа від дороги 293, там, де було місто Блек-Спрінг. Ви зможете це побачити самі, хоча видовище парканів і казарм не надто привабливе. Через деякий час з’явиться суворий чоловік і попросить вас забиратися геть, і наказ цього чоловіка ви охоче виконаєте.

Натомість я порадив би вам прогулятися пішки лісом на північ. Місцевість там порізана й горбиста, проте є кілька стежок, і більшість із них кудись та й веде.

Вслухайтеся в тишу. Можливо, коли ви будете там одні, вам стане трішки моторошно, але запевняю: окрім вітру поміж деревами, ви не почуєте ані звука. Жодних птахів. Жодних звірів.

Зовсім нічого.

Якщо натрапите на «відьмине кільце», пройдіть крізь нього із заплющеними очима.

Але не заплющуйте їх надовго.

Ніхто не знає, на що ви там можете наштовхнутися.

Примітки

1

Голландський вуличний орган є різновидом катеринки, але від решти подібних механізмів відрізняється суттєво більшими розмірами. Орган пересувається на колесах, має набір труб і молоточків та програє перфокарти з дуже цупкого картону. Наразі вуличні органи переживають у Нідерландах справжній ренесанс. (Тут і далі прим, пер.)

2

Лімб — перше коло пекла у «Божественній комедії» Данте. За легендами, в ньому перебували нехрещені праведники, яким не знайшлося місця ані в раю, ані в пеклі.

3

Пурда — морально-етичний кодекс жіночого населення деяких ісламських країн. Відповідно до пурди, жінки не можуть самі залишати свій будинок, вони повинні займатися домашнім господарством, народжувати дітей, бути покірними батькові, чоловікові або братам, а в присутності чоловіків — не родичів обов’язково покривати всі частини тіла, включно з обличчям.

4

Глі (англ. Glee) — жанр популярної вокальної музики, поширений в Англії у другій половині XVIII і першій половині XIX ст.

5

Ганебне крісло — різновид покарання жінок за лайку, відьомство та проституцію, поширений в Англії та її колоніях до початку XIX століття. Жінку садили в дерев’яне крісло і закріплювали залізним обручем, щоб вона не могла випасти. Крісло прив’язували до довгої дерев’яної балки, прикріпленої до механізму на зразок гойдалки. Встановивши цей механізм на березі річки чи ставка, занурювали крісло з жінкою в воду. Іноді покарання призводило до смерті жінки від шоку. Останні вироки, що передбачали це покарання, були винесені в 1808 і 1817 роках.

6

«Дошка, що промовляє», «Дошка Диявола» або «Уіджа» (англ. Ouija board) — дошка для спіритичних сеансів з виклику душ померлих із нанесеними на неї літерами алфавіту, цифрами від 1 до 9 і нулем, словами «так» і «ні» та зі спеціальною планшеткою-покажчиком.

7

У тексті явна алюзія на уривок із Книги Чисел: «І сказав Мойсей до Господа:…Звідки мені взяти м’яса, щоб дати всьому цьому народові? Бо вони плачуть передо мною, говорячи: Дай же нам м’яса, і ми будемо їсти! Не подолаю я сам носити всього цього народа, бо він тяжчий за мене!» (Числа 11:11–14).

8

Алюзія на віршик із казки братів Грімм «Гензель і Гретель», який промовляє відьма — героїня казки (Nibble, nibble, little mouse, Who is nibbling at my house? — «А хто там гризе без упину, руйнує мою хатину!»).

9

В оригіналі Knocks & Cramer. Можливо, це алюзія на ім’я Джима Крамера, відомого інвестиційного авторитета і телешоумена, автора передачі «Шалені гроші». Крамер знаменитий надто ексцентричною поведінкою, зокрема, киданням крісел, криками тощо. Від цього прізвища походить сленговий новотвір cramer, що означає «нервовий зрив». А серед значень дієслова to knock — стукати, розбивати, оглушувати тощо. Ці два слова, як бачимо, відповідають внутрішньому стану героя.

10

Чума в оповіданні Едгара Аллана По «Маска Червоної Смерті».

11

MWR (Morale, Welfare & Recreation) («Моральний стан, побут і відпочинок») — програма Збройних сил США з організації відпочинку для військовослужбовців та членів їхніх сімей.

Content

Томас Олде Хьовелт
ВІДЬМА

Частина 1 ПРИСМЕРК #КАМЕНУВАННЯ

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Частина 2 ТЕМРЯВА #СМЕРТЬ

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Епілог

Подяки

Примітки